natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Domstolen har bl.a. under henvisning til det med Amerikas Forenede Stater den 11. april 2001 indgåede aftalememorandum nærmere bestemt fremhævet, at dette forløb, hvorunder Fællesskabet har søgt at forene sine forpligtelser i henhold til WTO-aftalerne med de forpligtelser, det har påtaget sig over for AVS-staterne, samt med de krav, som er forbundet med gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik, kunne være blevet bragt i fare, hvis det var anerkendt, at Fællesskabets retsinstanser havde adgang til at efterprøve lovligheden af de omhandlede fællesskabsforanstaltninger i forhold til WTO’s regler ved udløbet af den rimelige frist, DSB havde fastsat (jf. i denne retning Van Parys-dommen, præmis 49 og 50).
Referring in particular to the memorandum of understanding concluded with the United States of America on 11 April 2001, the Court observed more specifically that such an outcome, by which the Community sought to reconcile its obligations under the WTO agreements with those in respect of the ACP States, and with the requirements inherent in the implementation of the common agricultural policy, could have been compromised if the Community courts had been entitled to review the legality of the Community measures in question in the light of the WTO rules upon the expiry of the reasonable period of time granted by the DSB (see, to this effect, Van Parys, paragraphs 49 and 50).
Domstolen har endvidere ligeledes bemærket, at den omstændighed, at det skulle anerkendes, at det umiddelbart påhviler Fællesskabets retsinstanser at sikre fællesskabsrettens overensstemmelse med WTO’s regler, ville være ensbetydende med, at Fællesskabets lovgivende eller udøvende myndigheder mister den handlefrihed, som de tilsvarende myndigheder hos Fællesskabets handelspartnere nyder godt af.
The Court also pointed out that to accept that the Community courts have the direct responsibility for ensuring that Community law complies with the WTO rules would effectively deprive the Community’s legislative or executive organs of the scope for manoeuvre enjoyed by their counterparts in the Community’s trading partners.
Det er ubestridt, at nogle af de kontraherende parter, som hører til Fællesskabets vigtigste handelspartnere, på grundlag af WTO-aftalernes genstand og formål har draget den slutning, at disse aftaler ikke udgør regler, hvis lovlighed efter deres nationale retssystemer kontrolleres af de nationale domstole.
It is not in dispute that some of the contracting parties, including the Community’s most important trading partners, have concluded from the subjectmatter and purpose of the WTO agreements that they are not among the rules applicable by their courts when reviewing the legality of their rules of domestic law.
En sådan mangel på gensidighed ville, såfremt den blev anerkendt, kunne føre til en uligevægt i anvendelsen af WTO’s regler (jf. Van Parys-dommen, præmis 53).
Such lack of reciprocity, if accepted, would risk introducing an imbalance in the application of the WTO rules (Van Parys, paragraph 53).
Som det fremgår af Domstolens praksis, er der desuden ikke grundlag for at foretage en sondring i disse forskellige henseender mellem den legalitetskontrol af fællesskabshandlingen, der skal foretages i forbindelse med et annullationssøgsmål, og den, der skal foretages i forbindelse med et erstatningssøgsmål (jf. i denne retning, vedrørende tidsrummet forud for udløbet af den til gennemførelse af en DSB-afgørelse fastsatte rimelige frist, dommen i sagen Biret International mod Rådet, præmis 62).
As is apparent from the Court’s caselaw, there is also no reason to draw a distinction in these various respects according to whether the legality of the Community action is to be reviewed in annulment proceedings or for the purpose of deciding an action for compensation (see to this effect, with regard to the period preceding the expiry of the reasonable period of time allowed for implementing a decision of the DSB, Biret International v Council, paragraph 62).
For det første, og således som Domstolen har fremhævet, vil udsigten til, at der anlægges erstatningssøgsmål, kunne udgøre en hindring for den lovgivende magt, når den i almenhedens interesse vedtager generelle retsakter, der kan skade individuelle borgeres interesse (dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 1209, præmis 5, og af 5.3.1996, forenede sager C-46/93 og C-48/93, Brasserie du pêcheur og Factortame, Sml. I, s. 1029, præmis 45).
First, as the Court has pointed out, the prospect of actions for damages is liable to hinder exercise of the powers of the legislative authority whenever it has occasion to adopt, in the public interest, legislative measures which may adversely affect the interests of individuals (Joined Cases 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 and 40/77 Bayer­ische HNL Vermehrungsbetriebe and Others v Council and Commission [1978] ECR 1209, paragraph 5, and Joined Cases C-46/93 and C-48/93 Brasserie du pêcheur and Factortame [1996] ECR I-1029, paragraph 45).
For det andet kan enhver konstatering af, at en fællesskabsretsakt er ulovlig, som foretages af Fællesskabets retsinstanser, selv når de ikke udøver deres bemyndigelse til at annullere foranstaltninger i henhold til artikel 230 EF, påvirke den adfærd, som udvises af den institution, hvorfra den omhandlede retsakt hidrører.
Second, any determination by the Community courts that a Community measure is unlawful, even when not made in the exercise of their jurisdiction under Article 230 EC to annul measures, is inherently liable to have repercussions on the conduct required of the institution that adopted the measure in question.
I henhold til fast retspraksis gælder det således nærmere bestemt, at når Domstolen inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 234 EF konstaterer, at en retsakt, der er vedtaget af en fællesskabsmyndighed, er ugyldig, er det en retsfølge af denne afgørelse, at det påhviler de kompetente fællesskabsinstitutioner at træffe de til afhjælpning af den konstaterede ulovlighed nødvendige foranstaltninger, idet den i artikel 233 EF fastsatte forpligtelse, der gælder i tilfælde af en dom om annullation, anvendes analogt i lignende tilfælde (jf. bl.a. kendelse af 8.11.2007, sag C-421/06, Fratelli Martini og Cargill, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
Thus, in particular, it is settled caselaw that when the Court rules, in proceedings under Article 234 EC, that a measure adopted by a Community authority is invalid, its decision has the legal effect of requiring the competent Community institutions to take the necessary measures to remedy that illegality, as the obligation laid down in Article 233 EC in the case of a judgment annulling a measure applies in such a situation by analogy (see, in particular, the order of 8 November 2007 in Case C-421/06 Fratelli Martini and Cargill, paragraph 52 and the caselaw cited).
Der foreligger a priori intet til støtte for, at fremgangsmåden skulle være en anden i tilfælde af en dom, der afsiges inden for rammerne af et erstatningssøgsmål, hvorved en fællesskabsretsakt eller en undladelse af at handle fra Fællesskabets side antages at være ulovlig.
There is nothing to suggest that the position should be different in the case of a judgment delivered in an action for compensation in which it is found that a measure adopted by the Community or a failure by it to act is unlawful.
Således som generaladvokaten har bemærket i punkt 49 i forslaget til afgørelse, er enhver konstatering af ulovlighed, der foretages af Fællesskabets retsinstanser, selv når den forekommer inden for rammerne af et erstatningssøgsmål, retskraftig og forpligter således den berørte institution til at træffe de til afhjælpning af den konstaterede ulovlighed nødvendige foranstaltninger.
As the Advocate General has observed in point 49 of his Opinion, any determination by the Community courts that a measure is unlawful, even when made in an action for compensation, has the force of res judicata and accordingly compels the institution concerned to take the necessary measures to remedy that illegality.
Følgende bemærkes vedrørende den sondring, som appellanterne gør gældende skal foretages mellem »direkte virkning« af WTO-bestemmelser, der indeholder materielle forpligtelser, og »direkte virkning« af en DSB-afgørelse, idet de hævder, at borgerne skal have mulighed for at opnå, at Fællesskabets retsinstanser fører legalitetskontrol med fællesskabsinstitutionernes adfærd for så vidt angår DSB’s afgørelse som sådan, når en sådan kontrol ikke er mulig vedrørende de WTO-regler, som i henhold til nævnte afgørelse er blevet konstateret tilsidesat.
The distinction which the appellants seek to draw between the ‘direct effect’ of the WTO rules imposing substantive obligations and the ‘direct effect’ of a decision of the DSB, asserting that it should be open to individuals to have the legality of the conduct of the Community institutions reviewed by the Community courts in the light of the DSB decision itself if such a review is not possible in the light of the WTO rules which that decision has found to have been infringed, calls for the following comments.
Selv om Domstolen endnu ikke har haft lejlighed til at tage udtrykkelig stilling til en sådan sondring, følger det imidlertid forudsætningsvis af Domstolens ovennævnte retspraksis, at der ikke er grundlag for at foretage en sådan.
Even though the Court has not yet been required to rule expressly on such a distinction, it nevertheless necessarily follows from its caselaw mentioned above that there is no basis for the distinction.
Ved at fastslå, at de WTO-regler, som i henhold til en DSB-afgørelse er blevet konstateret tilsidesat, uanset udløbet af den for denne afgørelses gennemførelse fastsatte frist, ikke kan påberåbes for Fællesskabets retsinstanser med henblik på at formå dem til at kontrollere lovligheden af fællesskabsinstitutionernes adfærd i forhold til nævnte regler, har Domstolen forudsætningsvis udelukket, at en sådan kontrol kan finde sted i forhold til selve DSB-afgørelsen.
In holding that the WTO rules which have been found by a decision of the DSB to have been infringed cannot, notwithstanding the expiry of the period of time laid down for implementing that decision, be relied upon before the Community courts for the purpose of having the legality of the conduct of the Community institutions reviewed by the Community courts in the light of those rules, the Court has necessarily excluded such a review in the light of the DSB decision itself.
En DSB-afgørelse, der ikke tjener andet formål end at afgøre, hvorvidt et WTO-medlems adfærd er i overensstemmelse med de af dette medlem i denne sammenhæng påtagne forpligtelser, er i hvert fald i princippet ikke grundlæggende forskellig fra de materielle bestemmelser, der indeholder sådanne forpligtelser, og i forhold til hvilke en sådan kontrol foretages, når det drejer sig om at afgøre, om en tilsidesættelse af disse bestemmelser eller denne afgørelse kan påberåbes for Fællesskabets retsinstanser med henblik på at kontrollere lovligheden af fællesskabsinstitutionernes adfærd.
A DSB decision, which has no object other than to rule on whether a WTO member’s conduct is consistent with the obligations entered into by it within the context of the WTO, cannot in principle be fundamentally distinguished from the substantive rules which convey such obligations and by reference to which such a review is carried out, at least when it is a question of determining whether or not an infringement of those rules or that decision can be relied upon before the Community courts for the purpose of reviewing the legality of the conduct of the Community institutions.
Henstillinger eller afgørelser fra DSB, hvorved tilsidesættelse af de i WTO-aftalerne indeholdte bestemmelser konstateres, har uanset sådanne henstillingers eller afgørelsers nærmere retsvirkning lige så lidt som disse materielle bestemmelser en sådan beskaffenhed, at de medfører, at borgerne kan støtte ret herpå ved Fællesskabets retsinstanser med henblik på at opnå kontrol med lovligheden af fællesskabsinstitutionernes adfærd.
A recommendation or a ruling of the DSB finding that the substantive rules contained in the WTO agreements have not been complied with is, whatever the precise legal effect attaching to such a recommendation or ruling, no more capable than those rules of conferring upon individuals a right to rely thereon before the Community courts for the purpose of having the legality of the conduct of the Community institutions reviewed.
For det første, og således som det fremgår af denne doms præmis 113-124, vedbliver de med WTO-aftalernes karakter forbundne hensyn og den gensidighed og fleksibilitet, der kendetegner dem, at være gældende efter vedtagelse af en sådan afgørelse eller henstilling og når den til gennemførelse heraf rimelige fastsatte frist er udløbet.
First, as is apparent from paragraphs 113 to 124 of the present judgment, the considerations linked to the nature of the WTO agreements and to the reciprocity and flexibility characterising them continue to obtain after such a ruling or recommendation has been adopted and after the reasonable period of time allowed for its implementation has expired.
Det skal, således som det fremgår af artikel 3, stk. 2, i FTB, for det andet fremhæves, at DSB’s henstillinger og afgørelser ikke kan gøre de i de berørte aftaler fastsatte rettigheder og forpligtelser større eller mindre.
Second, as is apparent from Article 3(2) of the DSU, recommendations and rulings of the DSB cannot add to or diminish the rights and obligations provided in the agreements concerned.
Det bemærkes bl.a. i denne henseende, at Domstolen allerede vedrørende bestemmelserne i GATT 1994, der i nævnte tilfælde var blevet konstateret tilsidesat ved en DSB-afgørelse, har fastslået, at nævnte bestemmelser bl.a. efter deres karakter ikke skaber rettigheder for borgerne, som disse i medfør af fællesskabsretten kan påberåbe sig direkte for domstolene (jf. i denne retning OGT Fruchthandelsgesellschaftkendelsen, præmis 25 og 26).
It should, in particular, be recalled in this regard that the Court has already held in relation to the provisions of the GATT 1994, which have been found by the DSB to have been infringed in the present case, that those provisions are not such as to create rights upon which individuals may rely directly before the courts by virtue of Community law (see, to this effect, the order in OGT Fruchthandelsgesellschaft, paragraphs 25 and 26).
Det følger af det ovenstående, at det var med rette, når Retten besluttede, at Fællesskabets retsinstanser under de i sagen foreliggende omstændigheder ikke kunne kontrollere lovligheden af fællesskabsinstitutionernes adfærd i forhold til WTO-bestemmelserne, uanset den omstændighed, at den for gennemførelse af en DSB-afgørelse fastsatte frist var udløbet.
It follows from all of the foregoing considerations that the Court of First Instance rightly decided that, notwithstanding the expiry of the period of time allowed for implementing a decision of the DSB, the Community courts could not, in the circumstances of the case in point, review the legality of the conduct of the Community institutions in the light of WTO rules.
Det første anbringende forkastes således, da ingen af dets to led er velbegrundede.
Since, therefore, neither part of the first plea in the appeals is well founded, this plea must be dismissed.
Om det andet anbringende til støtte for hovedappellerne, om kontraappellerne og om påstandene om ændring af præmisserne
The second plea in the main appeals, the crossappeals and the claims seeking the substitution of grounds
Med det andet anbringende gør FIAMM og Fedon gældende, at Retten anvendte et ulogisk ræsonnement og tilsidesatte visse i henhold til fast retspraksis gældende principper, idet den inden for rammerne af gennemgangen af deres påstande om Fællesskabets objektive erstatningsansvar fastslog, at deres tab ikke var usædvanligt.
By a second plea, FIAMM and Fedon submit that, in holding when it examined their claims expressed in terms of no-fault Community liability that the damage suffered by them was not unusual in nature, the Court of First Instance adopted illogical reasoning and infringed certain principles that are well established in the case-law.
Med de appellerede domme tilsidesatte Retten bl.a. den dobbelte betingelse, hvorefter et tab for at kunne kvalificeres som sædvanligt dels skal være forudseeligt, dels skal udgøre et sædvanligt vilkår for virksomhed inden for den omhandlede sektor.
According to FIAMM and Fedon, in the judgments under appeal the Court of First Instance in particular misapplied the dual requirement that damage must be, first, foreseeable and, second, inherent in operating in the sector concerned if it is to be classifiable as usual.
Ifølge FIAMM og Fedon udgør et tab, der er forårsaget af toldmæssige sanktioner, der vedtages af en tredjestat vedrørende sektoren for stationære akkumulatorer eller sektoren for brilleetuier som følge af en tvist vedrørende banansektoren, ikke et sædvanligt vilkår inden for de første to nævnte sektorer, således som bl.a. artikel 22, stk. 3, litra a), i FTB vidner om.
Damage caused by customs penalties imposed by a nonmember State in the indus-trial-battery or spectacle-case sector following a dispute in the banana sector is not inherent in the first two of those sectors, as is attested in particular by Article 22(3)(a) of the DSU.
Et sådant tab er så meget mindre forudseeligt, da det har pønal karakter og er uden præcedens i GATT’s og WTO’s historie samt i forholdet mellem Fællesskabet og Amerikas Forenede Stater.
Such damage is all the less foreseeable because of its novel punitive nature and because it is unprecedented in GATT and WTO history and in relations between the Community and the United States of America.
Rettens argumentation, hvorefter tabet ikke kan anses for usædvanligt, eftersom vedtagelsen af gengældelsesforanstaltninger er tilladt i henhold til artikel 22, stk. 3, i FTB, er selvmodsigende.
The Court of First Instance’s reasoning that, as Article 22(3) of the DSU authorises the adoption of retaliatory measures, the damage incurred is not unusual is contradictory.
Såfremt et tab anses for sædvanligt, fordi det er en følge af en handling, der i henhold til gældende ret er tilladt, indebærer det nemlig, at der
To take the view that damage is usual because it is the consequence of an act permitted by the applicable law is tantamount to denying that damage caused by a
FIAMM M.FL. MOD RÅDET OG KOMMISSIONEN ikke findes nogen mulighed for, at et tab, der er en følge af en lovlig handling, kan give anledning til erstatning, hvilket i de appellerede domme medgives at være en mulighed.
FIAMM AND OTHERS v COUNCIL AND COMMISSION lawful act can give rise to liability, but this possibility is accepted by the judgments under appeal.
Det er Rådets opfattelse, at Retten med rette lagde til grund, at de hævdede tab ligger inden for de sædvanlige risici, som en eksportør må løbe i den internationale handel, således som den nu er organiseret.
The Council contends that the Court of First Instance was right in holding that the alleged damage falls within the normal risks which an exporter must assume given the current arrangements for world trade.
Rådet anfægter imidlertid visse af de appellerede dommes præmisser og har nedlagt påstand om, at Domstolen foretager visse ændringer af disse præmisser vedrørende disse punkter eller, idet den træffer afgørelse vedrørende Rådets kontraappeller i den henseende, at nævnte domme delvis ophæves.
However, it contests some of the grounds of the judgments under appeal and asks the Court either to substitute various grounds in those respects or, ruling on the crossappeals brought by it in this regard, to set aside those judgments in part.
Eftersom kun knapt mere end halvdelen af medlemsstaternes retsordener indrømmer en endog stærkt begrænset mulighed for at opnå erstatning for et tab, der er en følge af visse lovlige handlinger, der foretages af offentlige myndigheder, anfægter Rådet for det første den antagelse, der er anført i præmis 160 i FIAMM-dommen og i præmis 153 i Fedondommen, hvorefter der i medlemsstaterne findes et alment gældende princip om, at Fællesskabet kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold, når dets organer ikke har udvist nogen ulovlig adfærd.
First, since barely half of the Member States’ legal systems provide for the possibility — which moreover is subject to very strict conditions — of obtaining compensation for damage resulting from certain lawful acts of public authorities, the Council contests the statement, appearing in paragraph 160 of the FIAMM judgment and paragraph 153 of the Fedon judgment, according to which a general principle common to the Member States exists that enables the liability of the Community to be put in issue even in the absence of unlawful conduct on the part of its institutions.
Selv hvis det skulle kunne godtgøres, at et sådant princip er gældende, har Retten under alle omstændigheder med urette lagt til grund, at det kunne anvendes i et tilfælde som det i denne sag foreliggende, bl.a. fordi:
Even assuming that such a principle can be established, the Court of First Instance was in any event wrong in its view that it is capable of applying in a situation such as that here since, in particular:
— Erstatningsansvar for manglende lovgivning ville medføre indskrænkning af det frie valg, der indgår i Kommissionens initiativret og lovgivers skønsbeføjelse, hvilket ville give anledning til tvivl om den med traktaten tilsigtede magtadskillelse og institutionelle balance.
— liability for legislative omission would limit both the freedom of choice inherent in the Commission’s right of initiative and the legislature’s discretion, calling into question the separation of powers and institutional balance intended by the Treaty;
— Den manglende forholdsmæssighed mellem Fællesskabets ansvar for en ulovlig generel retsakt, der er genstand for meget strenge betingelser for så vidt angår adfærdens ulovlige karakter, og ansvaret for en manglende generel retsakt, der blot ville være betinget af forekomsten af et usædvanligt og særligt tab og dermed lettere ville kunne bringes i anvendelse, forekommer usammenhængende.
— the lack of proportionality between Community liability for an unlawful legislative measure, which is subject to very strict conditions as regards the unlawfulness of the conduct, and liability for a lawful legislative omission, which would require only special and unusual damage and therefore be more easily brought into play, betrays an inconsistency;
— Det standpunkt, Retten således har indtaget, er i strid med den argumentation, den følger med henblik på at konkludere, at det ikke er muligt at påberåbe sig WTO-bestemmelser inden for rammerne af et erstatningssøgsmål, der er støttet på Fællesskabets ulovlige adfærd, særligt henset til nødvendigheden af ikke at fratage fællesskabsorganerne den handlefrihed, som de tilsvarende myndigheder hos Fællesskabets handelspartnere har.
— the position thus adopted by the Court of First Instance conflicts with the reasoning followed by it in concluding that it is not possible to rely on WTO rules in an action for compensation founded on unlawful Community conduct, in particular with the need not to deprive the Community organs of the scope for manoeuvre enjoyed by the organs of the Community’s trading partners.
For det andet fastslog de appellerede domme med urette, at der forelå et reelt tab, idet FIAMM og Fedon ikke havde godtgjort hverken forekomsten, omfanget eller den præcise størrelse af et sådant tab.
Second, the judgments under appeal wrongly concluded that there was damage that was certain, since FIAMM and Fedon had not proved the existence, extent or the precise amount of such damage.
For det tredje forsømte Retten for så vidt angår årsagssammenhæng at iagttage betingelsen om, at tabet skal være en tilstrækkelig direkte følge af den berørte institutions adfærd.
Third, with regard to the causal link, the Court of First Instance failed to observe the requirement that the damage must be a sufficiently direct consequence of the conduct of the institution concerned.