natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kongeriget Nederlandene har anført, at selv om det ikke fremgår tydeligt af ordlyden af artikel 4, stk. 1, at et dossier er nødvendigt, er kravet om et dossier ikke i strid med artiklens ordlyd.
The Netherlands suggests that although it is not apparent from the text of Article 4(1) that a dossier is needed, the requirement for a dossier is not in conflict with the wording of that article.
Kommissionen har fremført to mulige fortolkninger af artikel 4, stk. 1, og artikel 4, stk. 2.
The Commission has offered two possible interpretations of Articles 4(1) and 4(2).
For det første har Kommissionen anført, at den første frist (i artikel 4, stk. 1) kræver, at der fremlægges et bilag II-dossier, mens den anden frist (i artikel 4, stk. 2) kræver en fornyet vurdering af et bilag III-dossier (med den begrundelse, at eftersom der vil være adskillige produkter på markedet med adskillige stoffer i dem,
First, the Commission suggests that the first deadline (in Article 4(1)) requires the presentation of an Annex II dossier, whereas the second deadline (in Article 4(2)) requires the re-evaluation of an Annex III dossier (on the rationale that as multiple products will be
vil det tage længere tid at kontrollere hvert enkelt produkt).
on the market, with multiple substances in them, checking each one will take longer).
Alternativt har Kommissionen gjort gældende, at artikel 4, stk. 1, er overflødig og blot præciserer den generelle forpligtelse til at indsende et dossier ved afslutningen af den første periode.
Alternatively, the Commission argues that Article 4(1) is superfluous and merely clarifies the general requirement to submit a dossier at the end of the first period.
Forholdet mellem de to direktiver
Relationship between the two directives
Efter min opfattelse ville de fortolkninger, Kongeriget Nederlandene og Kommissionen har fremført, medføre, at artikel 4 fortolkes på en måde, der er i strid med bestemmelsens klare ordlyd og — for så vidt angår Kommissionens første argument — i strid med den klare ordlyd af betragtning 8 til direktiv 2002/37.
In my view, the interpretations offered by the Netherlands and the Commission would involve interpreting Article 4 in a manner contrary to its plain wording, and in the case of the Commission’s first argument, contrary to the plain wording of recital 8 of Directive 2002/37.
Der er enighed blandt parterne om, at artikel 6 i direktiv 91/414 skaber en ramme, som forudsætter vedtagelsen af en række direktiver, herunder bl.a. direktiv 2002/37.
It is accepted by all parties that Article 6 of Directive 91/414 provides a framework which envisages the enactment of a series of directives, inter alia, Directive 2002/37.
Spørgsmålet om, hvilket forhold der er mellem de to direktiver, har imidlertid været genstand for nogen diskussion.
However, the question of the relationship between the two directives is a matter of some dispute.
Hvis man anlægger den mest direkte fortolkning af bestemmelsen, er der i forbindelse med den fornyede vurdering af eksisterende godkendelser i henhold til artikel 4, stk. 1, kun behov for basale oplysninger (som findes i bilag I) og ikke et fuldstændigt bilag II- eller III-dossier.
Taking the most straightforward interpretation of that provision, the review procedure for existing authorisations set out under Article 4(1) demands only basic information (as found in Annex I), and not a full Annex II or III dossier.
Vurderingen består blot i at kontrollere, at »betingelserne vedrørende ethofumesat […] er overholdt«.
It merely involves checking that ‘the conditions relating to ethofumesate … are complied with’.
Vurderingen kræver ikke en fuldstændig fornyet vurdering af plantebeskyttelsesmidlet som sådan (den opgave er fastsat i artikel 4, stk. 2).
It does not require a full re-evaluation of the plant protection product as such (that task is laid down by Article 4(2)).
Logisk set er det således ikke påkrævet i henhold til artikel 4, stk. 1, at tilbagekalde en eksisterende godkendelse på grundlag af, at en virksomhed, der er indehaver af denne godkendelse, ikke har adgang til et bilag II- (eller III-) dossier.
Therefore, Article 4(1) does not logically require withdrawal of an existing authorisation on the grounds that a company holding that authorisation does not have access to an Annex II (or III) dossier.
På dette grundlag må det spørgsmål, der er forelagt Domstolen, besvares bekræftende.
On that basis, the question referred to this Court may be answered in the affirmative.
Udgangspunktet for de parter, der er af den opfattelse, at det forelagte spørgsmål skal besvares benægtende, er, at direktiv 2002/37, snarere end at skulle anses for lex specialis, skal fortolkes i lyset af direktiv 91/414.
The starting point of those parties who propose that the question referred be answered in the negative is that Directive 2002/37 should be interpreted in the light of Directive 91/414, rather than constituting lex specialis.
Dette skyldes, at direktiv 2002/37 er et kommissionsdirektiv, som har hjemmel i artikel 6 i direktiv 91/414, og som kun ændrer dette direktiv for så vidt som et yderligere stof optages i bilag I. Sagsøgerne har hævdet, at direktiv 2002/37 følgelig skal fortolkes i lyset af direktiv 91/414.
That is because Directive 2002/37 is a Commission Directive, envisaged in Article 6 of Directive 91/414, which amends that directive only to the extent of including a further substance in Annex I. The applicants contend that Directive 2002/37 should therefore be interpreted in the light of Directive 91/414.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT SHARPSTON — SAG C-361/06 en medlemsstat kan anvende sine egne nationale bestemmelser, ophører, når det stof, disse bestemmelser vedrører, optages i bilag I. Kommissionen har anført, at når først et aktivt stof er opført i bilag I, skal alle parter være i besiddelse af et bilag II- eller III-dossier i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-361/06
Agrichem har accepteret dette argument, men har anført, at når den klare betydning af ordene i direktiv 2002/37 tages i betragtning, behøver direktiv 91/414 ikke at ændre betydningen af direktiv 2002/37, eftersom de to direktiver supplerer hinanden.
Agrichem accepts that argument but argues that when the plain meaning of the words in Directive 2002/37 is considered, Directive 91/414 does not have to modify the meaning of Directive 2002/37, as the two are complementary.
Agrichem har gjort gældende, at direktiv 91/414 kun ville ændre betydningen af direktiv 2002/37, hvis der var tale om en uoverensstemmelse, hvilket ikke er tilfældet.
Agrichem submits that Directive 91/414 would modify the meaning of Directive 2002/37 only in the event of a conflict, which is not the case.
Alternativt har Agrichem anført, at selv om vedtagelsen af direktiv 2002/37 har hjemmel i direktiv 91/414, udgør direktiv 2002/37 ikke desto mindre lex specialis, fordi det mere specifikt end artikel 8 i direktiv 91/414 vedrører overgangsbestemmelserne.
The Commission submits that the transitional regime in Article 8, under which a Member State may apply its own national provisions, will come to an end when the substance which is the subject of those provisions is entered in Annex I. The Commission contends that once an active substance is listed in Annex I, then all parties must have an Annex II or III dossier in accordance with Community legislation.
Dette argument er imidlertid udtryk for en cirkelslutning, idet det bringer én direkte tilbage til spørgsmålet om, hvorvidt artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/37 kræver eller ikke kræver, at et selskab, der er indehaver af en eksisterende godkendelse af et plantebeskyttelsesmiddel, skal være i besiddelse af et bilag II-dossier.
However, the argument is circular, because it takes one straight back to the question of whether Article 4(1) of Directive 2002/37 does or does not require a body holding an existing authorisation for a plant protection product to be in possession of Annex II dossier.
Sagsøgerne, Kongeriget Nederlandene og Kommissionen har gjort gældende, at direktiv 2002/37 i modsætning til senere ændringsdirektiver er en anomali, da det fastsætter en længere periode for at forelægge et bilag II-dossier end den, der er fastsat i artikel 8 i direktiv 91/414. Disse parter har henvist til direktiv 2005/53 som et eksempel på et mere typisk ændringsdirektiv.
The applicants, the Netherlands and the Commission submit that, in contrast to later amending directives, Directive 2002/37 is something of an anomaly, in that it provides for a longer period before the delivery of an Annex II dossier than that envisaged by Article 8 of Directive 91/414.
Jeg vil desuden henlede opmærksomheden på, at direktiv 2005/53 ikke vedrører ethofumesat, og på, at direktivet ikke var trådt i kraft på det relevante tidspunkt.
I also recall that Directive 2005/53 does not concern ethofumesate; and that it had not entered into force at the material time.
Disse parter har påberåbt sig det pågældende direktivs artikel 3, hvori det er anført, at medlemsstaterne for så vidt angår de aktive stoffer, der er tilføjet ved direktivet, skal kontrollere, at indehaveren af godkendelsen har adgang til et bilag II-dossier.
These parties cite Article 3 of that directive, which states that for the active substances added by that directive, Member States must verify that the authorisation holder has access to an Annex II dossier.
Parterne har påpeget, at det klart fremgår af betragtning 10 til direktiv 2005/53, at artikel 13 i direktiv 91/414 er bestemt til at finde anvendelse på indehavere af eksisterende godkendelser, og at alle indehavere af godkendelser skal have adgang til et bilag II-dossier.
They point out that the 10th recital to Directive 2005/53 clearly states that Article 13 of Directive 91/414 is intended to apply to holders of existing authorisations, and that all authorisation holders should have access to an Annex II dossier.
Jeg er derfor enig med Agrichem i, at den fortolkning, der er anført i betragtningerne til direktiv 2005/53, ikke skal anvendes med tilbagevirkende kraft på direktiv 2002/37.
I therefore agree with Agrichem that the interpretation found in the preamble to Directive 2005/53 should not be retrospectively applied to Directive 2002/37.
Kommissionen er derfor af den opfattelse, at de samme krav skal læses ind i direktiv 2002/37, eftersom direktiv 2005/53 blot tydeliggjorde en hensigt, der var underforstået i de tidligere direktiver vedrørende samspillet mellem direktiv 91/414 og ændringsdirektiverne.
The Commission therefore argues that Directive 2002/37 should have the same requirements read into it, on the basis that Directive 2005/53 simply rendered explicit an intention that was implicit in the earlier directives regarding the interaction between Directive 91/414 and the amending directives.
Agrichem har gjort gældende, at den af Kommissionen foreslåede fortolkning anvender en fremtidig fortolkning (der er hentet fra betragtningerne) på et tidligere direktiv.
Agrichem submits that the interpretation proposed by the Commission would apply a prospective interpretation (found in the recitals) to a previous directive.
Agrichem har gjort gældende, at en sådan fortolkning ud over at være i strid med retssikkerhedsprincippet udtrykkeligt udelukkes i de pågældende betragtninger.
Agrichem submits that as well as being contrary to the principle of legal certainty, such an interpretation is explicitly ruled out by the recitals themselves.
Jeg kan ikke tilslutte mig Kommissionens argument. I betragtning 11 til direktiv
I do not accept the Commission’s argument.
Den eneste bestemmelse i direktiv 91/414, der vil kunne føre til tilbagekaldelse
The only provision of Directive 91/414 which might lead to withdrawal of an author-
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT SHARPSTON — SAG C-361/06 ansøgning.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-361/06 of Article 13 does not extend to holders of existing authorisations.
af en godkendelse, er artikel 13.
isation is Article 13.
Denne artikel vedrører brug af oplysningerne i et bilag II-dossier, der er indsendt for at tilføje et aktivt stof til listen over tilladte stoffer i bilag I til direktiv 91/414.
That article concerns the use of the information constituting an Annex II dossier which was submitted in order to add an active substance to the list of permitted substances found in Annex I to Directive 91/414.
Da eksisterende godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder ethofumesat, skal godkendes efter en fornyet vurdering i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/37, bør gyldigheden af sådanne godkendelser ikke blive påvirket af, og bør ikke være omfattet af, artikel 13’s virkefelt.
As existing authorisations for plant protection products containing ethofumesate have to be confirmed by re-examination under Article 4(1) of Directive 2002/37, the validity of such authorisations should remain unaffected by, and should not fall into, the sphere of operation of Article 13.
Det vigtigste spørgsmål, der skal besvares, er, hvorvidt virksomheder i Agrichems situation er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 13.
The essential question to be answered is whether companies in Agrichem’s position fall within the scope of Article 13.
Agrichem har anført, at selskabet som indehaver af en eksisterende godkendelse i modsætning til et selskab, der ønsker at markedsføre et nyt plantebeskyttelsesmiddel, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 13.
Agrichem argues that as a holder of existing authorisations, rather than a company which wishes to bring new plant protection products on to the market, it does not fall within the scope of Article 13.
Bestemmelserne i denne artikel er derfor uden betydning for selskabet.
The provisions of that article are therefore irrelevant to it.
Sagsøgerne har anført, at definitionen på begrebet »ansøger« bør omfatte alle andre selskaber end den ansøger, der indgiver anmeldelse.
The applicants suggest that the definition of the term ‘applicant’ should apply to all bodies other than the notifying applicants.
Sagsøgerne har gjort gældende, at eftersom direktiverne har til formål at beskytte de investeringer, der er foretaget af virksomheder, som har forsket i og udviklet bestemte aktive stoffer, fastlægger artikel 4 sammenholdt med artikel 13 rammerne for godkendelser, inden for hvilke de krav, der skal opfyldes, hvis der skal ansøges om eller bibeholdes godkendelser, er opstillet i artikel 13.
They argue that as the directives aim to protect the investments of companies which have researched and developed certain active substances, Articles 4 and 13 together operate to create a framework for authorisations in which the requirements which have to be met are set out in Article 13 if authorisation is to be sought or retained.
Agrichem har påpeget, at ordlyden af artikel 13 henviser til »ansøgeren«.
Agrichem points out that the wording of Article 13 refers to ‘applicant’.
En fornyet vurdering i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/37 er ikke baseret på en
A review under Article 4(1) of Directive 2002/37 is not based on an application. Therefore, the scope
Denne påstand forudsætter imidlertid, at der læses et ekstra begreb (nemlig »bibeholde«) ind i artikel 13.
However, that contention relies upon implying an extra concept (namely, retained) into Article 13.
Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at anvendelsesområdet for artikel 13 omfatter indehavere af eksisterende godkendelser, og at sådanne indehavere kun skal behandles anderledes end nye ansøgere i løbet af overgangsperioden, som bringes til ophør i medfør af artikel 13, stk. 6, når det omhandlede produkt tilføjes til bilag I. Når først et stof er optaget i bilag I skal artikel 13, stk. 1, anvendes.
The Commission has also argued that the scope of Article 13 extends to holders of existing authorisations and that such holders should be treated differently from new applicants only during the transitional period, which is brought to an end by Article 13(6) when the product concerned is added to Annex I. Once a substance is entered into Annex I, Article 13(1) must be applied.
Den forelæggende ret har anført, at sagsøgernes fortolkning af anvendelsesområdet for artikel 13, stk. 1, kan give anmelderen en uberettiget konkurrencemæssig fordel.
The referring court suggests that the applicants’ interpretation of the scope of Article 13(1) may give the notifying party an unjustified competitive advantage.
Efter min opfattelse er den fortolkning, der er foreslået af sagsøgerne, ensbetydende med en udelukkelse som følge af et fuldstændigt forbud mod brugen af aktive stoffer, der er føjet til listen i bilag I til direktiv 91/414, som gælder for alle andre parter end selve de selskaber, der har indgivet anmeldelse.
In my view the reading proposed by the applicants amounts to a lock-out resulting from a complete prohibition on the use of active substances added to the list in Annex I to Directive 91/414, which applies to all parties other than the actual notifying bodies.
Selv om udelukkelsen kun ville være af kort varighed i medfør af artikel 13, stk. 3, litra c), og artikel 13, stk. 3, litra d), ville den være en konkurrencebegrænsende foranstaltning.
Although that lock-out would only last for a short period by virtue of Article 13(3)(c) and Article 13(3)(d), it is an anti-competitive measure.
Hvis lovgiver havde haft til hensigt at tillade et sådant resultat, må man forvente, at dette udtrykkeligt ville være angivet i lovgivningen og ikke måtte udledes indirekte heraf.
If the legislator intended to permit such a result, one would expect it to be stated explicitly in the legislation, rather than being left to be inferred indirectly.
Ifølge Kommissionen har artikel 13 til formål at beskytte de indehavere af godkendelser, der har indgivet anmeldelse, ved at give fremtidige godkendelser på grundlag af et bilag II-dossier.
According to the Commission, Article 13 aims to protect the notifying authorisation holders by granting future authorisations on the basis of an Annex II dossier.
Af denne grund skal artikel 13, stk. 1, forstås således, at bestemmelsen omfatter indehavere af eksisterende godkendelser.
For that reason, Article 13(1) should be construed as covering holders of existing authorisations.
Ellers ville der være forskelsbehandling mellem indehavere af eksisterende godkendelser (ikke behov for et dossier) og nye ansøgninger om godkendelse (behov for et dossier), hvilket ville være uretmæssigt.
Otherwise, there is a difference in treatment between holders of existing authorisations (no dossier needed) and new applications for authorisation (dossier needed) which is unjust.
Jeg anser ikke dette for at være en overbevisende forklaring på, hvorfor indehaveren af en eksisterende godkendelse skal agere på
I do not find that a convincing explanation of why the holder of an existing authorisation should have to behave in the same way as a new applicant.
En sådan udelukkelse vil også have det resultat, at selskaber, der allerede har fået tilladelse til at bruge bestemte plantebeskyttelsesmidler, der indeholder sådanne aktive stoffer, forhindres i fortsat at bruge dem.
Such a lock-out would also have the effect of prohibiting bodies which have already been granted authorisation to use specific plant protection products containing
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT SHARPSTON — SAG C-361/06 til fordel for ansøgere om godkendelse, der ikke selv er i besiddelse af eller har adgang til et bilag II-dossier.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-361/06 themselves have, or have access to, an Annex II dossier.
Dette ville efter min opfattelse både være uforholdsmæssigt og konkurrencebegrænsende på denne måde at fjerne en tidligere opnået rettighed, der gyldigt er blevet tildelt i henhold til artikel 8 i direktiv 91/414.
such active substances from continuing to use them. It would in my view be both disproportionate and anti-competitive so to remove a previously-acquired right, validly granted under Article 8 of Directive 91/414.
Heroverfor har Agrichem anført, at selskabet faktisk allerede har udarbejdet et sådant dossier, men at det var ude af stand til at gøre dette før udløbet af fristen i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/37.
In reply to that submission, Agrichem states that it has in fact already completed such a dossier, but was unable to do so before the deadline set out in Article 4(1) of Directive 2002/37.
Agrichem har anført, at selskabet ikke har draget fordel af sagsøgernes arbejde.
Agrichem argues that it has made no profit from the work of the applicants.
Virkningen af artikel 13, stk. 3
The effect of Article 13(3)
På det retlige plan har Agrichem anført, at i henhold til en korrekt fortolkning af artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/37 er det eneste, en virksomhed skal fremlægge for at beholde en eksisterende godkendelse, oplysningerne i bilag I, som allerede er offentligt tilgængelige.
On the legal level, Agrichem argues that on a proper reading of Article 4(1) of Directive 2002/37, all a company must show in order to retain an existing authorisation is the information in Annex I, which is already in the public domain.
Dette ville derfor fungere tilfredsstillende sammen med artikel 13 i direktiv 91/414, der kun ville begrænse brugen af oplysninger i bilag II- og III-dossierer.
This would therefore operate smoothly in conjunction with Article 13 of Directive 91/414, which would only restrict the use of information in the Annex II and III dossiers.
En sådan fortolkning hænger mere naturligt sammen med selve ordlyden af direktiverne.
Such a reading sits more naturally with the wording of the directives themselves.
Et andet argument, der er blevet fremført, er, at artikel 13, stk. 3, er til hinder for, at en medlemsstat lægger indholdet af et bilag II- eller III-dossier til grund til fordel for parter, der ikke har adgang til et sådant dossier.
An alternative argument which has been proposed is that Article 13(3) prevents a Member State from making use of the contents of an Annex II or III dossier for the benefit of parties which do not have access to such a dossier.
Sagsøgerne har gjort gældende, at artikel 13, stk. 3, i direktiv 91/414 har til formål at beskytte de investeringer, der er foretaget af parter, som har indgivet anmeldelse, ved hjælp af et »lukket dossiersystem«.
The applicants submit that Article 13(3) of Directive 91/414 aims to protect the investments of notifying parties by way of a ‘closed dossier’ system.
Sagsøgerne har anført, at oplysninger, der er indeholdt i sådanne dossierer, i en periode på fem år fra anmeldelsen ikke må blive brugt af eller
They argue that for a period of five years following notification, information contained in such dossiers must not be used by, or to the benefit of, any applicants for authorisation which do not
Jeg læser ikke artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/37 således, at en indehaver af en eksisterende godkendelse skal have adgang til et bilag II- eller bilag III-dossier.
I do not read Article 4(1) of Directive 2002/37 as requiring the holder of an existing authorisation to have access to an Annex II or Annex III dossier.
Det følger heraf, at sagsøgerne ikke kan påberåbe sig artikel 13, stk. 3, i direktiv 91/414, da bestemmelsen ikke finder anvendelse i en sådan situation.
It follows that Article 13(3) of Directive 91/414 cannot be relied upon by the applicants, as it does not apply in such a situation. Agrichem holds
FEINCHEMIE SCHWEBDA OG BAYER CROPSCIENCE forekommer mig, at den almindelige lovgivning om databeskyttelse 20under sådanne omstændigheder må finde anvendelse i mangel af andre mere specifikke bestemmelser.
FEINCHEMIE SCHWEBDA AND BAYER CROPSCIENCE data protection legislation 20would apply, in the absence of any other, more specific, provisions.
Disse generelle bestemmelser om databeskyttelse giver mulighed for at tage hensyn til behovet for at behandle forretningshemmeligheder fortroligt.
Those general provisions on data protection allow the need to preserve the confidentiality of business secrets to be taken into account.