natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Et system af en sådan karakter skaber alvorlige ulemper med hensyn til skyld.
That type of system causes serious difficulties with regard to culpability.
41 — Det er, hvad jeg har anført i punkt 47 i mit forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Rådet (dom af 13.9.2005, sag C-176/03, Sml. I, s. 7879): »Alt efter reaktionens omfang sondres der mellem strafferetlige sanktioner — som er de strengeste — og administrative sanktioner.
41 — I explain it as follows in point 47 of my opinion in Case C-176/03 Commission v Council [2005] ECR I-7879: ‘Depending on the extent of the response, there are criminal penalties — those of greater severity — and administrative penalties.
Begge typer sanktioner er udtryk for statens udøvelse af sine straffebeføjelser og følger de samme ontologiske principper.
Both categories are manifestations of the penalising authority of the State and obey the same ontological principles.
De administrative sanktioners mindre strenghed indebærer imidlertid, at der slækkes på de garantier, der gælder ved deres pålæggelse, men som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Grækenland, bør der dog for begge typer sanktioner gælde de samme principper.«
However, the less stringent nature of the second type entails a relaxation of the safeguards which must accompany their imposition, without prejudice to the fact that, as I stated in my Opinion in Greece v Commission, in both situations similar principles must be observed.’
40 — Principper, der blev fastslået i Domstolens praksis efter domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, præmis 5, og i sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, præmis 13.
40 — Principles laid down by the Court in the judgments in Case 33/76 Rewe [1976] ECR 1989, paragraph 5, and Case 45/76 Comet [1976] ECR 2043, paragraph 13.
42 — Hvad angår udviklingen i retspraksis af disse principper i fællesskabsretten, jf. R. Alonso García, Derecho Comunitario, Derechos Nacionales y Derecho Común Europeo, Civitas, Madrid, 1989, s. 297-301.
42 — On the development of those principles in Community law, see Alonso García, R., Derecho Comunitario, Derechos Nacionales y Derecho Común Europeo, Civitas, Madrid, 1989, pp. 297 to 301.
Jeg mener, at sanktioner indført ad infinitum med hensyn til tiden og antallet af berørte arbejdstagere uden anerkendelse af korrigerende foranstaltninger, som graduerer afstraffelsen i forhold til gerningsmandens skyld, er i strid med det fællesskabsretlige proportionalitetsprincip.
In Louloudakis, 44the Court held that a national penalty imposed automatically and on the basis of a single criterion as the reference point, namely the cubic capacity of a vehicle, without taking into account the age of the vehicle or other requirements and rules with which the owner had complied, was incompatible with Community law.
Incitamentet til at indgå andre kontrakter er så meget desto stærkere, når arbejdsforhold på fuldtid ikke er omfattet af en tilsvarende sanktionsordning.
45Although the Court left the final assessment of the measure to the national court, the considerations put forward in the judgment on the question of culpability are relevant to the present case.
I dommen i sagen Louloudakis 44 bekræftedes uforeneligheden med fællesskabsretten af en national sanktion, der var pålagt helt automatisk, under hensyn til et enkelt parameter, et køretøjs cylindervolumen, uden hensyntagen til dets alder eller andre aspekter eller regler, som ejeren havde rettet sig ind efter 45.
To my mind, penalties imposed without limit on the basis of the length of time and the number of employees involved, without being subject to corrective criteria which adjust the punishment according to the culpability of the infringer, contravene the Community principle of proportionality.
Selv om Domstolen overlod det til den nationale ret at træffe endelig afgørelse om foranstaltningen, bevarer bemærkningerne om skyld deres fulde mening.
The possibility of being penalised without limit, simply on the basis of the amount of time that has passed, leads employers to choose other types of contract.
43 — Koblingen af skyldelementet og proportionalitetsprincippet forekommer ligeledes i de nationale retsordener.
43 — National legal systems also base the determination of the level of culpability on the principle of proportionality.
I Frankrig har Statsrådet således anvendt princippet ved kontrol af gradueringen af administrative sanktioner siden Lebondommen (Section, 9.6.1978, s. 245).
In France, for example, since the judgment in Lebon (Section, 9 June 1978, p. 245), the Council of State has been applying the principle when reviewing the classification of administrative penalties.
Den spanske lovgiver har bekræftet denne praksis i artikel 131 i lov nr. 30/1992 af 26.11.1992 om almindelig forvaltningsstyring, hvor grundene til gradueringen af det administrative ansvar forekommer under overskriften »proportionalitetsprincippet«.
The Spanish legislature sanctioned that practice in Article 131 of Law 30/1992 of 26 November 1992 on the Legal Provisions applicable to the Public Administrations and the Common Administrative Procedure, in which the grounds for adjusting punitive liability are set out under the heading ‘Principle of Proportionality’.
Hvad angår udviklingen af skyldskriteriet henvises til S. Peers, EU Justice and Home Affairs Law, 2. udg., Oxford University Press, Oxford, 2006, s. 417 og 418.
On the development of the culpability test, see Peers, S., EU Justice and Home Affair[s] Law, 2nd edition, Oxford University Press, Oxford, 2006, pp. 417 and 418.
44 — Dom af 12.7.2001, sag C-262/99, Sml. I, s. 5547.
44 — Case C-262/99 [2001] ECR I-5547.
Man må ikke glemme, at Domstolen kun i få tilfælde har anerkendt en form for objektivt strafansvar på sanktionsområdet.
It must be recalled that the Court has only very rarely allowed any form of strict liability in the field of penalties.
I disse tilfælde har retspraksis krævet, at den nationale retsorden opfylder principperne om effektivitet, ækvivalens og proportionalitet.
In those cases, the Court stipulated that national law must respect the principles of effectiveness, equivalence and proportionality.
Den pågældende automatiske sanktion skal undersøges i sammenhæng med det samlede italienske sanktionssystem.
The automatic nature of the penalty concerned must be analysed in the context of the Italian system of administrative penalties as a whole.
Kun hvis det bekræftes, at der ikke foreligger korrigerende omstændigheder til graduering af gerningsmandens skyld, er der tale om overtrædelse af fællesskabsretten.
Only if it is established that no corrective criteria are taken into account when determining the degree of culpability of the infringer will there be a contravention of Community law.
Når der skal foretages en systemisk analyse af et specifikt område i den italienske retsorden, er den forelæggende ret i en bedre stilling end Domstolen.
The referring court is in a better position than the Court of Justice to conduct a systematic appraisal of a specific field of Italian law.
Det alternativ, som jeg foreslår at forelægge Landesgericht Bozen, er enkelt: Hvis der i den nationale retsorden ikke findes nogen graduering til de i lovdekret nr. 61/2000 fastsatte sanktioner, er der tale om en overtrædelse af det fællesskabsretlige proportionalitetsprincip.
The solution which I suggest be provided to the Landesgericht Bozen is simple: if, under national law, there is no provision for any adjustment of the penalties set out in Legislative Decree 61/2000, there is an infringement of the Community principle of proportionality.
C — De administrative forpligtelser i henhold til lovdekret nr. 61/2000 i lyset af direktiv 76/207
C — The administrative obligations under Legislative Decree 61/2000 in the light of Directive 76/207
Endelig skal det undersøges, om direktiv 76/207 er blevet tilsidesat.
Finally, it is necessary to ascertain whether there has been an infringement of Directive 76/207.
Jeg har tidligere anført, at mellem dette direktiv og direktiv 97/81 foreligger der ikke et specielt forhold, hvilket giver mulighed for at fortolke de to lovtekster under ét.
I have already pointed out that there is no relationship of general rule to special rule between that directive and Directive 97/81, which means that the two provisions may be interpreted jointly.
Når uforeneligheden af de pågældende foranstaltninger med direktiv 97/81 er konstateret, finder jeg det overflødigt at analysere de vanskeligheder, der er forbundet med lovdekret nr. 61/2000’s forhold til forskelsbehandling på grundlag af køn. Jeg mener imidlertid, at et forslag på dette punkt vil hjælpe den nationale ret med at træffe den korrekte afgørelse.
Having established that the contested measures are incompatible with Directive 97/81, in my view, it is unnecessary to analyse the difficulties posed by Legislative Decree 61/2000 with regard to discrimination on grounds of sex.
Skønt den italienske regering i sine indlæg ikke har nævnt de problemer, som direktiv 76/207 skaber i den nationale retsorden, har Kommissionen udtalt sig herom og har anført, at dets bestemmelser falder uden for den foreliggende tvists rammer.
Although the Italian Government does not refer in its written observations to the conflict between Directive 76/207 and national law, the Commission has made assertions in that connection, to the effect that the provisions of that directive are not applicable to the present proceedings.
Det lighedskriterium, der blev indført i Jenkins-dommen, kræver en undersøgelse af de faktiske omstændigheder, som Domstolen ikke altid kan gennemføre.
The equality test introduced in Jenkins calls for a factual analysis which the Court is not always able to carry out.
Af denne grund har Domstolen præciseret, at vurderingen af oplysninger med henblik på at fastslå en forskelsbehandling mellem mænd og kvinder påhviler den nationale ret, idet der tages hensyn til forskellige elementer, såsom statistikker udarbejdet af det nationale
Accordingly, the Court stated that it is for the national court to evaluate the facts in order to determine whether there is discrimination between men and women, having regard to a number of factors, such as statistics drawn up by the
47 — Jenkins-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 46, præmis 11 og 12.
47 — Judgment in Jenkins, cited in footnote 46, paragraphs 11 and 12.
I det tidligere nævnte forslag til afgørelse i Voß-sagen, punkt 32-38, forklarer jeg mere detaljeret udviklingen i retspraksis vedrørende indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn. Jf. ligeledes P. Craig og G. De Búrca, EU Law, 4. udg., Oxford University Press, Oxford, 2007, s. 886-896.
In the opinion in Voß, points 32 to 38, I discussed in detail the development in caselaw of the principle of indirect discrimination based on sex.
48 — Jenkins-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 46, præmis 13 og 14.
I do not share the Commission’s view.
46 — Dom af 31.3.1981, sag 96/80, Sml. s. 911.
48 — Judgment in Jenkins, paragraphs 13 and 14.
og kan begrundes i objektive ikke-kønsrelate-rede faktorer« 52.
MICHAELER AND OTHERS appropriate and necessary and can be justified by objective factors unrelated to sex.’ 52 national employment authority or other equivalent data. 49
Retspraksis fra Jenkins-sagen er blevet gentaget ved flere lejligheder 50, ganske vist
Since Article 2(2) of Directive 97/80 governs discriminatory situations prohibited by Directive 76/207, the Jenkins caselaw must apply to the present case.
Eftersom artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80 finder anvendelse på diskriminerende situationer, der er forbudt ved direktiv 76/207, skal retspraksis fra Jenkins-sagen anvendes i den foreliggende sag.
The Jenkins judgment has become settled caselaw, 50albeit mainly in the context of
de fleste gange inden for anvendelsesområdet for artikel 141 EF, som omhandler ligelønsprincippet med dets særegenheder.
Article 141 EC, whose provisions on equal pay have their own special characteristics.
Alt i alt er indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn på indeværende tidspunkt lige så forbudt som direkte forskelsbehandling.
In short, indirect discrimination on grounds of sex is currently prohibited to the same extent as direct discrimination.
Et meget oplysende eksempel er artikel 2, stk. 2, i Rådets direktiv 97/80/EF af 15. december 1997 om bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn 51, der udmønter retspraksis fra Jenkins-dommen:
A particularly revealing example is Article 2(2) of Council Directive 97/80/EC of 15 December 1997 on the burden of proof in cases of discrimination based on sex, 51 which contains an expression of the Jenkins case-law:
71. »Ifølge […] ligebehandlingsprincip[pet] er der tale om indirekte forskelsbehandling, når en bestemmelse, et kriterium eller en praksis, der tilsyneladende er neutral(t), stiller et væsentligt større antal personer af det ene køn ringere, medmindre denne bestemmelse, dette kriterium eller denne praksis er hensigtsmæssig(t) og nødvendig(t)
‘For purposes of the principle of equal treatment … indirect discrimination shall exist where an apparently neutral provision, criterion or practice disadvantages a substantially higher proportion of the members of one sex unless that provision, criterion or practice is
Under disse omstændigheder skal jeg blot henvise til den undersøgelse, jeg har foretaget tidligere vedrørende de italienske bestemmelser.
In those circumstances, it is merely necessary to refer to the analysis of the Italian provisions I carried out above.
På grundlag af denne vurdering opfordrer jeg Domstolen til at fastslå, at indførelsen af foranstaltninger, som hindrer fremme af deltidsansættelseskontrakter, ligeledes kan udgøre en begrænsning af adgangen til beskæftigelse.
Following that assessment, I suggest that the Court should hold that the introduction of measures which impede the promotion of parttime work are liable to restrict access to employment.
Af de i punkt 36-60 i dette forslag til afgørelse anførte begrundelser kan de omhandlede nationale foranstaltninger afskrække arbejdsgiverne fra at indgå deltidsansættelseskontrakter.
For the reasons set out in paragraphs 36 to 60 of this Opinion, the disputed national measures discourage the recruitment of parttime workers.
Når dette er sagt, påhviler det Landesgericht Bozen at fastslå, om der foreligger faktiske omstændigheder, som påviser en forskelsbehandling på grundlag af køn.
Having made that statement of the law, it is for the Landesgericht Bozen to determine whether the facts constitute evidence of discrimination on grounds of sex.
Såfremt resultatet af denne vurdering viser, at den omtvistede foranstaltning berører en væsentligt større andel kvinder end mænd, må det fastslås, at direktiv 76/207, nærmere bestemt dets artikel 3, er tilsidesat.
If the result of that assessment shows that the measure affects a significantly higher percentage of women than men, the national court must find that there is an infringement of Directive 76/207, specifically Article 3 thereof.
49 — Hvad angår anvendelsen af statistiske kriterier i Domstolens praksis henvises til R. Nielsen, European Labour Law, DJØF Publishing, København, 2000, s. 217-220.
49 — On the use of statistical criteria in the caselaw of the Court, see Nielsen, R., European Labour Law, DJØF Publishing, Copenhagen, 2000, pp. 217 to 220.
50 — Retspraksis i Jenkins-sagen blev bekræftet kort tid efter ved dom af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka-Kaufhaus, Sml. s. 1607, præmis 29.
50 — The Court upheld the Jenkins caselaw shortly afterwards in the judgment in Case 170/84 Bilka [1986] ECR 1607, paragraph 29.
52 — Direktiv 2006/54 har nuanceret dette begreb og definerer indirekte forskelsbehandling således, at »en tilsyneladende neutral bestemmelse, betingelse eller praksis stiller personer af det ene køn særlig ufordelagtigt i forhold til personer af det andet køn, medmindre den pågældende bestemmelse, betingelse eller praksis er objektivt begrundet i et legitimt mål, og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige og nødvendige«.
52 — That concept was refined in Directive 2006/54, which defines indirect discrimination as occurring ‘where an apparently neutral provision, criterion or practice would put persons of one sex at a particular disadvantage compared with persons of the other sex, unless that provision, criterion or practice is objectively justified by a legitimate aim, and the means of achieving that aim are appropriate and necessary’.
Af den nye formulerings ordlyd fremgår det, at den kvantitative faktor, at et større antal kvinder end mænd berøres, ikke længere er et afgørende element og sameksisterer med andre indicier.
It is clear from the wording of the new provision that the quantitative factor — that is, that the discrimination must affect a greater number of women than men — is no longer decisive and must be taken in conjunction with other criteria.
I betragtning af ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare Landesgericht Bozens præjudicielle spørgsmål således:
In the light of the foregoing considerations, I propose that the Court should reply to the question referred by the Landesgericht Bozen, declaring that:
75. »§ 4 og 5 i rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde indgået af Unice, CEEP og EFS, som er bilag til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997, skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, hvorved der pålægges en forpligtelse til inden for 30 dage efter indgåelse af en kontrakt om deltidsarbejde at sende en fotokopi heraf til forvaltningen.
Clauses 4 and 5 of the Framework Agreement on parttime work concluded by UNICE, CEEP and the ETUC, annexed to Council Directive 97/81/EC of 15 December 1997, must be interpreted as meaning that they preclude national legislation requiring that a copy of all parttime contracts be sent to the administrative authorities within 30 days of their conclusion.
Det påhviler den nationale ret at fastslå, om der foreligger faktiske omstændigheder, som påviser en forskelsbehandling på grundlag af køn.«
It is for the national court to determine whether the facts constitute evidence of discrimination on grounds of sex.
I de forenede sager C-55/07 og C-56/07, angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Landesgericht Bozen (Italien) ved afgørelser af 22. november 2006, indgået til Domstolen den 1. februar 2007, i de forenede sager:
REFERENCES for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Landesgericht Bozen (Italy), made by decisions of 22 November 2006, received at the Court of Justice on 1 February 2007, in the proceedings
Othmar Michaeler (sagerne C-55/07 og C-56/07),
Othmar Michaeler (C-55/07 and C-56/07),
Subito GmbH (sagerne C-55/07 og C-56/07),
Subito GmbH (C-55/07 and C-56/07),
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, A. Rosas, og dommerne J.N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, P. Lindh (refererende dommer), og A. Arabadjiev, generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer justitssekretær: R. Grass, på grundlag af den skriftlige forhandling, efter at der er afgivet indlæg af:
THE COURT (Third Chamber), composed of A. Rosas, President of the Chamber, J.N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, P. Lindh (Rapporteur) and A. Arabadjiev, Judges,
— Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. van Beek og I. Kaufmann-Bühler, som befuldmægtigede, og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 24. januar 2008,
— the Commission of the European Communities, by M. van Beek and I. Kaufmann-Bühler, acting as Agents, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 24 January 2008,
Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (EFT 1998 L 14, s. 9), og princippet om ligebehandling af mænd og kvinder.
The references for a preliminary ruling relate to the interpretation of Council Directive 97/81/EC of 15 December 1997 concerning the Framework Agreement on parttime work concluded by UNICE, CEEP and the ETUC (OJ 1998 L 14, p. 9) and the principle of equal treatment of men and women.
Anmodningerne er indgivet i forbindelse med tvister mellem Subito GmbH (herefter »Subito«) og selskabets advokater, Othmar Michaeler og Ruth Volgger, på den ene side, og Amt für sozialen Arbeitsschutz, tidligere Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, og Autonome Provinz Bozen på den anden side vedrørende en tilsidesættelse af de nationale bestemmelser om en forpligtelse til at anmelde kontrakter vedrørende deltidsarbejde.
Those references were made in proceedings in which the parties are Subito GmbH (‘Subito’) and their legal representatives, Mr Michaeler and Ms Volgger, and the Amt für sozialen Arbeitsschutz (Labour Protection Office), formerly Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, and the Autonome Provinz Bozen (Autonomous Province of Bolzano), and which relate to a contravention of the national legislation which imposes an obligation to give notice of parttime employment contracts.
Direktiv 97/81 har til formål at iværksætte rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der blev indgået den 6. juni 1997 mellem de generelle tværfaglige organisationer, dvs. Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i Europa (Unice), Det Europæiske Center for Offentlige Virksomheder (CEEP) og Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation (EFS), sådan som den fremgår af bilaget til dette direktiv (herefter »rammeaftalen«).
The objective of Directive 97/81 is to implement the framework agreement on parttime work concluded on 6 June 1997 by the general crossindustry organisations, the Union of Industrial and Employers’ Confederations of Europe (UNICE), the European Centre of Enterprises with Public Participation (CEEP) and the European Trade Union Confederation (ETUC), annexed to that directive (the ‘framework agreement’).
Første og andet afsnit af indledningen til rammeaftalen har følgende ordlyd:
The first and second paragraphs of the preamble to the framework agreement state:
»Denne rammeaftale er et bidrag til den overordnede europæiske beskæftigelsesstrategi.
‘This Framework Agreement is a contribution to the overall European strategy on employment.
Deltidsarbejde har haft en betydelig indvirkning på beskæftigelsen i de senere år.
Parttime work has had an important impact on employment in recent years.
Af denne grund har parterne bag aftalen givet denne type arbejde en høj grad af opmærksomhed.
For this reason, the parties to this agreement have given priority attention to this form of work.
Det er parternes hensigt at overveje behovet for tilsvarende aftaler i relation til andre typer af fleksibelt arbejde.
It is the intention of the parties to consider the need for similar agreements relating to other forms of flexible work.
I erkendelse af de forskellige forhold i medlemsstaterne samt af, at deltidsarbejde er særlig udbredt i visse sektorer og aktiviteter, fastlægger denne aftale de generelle principper og minimumsforskrifter i relation til deltidsarbejde.
Recognising the diversity of situations in Member States and acknowledging that parttime work is a feature of employment in certain sectors and activities, this Agreement sets out the general principles and minimum requirements relating to parttime work.
Aftalen illustrerer parternes ønske om at etablere en generel ramme for fjernelse af forskelsbehandling af deltidsansatte og bistå udviklingen af mulighederne for deltidsarbejde på et grundlag, der er acceptabelt for arbejdsgivere og arbejdstagere.«
It illustrates the willingness of the social partners to establish a general framework for the elimination of discrimination against parttime workers and to assist the development of opportunities for parttime working on a basis acceptable to employers and workers.’
De følgende bestemmelser i rammeaftalen er relevante for den foreliggende sag:
The provisions of the framework agreement which are relevant to these proceedings are the following:
»Generelle betragtninger
‘General considerations