natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I rapporten redegøres der for procedurespørgsmål, herunder spørgsmål vedrørende meddelelsen af dokumenter og aktindsigt, tidsfrister for besvarelse af klagepunktsmeddelelsen og gennemførelsen af den mundtlige høring.«
The observations in this report shall concern procedural issues, including disclosure of documents and access to the file, time-limits for replying to the statement of objections and the proper conduct of the oral hearing.’
I mandatets artikel 15, stk. 1, hedder det:
According to the first paragraph of Article 15 of the terms of reference:
»Høringskonsulenten udarbejder på grundlag af det udkast til beslutning, der skal forelægges det rådgivende udvalg i den pågældende sag, en endelig skriftlig rapport om overholdelsen af retten til at blive hørt, jf. artikel 13, stk. 1.
‘The hearing officer shall, on the basis of the draft decision to be submitted to the Advisory Committee in the case in question, prepare a final report in writing on the respect of the right to be heard, as referred to in Article 13(1).
I denne rapport skal der også tages stilling til, om udkastet til beslutning kun beskæftiger sig med de klagepunkter, som parterne har fået lejlighed til at kommentere.«
This report will also consider whether the draft decision deals only with objections in respect of which the parties have been afforded the opportunity of making known their views, and, where appropriate, the objectivity of any enquiry within the meaning of Article 14.’
Ifølge mandatets artikel 16, stk. 1, »[vedlægges høringskonsulentens] endelige rapport […] det udkast til beslutning, der forelægges Kommissionen, for at sikre, at Kommissionen, når den vedtager en beslutning i en given sag, har fuldt kendskab til alle relevante oplysninger om procedurens forløb og om overholdelsen af retten til at blive hørt«.
Under Article 16(1) of the terms of reference, ‘[t]he hearing officer’s final report shall be attached to the draft decision submitted to the Commission, in order to ensure that, when it reaches a decision on an individual case, the Commission is fully apprised of all relevant information, as regards the course of the procedure and respect of the right to be heard’.
I det foreliggende tilfælde er det tilstrækkeligt at bemærke, at de argumenter, Hoechst har fremsat til støtte for dette anbringende, og som er en gentagelse af dem, der allerede er blevet påberåbt inden for rammerne af det første anbringende om retten til aktindsigt, ikke giver grundlag for at finde, at Hoechsts ret til at blive hørt ikke blev iagttaget under den administrative procedure, Kommissionen gennemførte.
In the present case, it is sufficient to note that the arguments put forward by Hoechst in support of its plea, which reiterate those already invoked in the context of the first plea on the right of access to the file, do not support the view that Hoechst’s right to be heard was not respected in the administrative procedure conducted by the Commission.
Med hensyn til den tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet, der blev fastslået i præmis 137 ovenfor, bemærkes, at den ikke vedrører Hoechsts ret til at blive hørt som omhandlet i mandatet.
As regards the breach of the principles of sound administration and equal treatment found at paragraph 137 above, it must be emphasised that that breach did not relate to Hoechst’s right to be heard within the meaning of the terms of reference.
Desuden anførte høringskonsulenten i sin endelige rapport, at »den behandling, Kommissionens tjenestegrene har givet parterne, ikke har haft nogen betydning for sagens udfald [med hensyn til bødenedsættelse]«.
The hearing officer stated, moreover, in her final report that ‘the actions of the Commission services vis-à-vis the parties have had no impact on the outcome of the case on [leniency]’.
Det stemmer overens med den konklusion, Retten drog i forbindelse med behandlingen af det første anbringende, og hvorefter den retsstridige handling, som blev fastslået i præmis 137 ovenfor, ikke kan påvirke beslutningens gyldighed, bl.a. med hensyn til fastslåelsen af, hvilken virksomhed der var den første til at samarbejde.
That is consistent with the finding of the Court, in the context of the examination of the first plea, that the illegality found at paragraph 137 above is not of such a kind as to affect the validity of the Decision so far as concerns, in particular, the determination of the undertaking that was the first to cooperate.
Ydermere gengiver Kommissionen i beslutningen, nemlig i betragtning 453, Hoechsts klagepunkter vedrørende proceduren og forholder sig til dem, navnlig i betragtning 458.
It should further be noted that in the Decision the Commission sets out, at recital 453, the procedural objections put forward by Hoechst and that it responds to them, in particular, at recital 458.
På den baggrund kan det ikke hævdes, således som Hoechst har gjort, at kommissionsmedlemmernes kollegium ikke blev fyldestgørende oplyst.
In those circumstances, it cannot be maintained, as Hoechst contends, that the College of Members of the Commission was not sufficiently informed.
II — Det 13. anbringende: annullation af beslutningens artikel 2 for så vidt angår Hoechst
II — The 13th plea, seeking annulment of Article 2 of the Decision in so far as it concerns Hoechst
Hoechst har gjort gældende, at Kommissionens konstatering i betragtning 298 til beslutningen af, at kartellet ophørte senest i november 1996, fratager pålægget i beslutningens artikel 2 dets faktuelle grundlag.
Hoechst maintains that the findings of the Commission set out at recital 298 to the Decision, namely that the cartel came to an end in November 1996 at the latest, deprive the order set out in Article 2 of the Decision of its factual basis.
Hvis Kommissionen syv år efter, at kartellet er afsluttet, stadig ønsker at give pålæg om, at overtrædelsen bringes til ophør, må der foreligge vægtige indicier for, at den er fortsat.
If, seven years after the end of the cartel, the Commission still wished to make an order that the infringement should cease, there must be sufficient indicia that the infringement is continuing.
I modsat fald er der tale om en foranstaltning, der bygger på en mistanke, hvilket er i strid med artikel 3 i forordning nr. 17.
Otherwise, the measure in question would be based on mere suspicion, which would be contrary to Article 3 of Regulation No 17.
Ud over den skade, det ville påføre den virksomheds omdømme, som er adressat for beslutningen, kunne det forvolde virksomheden problemer i forbindelse med civile søgsmål, der kunne rejses af tredjemand.
Apart from the adverse effect that that would have on the reputation of the addressee of the Decision, it might cause problems linked with civil actions that third parties might bring against it.
Desuden er beslutningens artikel 2 klart retsstridig, fordi Hoechst i 1996 ophørte med sin virksomhed på sorbatområdet og i 1997 som helhed overdrog den til et andet selskab, Celanese AG, der ikke havde nogen form for tilknytning til Hoechsts koncern.
Furthermore, the illegality of Article 2 of the Decision is clear, since Hoechst gave up its sorbates business in 1996, when it transferred that business in its entirety to a third company wholly unconnected with its group, Celanese AG.
Hoechst har draget den konklusion af det foranstående, at beslutningens artikel 2 må annulleres for så vidt angår selskabet.
Hoechst concludes that Article 2 of the Decision must be annulled in so far as it relates to it.
Kommissionen har anført, at beslutningens artikel 2 på samme måde som i den sag, der førte til dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 153 ovenfor, indeholder et udtrykkeligt forbehold, nemlig »hvis dette ikke allerede er sket«.
The Commission submits that, as in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, Article 2 of the Decision contains an express reservation, namely ‘in so far as they have not already done so’.
Retten fandt i den nævnte sag, at det »[f]or så vidt angår Hoechsts anbringende [er] tilstrækkeligt at påpege, at beslutningens artikel 2 udtrykkeligt er rettet til de virksomheder, »som stadig opererer i PVC-sektoren« [og at det derfor er] helt klart, at argumenterne til støtte for denne påstand ikke kan tages til følge« (præmis 1247).
The Court held in that case that, ‘[as regards the plea raised] by Hoechst … it [was] sufficient to note that Article 2 of the decision [was] expressly addressed to undertakings “which [were] still involved in the PVC sector”’ and that ‘[t]he argument in support of [that] claim [was] manifestly devoid of all foundation, (paragraph 1247).
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen gjort gældende, at den ikke var forpligtet til at fastslå endeligt, om overtrædelsen, der havde fundet sted i et bestemt tidsrum, endnu foregik, da beslutningen blev vedtaget, eller om den allerede var ophørt.
In the present case, the Commission maintains that it was not required to establish definitively whether the infringement which had taken place at a certain time was still continuing at the time when the Decision was adopted or whether it had already come to an end.
Endvidere har Kommissionen peget på, at det var lykkedes parterne fuldstændig at hemmeligholde deres adfærd i næsten to årtier (betragtning 306 til beslutningen), og at pålægget om at ophøre med adfærden i beslutningens artikel 2 var præventivt (betragtning 307 til beslutningen).
The Commission emphasises, moreover, that the parties had managed to act in the greatest secrecy for almost two decades (recital 306 to the Decision) and that Article 2 of the Decision was a preventive ‘cease and desist’ order (recital 307 to the Decision).
At Hoechst var ophørt med sin virksomhed på sorbatområdet, var ikke til hinder for, at Kommissionen gav et pålæg, hvorefter virksomheden kun skulle ophøre med overtrædelserne, »hvis dette ikke allerede [var] sket«.
The fact that Hoechst had transferred its sorbates business did not prevent the Commission from addressing an injunction in terms such that the obligation to bring the infringements to an end affected the undertaking only ‘in so far as [it had] not already done so’.
Indledningsvis fremgår det klart af stævningen, at Hoechst med sit 13. anbringende har påstået artikel 2 i beslutningens dispositive del annulleret.
By way of preliminary observation, the Court notes that it is clear from the application that, by its 13th plea, Hoechst seeks annulment of Article 2 of the operative part of the Decision in so far as it concerns the applicant.
For så vidt angår realiteten indeholder artikel 2 i beslutningens dispositive del faktisk to pålæg.
On the substance, it must be held that Article 2 of the operative part of the Decision actually contains two orders.
Først fastsættes det i bestemmelsen, at de berørte virksomheder omgående skal bringe de i beslutningens artikel 1 omhandlede overtrædelser til ophør, hvis dette ikke allerede er sket.
First, that provision requires that the undertakings concerned immediately bring to an end the infringements referred to in Article 1 of the operative part of the Decision, in so far as they have not already done so.
Hvad dette punkt angår er det åbenbart, at der ikke er grundlag for den argumentation, som er blevet fremført vedrørende bestemmelsen, for selv om Hoechst var en af de virksomheder, hvortil der blev henvist i beslutningens artikel 1, var selskabet ikke omfattet af pålægget, da det ikke længere drev virksomhed på sorbatområdet (jf. i denne retning dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 153 ovenfor, præmis 1247).
On that point, in so far as Hoechst was no longer involved in the sorbates sector at the time of adoption of the Decision, the argument raised against that provision is manifestly devoid of all foundation, since although Hoechst was among the undertakings named in Article 1 of the operative part of the Decision, it was not concerned by the injunction in question (see, to that effect, Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, paragraph 1247).
Denne omstændighed medfører ligeledes, at Hoechsts argumenter om skade på selskabets omdømme og muligheden for, at tredjemand anlægger civilt søgsmål mod det, er irrelevante.
That circumstance also renders inoperative Hoechst’s arguments as to the slur on its reputation or the possibility that third parties might bring civil actions against it.
Dernæst bestemmes det i artikel 2 i beslutningens dispositive del, at de nævnte virksomheder fremover skal afholde sig fra at gentage enhver handling eller adfærd af den i artikel 1 omhandlede art og fra at træffe foranstaltninger, der har tilsvarende formål eller følger.
Second, Article 2 of the operative part of the Decision requires that the named undertakings refrain from repeating any act or conduct described in Article 1 and from adopting any measure having equivalent object or effect.
Hvad dette angår bemærkes, at anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 ikke alene kan omfatte forbud mod at fortsætte med visse handlinger eller at opretholde en vis praksis eller situation, der er fundet ulovlig, men tillige mod at udvise en tilsvarende praksis for fremtiden.
It must be borne in mind, in that regard, that the application of Article 3(1) of Regulation No 17 may include a prohibition on continuing certain activities, practices or situations which have been found to be unlawful, but also a prohibition on adopting similar future conduct.
De forpligtelser, som pålægges virksomhederne, må imidlertid ikke overskride grænserne for, hvad der er rimeligt og nødvendigt for at opfylde det tilsigtede mål (jf. cementdommen, nævnt i præmis 153 ovenfor, præmis 4704 og 4705 og den deri nævnte retspraksis).
Such obligations on undertakings must not however exceed the limits of what is appropriate and necessary to achieve the aim pursued (see Cement, paragraph 153 above, paragraphs 4704 and 4705 and the caselaw cited).
I det foreliggende tilfælde fastslog Kommissionen i artikel 1 i beslutningens dispositive del, at Hoechst og andre virksomheder havde overtrådt artikel 81, stk. 1, EF og, fra den 1. januar 1994, EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, ved, oven i købet i en meget lang periode, at deltage i en enkelt vedvarende og kompleks aftale og en samordnet praksis på sorbatområdet, inden for hvis rammer de var enedes om at fastsætte
In the present case, the Commission found, at Article 1 of the operative part of the Decision, that Hoechst, with other undertakings, had infringed Article 81(1) EC and, from 1 January 1994, Article 53(1) of the EEA Agreement, by participating, during what, moreover, was a very long period, in a complex, single and continuous
HOECHST MOD KOMMISSIONEN prismål og tildele hinanden volumenkvoter, etablere et oplysnings- og kontrolsystem og nægte at fremlægge teknologi for potentielle nye virksomheder på markedet. Hoechst har ikke anfægtet beslutningen på dette punkt.
HOECHST v COMMISSION agreement and concerted practice in the sorbates sector, in which they had agreed to fix target prices and to allocate volume quotas, to define a reporting and monitoring system and not to supply technology to potential market entrants.
Kommissionen har derfor ved at pålægge de berørte virksomheder fremover at afholde sig fra at træffe foranstaltninger på sorbatmarkedet, der kunne have tilsvarende formål eller følger, ikke overskredet de beføjelser, den tillægges i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17.
In those circumstances, by enjoining the undertakings concerned to refrain in future, in the sorbates market, from any measure capable of having equivalent object or effect, the Commission did not exceed the powers conferred on it by Article 3(1) of Regulation No 17.
At Hoechst ikke længere drev virksomhed på sorbatområdet, da beslutningen blev vedtaget, eller at Kommissionen anførte i betragtning 298 til beslutningen, at kartellet ophørte senest i november 1996, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
The fact that Hoechst was no longer involved in the sorbates sector on the date of adoption of the Decision, or that the Commission states at recital 298 to the Decision that the cartel had ended in November 1996 at the latest, cannot call that conclusion in question.
Et pålæg som det, der er tale om det foreliggende tilfælde, er nemlig i sagens natur forebyggende og afhænger ikke af de berørte virksomheders situation på det tidspunkt, hvor beslutningen vedtages.
An injunction such as that issued in the present case is by nature preventive and does not depend on the situation of the undertakings concerned at the time of adoption of the Decision.
III — Anbringenderne om nedsættelse af den bøde, der blev pålagt Hoechst
III — The pleas aimed at securing a reduction in Hoechst’s fine
Retten finder, at anbringenderne om nedsættelse af Hoechsts bøde bør behandles i en anden rækkefølge end i stævningen.
The Court considers that the pleas whereby Hoechst seeks a reduction in its fine should be examined in a different order from that followed in the application.
Desuden prøves en række anbringender samlet, da de vedrører samme grundproblematik.
Likewise, certain pleas have been grouped together, for the purposes of analysis, since they concern the same substantive problem.
Det fremgår af de faktiske omstændigheder, der angives i beslutningen, og som Hoechst ikke har bestridt, at Kommissionen fremsendte den første begæring om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 til Daicel, Nippon Synthetic og Ueno den 26. maj 1999 (sjette betragtning til beslutningen).
It follows from the facts set out in the Decision, and not disputed by Hoechst, that the first request for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 was sent by the Commission on 26 May 1999 to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno (recital 6 to the Decision).
Senere blev der fremsendt yderligere begæringer om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17, navnlig i perioden fra maj til november 2002 (betragtning 1218 til beslutningen).
Further requests for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 were subsequently sent, notably between May and November 2002 (recitals 12 to 18 to the Decision).
Den 20. december 2002 fremsendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til de virksomheder, hvortil beslutningen er rettet (betragtning 22 til beslutningen).
On 20 December 2002 the Commission sent a statement of objections to the undertakings to which the Decision is addressed (recital 22 to the Decision).
Den 24. april 2003 deltog de virksomheder, hvortil beslutningen er rettet, i en høring for Kommissionen (betragtning 29 til beslutningen).
On 24 April 2003 the undertakings to which the Decision was addressed took part in the hearing before the Commission (recital 29 to the Decision).
Ifølge Hoechst, der har henvist til Domstolens dom af 15. oktober 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P — C-252/99 P og C-254/99 P, Sml. I, s. 8375, præmis 170), hører dette princip til de almindelige fællesskabsretlige principper og følger (gennem artikel 6, stk. 2, EU) af artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.
It refers to Joined Cases C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P to C-252/99 P and C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission [2002] ECR I-8375, paragraph 170, and submits that that principle forms part of the general principles of Community law and has its origin (through Article 6(2) EU) in Article 6(1) of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
I det foreliggende tilfælde forløb der over tre et halvt år, fra den første begæring om oplysninger blev fremsendt til Daicel, Nippon Synthetic og Ueno den 26. maj 1999, til klagepunktsmeddelelsen blev fremsendt den 20. december 2002.
In this case, Hoechst observes that the period between the first request for information addressed to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno on 26 May 1999 and the statement of objections, dated 20 December 2002, was more than 42 months.
I dette tidsrum foretog Kommissionen sig intet i næsten to år og syv måneder, nemlig fra fremsendelsen af begæringen om oplysninger af 25. oktober 1999 til fremsendelsen af begæringen om oplysninger af 14. maj 2002, eller i hvert fald til mødet med Daicel den 21. februar 2002.
During that time the Commission was completely inactive for almost 31 months, namely between the request for information of 25 October 1999 and the request for information of 14 May 2002, or, in any event, until the interview with Daicel on 21 February 2002.
I betragtning af bødens karakter af straf er det kun acceptabelt, at undersøgelsen og overvejelserne tager så lang tid, hvis der foreligger ganske særlige omstændigheder.
In view of the punitive nature of the fine, it can be acceptable for the investigation and the deliberations to take such a long time only where there are exceptional circumstances.
Det gør der imidlertid efter Hoechsts opfattelse ikke i den foreliggende sag.
Hoechst contends, however, that such circumstances are not present in the present case.
Heraf har Hoechst udledt, at den administrative procedures varighed overskred grænsen for, hvad der er rimeligt.
Hoechst infers that the duration of the administrative procedure exceeded the limits of what is reasonable.
Hoechst finder derfor, idet selskabet har henvist til Domstolens dom af 17. december 1998, Baustahlgewebe mod Kommissionen (sag C-185/95 P, Sml. I, s. 8417, præmis 48 ff.), at procesøkonomiske hensyn kræver, at anbringendet om en urimeligt langvarig procedure må føre til, at beslutningen annulleres for så vidt angår fastsættelsen af bødebeløbet.
In those circumstances, referring to Case C-185/95 P Baustahlgewebe v Commission [1998] ECR I-8417, paragraph 48 et seq., Hoechst submits that reasons of procedural economy require that the complaint alleging that the length of the proceedings was excessive has the effect that the Decision must be annulled in so far as it fixes the amount of the fine.
Hoechst har tilføjet, at reglerne om forældelsesfrister i Rådets forordning (EØF) nr. 2988/74 af 26. november 1974 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for Det Europæiske Fællesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner (EFT L 319, s. 1) ikke udgør en hindring for anbringendet om en urimeligt langvarig procedure.
Hoechst further submits that the rules on limitation periods laid down in Council Regulation (EEC) No 2988/74 of 26 November 1974 concerning limitation periods in proceedings and the enforcement of sanctions under the rules of the European Economic Community relating to transport and competition (OJ 1974 L 319, p. 1) do not preclude a complaint based on the excessive duration of the proceedings.
Hoechst har i denne forbindelse understreget, at reglerne om forældelsesfrister ikke beskytter virksomhederne mod en urimeligt langvarig procedure, idet forældelsen afbrydes, når en undersøgelse påbegyndes (artikel 2 i forordning nr. 2988/74).
Hoechst emphasises, in that regard, that the rules on limitation periods do not protect an undertaking from excessively long proceedings, since the commencement of an investigation interrupts the limitation period (Article 2 of Regulation No 2988/74).
Kommissionen har indledningsvis anført, at Hoechsts anbringende ikke kan tiltrædes, alene fordi det vedrører størrelsen af bøden og ikke beslutningen som helhed.
The Commission submits, first of all, that Hoechst’s plea is bound to fail merely because it refers to the amount of the fine and not to the Decision in its entirety.
Kommissionen har i denne forbindelse bemærket, at det kun er reglerne om forældelse i forordning nr. 2988/74, som er afgørende.
The Commission observes, in that regard, that only the rule on limitation periods in Regulation No 2988/74 is decisive.