natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I oktober 1999 indgav X en klage vedrørende omstændighederne i forbindelse med sinførtidspensionering fra Kommissionen,Kommissionens afkrævning af visse udgifter til etlægeudvalg og Kommissionens manglende svar på tre skrivelser,som han sendte til den.
In October 1999,X complained concerning the circumstances of his compulsory earlyretirement from the Commission,the Commission’s recovery from him of certainexpenses of a Medical Committee and the failure of the Commission to reply to threeletters which he sent to it.
TILBAGEBETALINGAF UDGIFTER TILLÆGEBEHANDLING
RECOVERYOFMEDICAL EXPENSES
Afgørelse om klage1275/99/(OV-MM-JSA)IJH (fortrolig) over Europa-Kommissionen
Decision on complaint1275/99/(OV-MM-JSA)IJH (Confidential)against the European Commission
Klageren arbejdede fra 1964 til 1979 for Kommissionens tjenestegrene i Bruxelles og Luxembourg som tjenestemand på løntrin LA 5.
From 1964 to 1979,the complainant worked for the Commission services in Brussels and Luxembourg as a LA 5 official.
Han led mellem 1965 og 1977 af depres-sioner,som resulterede i regelmæssigt fravær fra arbejdet.
Between 1965 and 1977,he suffered from depression,which caused frequent absence from work.
Den 1. marts 1979 blev hanafskediget på grund af invaliditet.
On 1 March 1979,he was compulsorily retireddue to invalidity.
Den 30. maj 1980 appellerede klageren med henblik påat få sin sygdom anerkendt som en erhvervssygdom.
On 30 May 1980,the complainant appealed in order to have the occupational character of his illness recognised.
På klagerens anmodning blev etlægeudvalg nedsat for at behandle sagen.
At his request,a Medical Committee wasconvened to evaluate his case.
Lægeudvalget konkluderede den 23. december1988,at klagerens sygdom ikke var en erhvervssygdom.
On 23 December 1988,the Medical Committee concludedthat his illness had a non-occupational character.
På den baggrund traf ansættelsesmyndigheden den 13. januar 1989 en afgørelse.
On 13 January 1989,the Appointing Authority made a decision accordingly.
Klageren anfægtede denne afgørelse ien klage i henhold til artikel 90 i tjenestemandsvedtægten.
The complainant contested this decision by meansof a complaint under Article 90 of the Staff Regulations.
Denne klage samt efterfølgendeklager til Retten i Første Instans og til Domstolen blev ikke imødekommet.
This complaint,as well as subsequent appeals to the Court of First Instance and to the Court of Justice were unsuccessful.
Den 3. april 1998,næsten ti år efter ansættelsesmyndighedens endelige afgørelse om,atsygdommen ikke var en erhvervssygdom,vedtog Kommissionen en beslutning om tilbagebetaling mod klageren,i hvilken han blev afkrævet betaling af 149.982 BEF til Kommissionen for honoraret til den lægeekspert,som blev udpeget af klageren,samt halvdelen af udgifterne til den tredje ekspert,der blev indkaldt af det lægeudvalg,der behandlede sagen.
On 3 April 1998,almost ten years after the final decision of the Appointing Authority onthe non-occupational character of his disease,the Commission made a recovery decisionagainst the complainant requiring him to reimburse 149.982 BEF to the Commission inrespect of fees incurred for the medical expert chosen by the complainant and half of thecosts for the third expert invited by the Medical Committee who had examined his case.
Klageren indgav en klage over beslutningen om tilbagebetaling i henhold tilartikel 90 i tjenestemandsvedtægten.
The complainant introduced a complaintagainst the recovery decision in accordance with
Kommissionen afviste denne klage i en afgørelse af4. marts 1999.
The Commission rejected this complaint by a decisionof 4 March 1999.
Beslutningen om tilbagebetaling blev gennemført ved hjælp af fradrag iklagerens pension.
The recovery decision was implemented by deductions from thecomplainant’s pension.
I sin klage til Ombudsmanden fremlagde klageren følgende klagepunkter:
In his complaint to the Ombudsman,the complainant presented the following allegations:
(i) Han var mellem 1965 og 1975 offer for psykologisk chikane fra sin daværende overordnede i Kommissionen.
(i) Between 1965 and 1975,he was a victim of psychological harassment by his then superior at the Commission.
Sygdommen var et resultat af denne psykologiske chikane.
His illness resulted from this psychological harassment.
Hans daværende overordnede i Kommissionen var også kommunistisk agent og havde kontakt med den ungarske efterretningstjeneste.
His then superior in the Commission was also a communist agent,who was in contact with the Hungarian secretservices.
(iii) Kommissionen svarede ikke på hans skrivelser af 3. marts 1999,16. marts 1999 og15. april 1999,som var stilet til (forhenværende) generaldirektør Steffen SMIDT oglederen af GD IX (Personale og Administration),Gilles KAHN.
(iii) The Commission failed to reply to his letters of 3 March 1999,16 March 1999 and 15April 1999,addressed to (ex-) Director General Mr Steffen SMIDT and the head of unit
Den 13. december 1999 oplyste Ombudsmanden klageren om,at han måtte afvise klagepunkt (i) og (ii) ovenfor samt påstand (a) i henhold til artikel 2,stk. 4,i Ombudsmandensstatut med den begrundelse,at de påståede kendsgerninger stammer fra årene 1960-1975.
On 13 December 1999,the Ombudsman informed the complainant that he considered allegations (i) and (ii) above and claim (a) to be inadmissible according to Article 2 (4) of the Statute of the Ombudsman,taking into account that the alleged facts dated back to theyears 1960-1975.
Ombudsmandens undersøgelse vedrørte derfor kun klagepunkt (iii) samt påstand (b)ovenfor.
The Ombudsman’s inquiry therefore concerned only allegation (iii) and claim (b) above.
I sin udtalelse fremsatte Kommissionen i det væsentlige følgende:
In summary,the Commission’s opinion made the following points:
Hvad angår klagerens påstand om tilbagebetaling af udgifter til lægeudvalgets arbejde tiår tidligere:
As regards the complainant’s claim concerning the recovery of expenses relating to thework of the Medical Committee ten years previously:
En kontrol udført af Kommissionens lægetjeneste i 1998 viste,at klageren ikke havdebetalt de lægeudgifter,som han skyldte i henhold til artikel 23 i reglerne om forsikring aftjenestemænd i EF.
A check made by the Commission’s Medical Service in 1998 had revealed that thecomplainant had not paid for the medical expenses which he owed according to Article 23of the Rules on the Insurance of Officials of the EC.
Klageren havde appelleret beslutningen om at afkræve ham det pågældende beløb.
The complainant had appealed againstthe decision to recover the amount involved from him.
Hans appel blev afvist i en afgørelse af 4. marts 1999.
His appeal was rejected by decision dated 4 March 1999.
Kommissionen ansådenne afgørelse for at være et passende og fyldestgørende svar på klagerens skrivelse af3. marts 1999.
The Commission considered this decision to be an appropriateand sufficient answer to the complainant’s letter of 3 March 1999.
Hvad angår klagepunkterne om,at Kommissionen ikke har svaret på klagerens andre skrivelser:
As regards the allegations of failure to answer the complainant’s other letters:
I en skrivelse af 16. marts 1999 stilet til generaldirektøren for Personale og Administrationanfægtede klageren afgørelsen af 4. marts 1999 og anmodede om en forlængelse af fristenfor at appellere afgørelsen af 4. marts 1999 til Retten i Første Instans.
The letter addressed by the complainant to the Director General of Personnel and Administration on 16 March 1999 contested the decision of 4 March 1999 and requestedan extension of the time limit for contesting the decision of 4 March 1999 before the Courtof First Instance.
Kommissionenangav,at den ikke havde bemyndigelse til at ændre fristen,og påpegede, at Kommissionens interne personaleforligsmand i en skrivelse af 12. maj 1999 havde oplystklageren om,at hun ikke kunne gribe ind i denne sag,og havde foreslået,at han kunneappellere til Retten i Første Instans,før fristen udløb den 4. juni 1999.
The Commission stated that it was not in its power to alter the time-limitand pointed out that,on 12 May 1999,the Commission’s internal staff mediator hadinformed the complainant by letter that she could not intervene in his case and hadsuggested that he appeal to the Court of First Instance before the expiry of the time-limiton 4 June 1999.
Ifølge Kommissionen indeholdt skrivelsen af 15. april 1999,der var stilet til Gilles Kahn,og som var vedlagt et brev fra det ungarske forsvarsministerium,ikke nogen oplysninger,der var relevante for spørgsmålet om,hvorvidt klagerens sygdom var erhvervsrelateret.Kommissionen anerkendte,at den ikke havde svaret på hans skrivelse,og rettede op pådenne undladelse ved at sende ham et svar den 21. marts 2000.
According to the Commission,the letter dated 15 April 1999 addressed to Mr Kahn,andcontaining an annexed letter from the Hungarian Ministry of Defence,did not contain anyinformation relevant to the question of the occupational character of the complainant’sdisease.
Kommissionen vedlagde en kopi af sin skrivelse til klageren af 21. marts 2000 i sin udtalelse.
The Commission acknowledged its failure to reply to this letter and corrected itsomission by sending a reply to him on 21 March 2000.
Klageren kritiserede i sine bemærkninger Ombudsmandens beslutning om,at hans førsteog andet klagepunkt og andet krav skulle afvises.
In his observations,the complainant criticised the Ombudsman’s decision that his first andsecond allegations and first claim were inadmissible.
OMBUDSMANDENS FORSØG PÅ AT OPNÅ EN MINDELIG LØSNING
THE OMBUDSMAN’S ATTEMPT TO ACHIEVE A FRIENDLY SOLUTION
Efter en omhyggelig undersøgelse af Kommissionens udtalelse og klagerens bemærkninger skrev Ombudsmanden den 26. oktober 2000 til Kommissionen med henblik på atopnå en mindelig løsning på påstanden vedrørende beslutningen om tilbagebetaling.
After careful consideration of the Commission’s opinion and the complainant’s observa-tions,the Ombudsman wrote to the Commission on 26 October 2000,with a view toseeking a friendly solution to the claim concerning the recovery decision.
I forslaget om en mindelig løsning henviste Ombudsmanden til de begrundelser, som Kommissionen havde givet klageren for at afvise hans klage i henhold til artikel 90 overbeslutningen om tilbagebetaling.
The Ombudsman’s proposal for a friendly solution referred to the reasons which the Commission gave to the complainant for rejecting his Article 90 complaint against therecovery decision.
Kommissionen havde anerkendt,at den havde betalt detfulde honorar til eksperterne i lægeudvalget i 1988,og beklagede,at den først ti år senerehavde fundet ud af,at disse honorarer skulle have været betalt af klageren.
The Commission had acknowledged that it had paid the whole amountof the fees of the Medical Committee experts in 1988 and regretted that it was only tenyears later that it realised that these fees should have been charged to the complainant.
Kommissionenbegrundede sin beslutning om at kræve tilbagebetaling med ti års forsinkelse medfølgende argumenter:
The Commission justified its decision to ask for the reimbursement after a ten-year delay withthe following arguments:
(i) I henhold til artikel 23 i de relevante bestemmelser,var Kommissionen forpligtet til atkræve honorarerne betalt af klageren.
(i) According to Article 23 of the applicable regulations,the Commission was obliged tocharge the fees to the complainant.
(ii) Klageren havde appelleret til Retten i Første Instans,og derefter til Domstolen, hvorfor Kommissionen udsatte beslutningen om at kræve honorarerne betalt af klageren.
(ii) The complainant had introduced an appeal before the Court of First Instance,and thenbefore the Court of Justice and the Commission therefore postponed the decision to chargethe fees to the complainant.
Hvad angår det første argument,påpegede Ombudsmanden,at artikel 23,stk. 2,afsnit 4,i de relevante bestemmelser giver institutionen en skønsbeføjelse til at betale alle omkostningerne til lægeudvalget selv i tilfælde,hvor lægeudvalgets udtalelse bekræfter ansættelsesmyndighedens udkast til beslutning,som det er tilfældet i denne sag.3
As regards the first argument,the Ombudsman pointed out that Article 23.2,paragraph 4of the applicable regulations provides a discretionary power for the institution to pay thewhole costs of the Medical Committee even when,as in the present case,the Medical Committee’s opinion confirms the draft decision of the appointing authority.3
Hvad angår det andet argument,påpegede Ombudsmanden,at Kommissionen ikke syntesat have meddelt klageren,at betalingen af hele honoraret var en midlertidig beslutning,derafventer en endelig afgørelse fra domstolene.
As regards the second argument,the Ombudsman pointed out that the Commission did notappear to have notified the complainant that its payment of the whole amount of the feeswas a preliminary decision,awaiting a final judgement by the courts.
Ifølge Kommissionens udtalelse var det førstefter at have foretaget en kontrol ti år senere,at Kommissionens lægetjeneste opdagede,atden del af udgifterne,der kunne afkræves af klageren,ikke var blevet afkrævet.
According to the Commission’s opinion,it was only after carrying out a check ten years later that the Medical Service of the Commission discovered that the part of the expenses which couldhave been charged to the complainant had not been so charged.
Ombudsmandens foreløbige konklusion var derfor,at Kommissionen ikke havde fremlagttilstrækkelige begrundelser for sin beslutning af 3. april 1998 om,at udgifterne skulleafkræves klageren ti år senere.
The Ombudsman’s provisional conclusion,therefore,was that the Commission had notadequately justified its decision of 3 April 1998 to recover the expenses from thecomplainant ten years later.
Derfor fremlagde han en mindelig løsning for Kommissionen, hvor Kommissionen skulle trække beslutningen om tilbagebetalingtilbage og tilbagebetale de beløb,der var blevet fratrukket klagerens pension.
He therefore proposed to the Commission a friendly solutionin which the Commission would withdraw the recovery decision and reimburse thecomplainant with the amounts deducted from his pension.
I sit svar af 21. december 2000 fremlagde Kommissionen nye beviser for,at klageren i enskrivelse af 23. februar 1989 var blevet formelt informeret om,at forvaltningen ikke villedække alle udgifterne til lægeudvalget. Desuden anså Kommissionen den beslutning omtilbagebetaling,der var vedtaget i april 1998,for at være juridisk og administrativt ubestridelig.
In its reply dated 21 December 2000,the Commission submitted new evidence to showthat the complainant had been formally notified by letter dated 23 February 1989 that theadministration would not support all the expenditure related to the Medical Committee.Furthermore,the Commission considered the recovery decision,which it had adopted in April 1998 to be legally and administratively incontestable.
Kommissionen erklærede imidlertid,at den var villig til at trække beslutningen omtilbagebetaling tilbage og refundere 149.982 BEF til klageren,udelukkende for at udvisegod vilje og uden at skabe præcedens.
However,the Commissiondeclared itself prepared as an exceptional act of goodwill and without creating a precedentto withdraw its recovery decision and to reimburse 149.982 BEF to the complainant.
”I undtagelsestilfælde og ved beslutning taget af ansættelsesmyndigheden efter at have konsulteret den valgtelæge kan alle de udgifter,der er nævnt i forgående afsnit,imidlertid betales af institutionen”.
“However,in exceptional cases and by a decision taken by the appointing authority after consulting the doctorappointed by it,all the expenditure referred to in the proceeding paragraph may be borne by the institution.”
Første og andet klagepunkt samt første påstands antagelighed.
The admissibility of the first and second allegations and first claim
1.1Klageren gjorde gældende,at han mellem 1965 og 1975 var offer for psykologiskchikane fra sin overordnede i Kommissionen; at hans sygdom skyldtes denne psykologiskechikane; og at hans overordnede i Kommissionen var kommunistisk agent og havdekontakt med den ungarske efterretningstjeneste.
1.1The complainant alleged that between 1965 and 1975,he was a victim of psychological harassment by his superior at the Commission; that his illness resulted from thispsychological harassment; and that his superior in the Commission was a communistagent,who was in contact with the Hungarian secret services.
Han krævede,at Kommissionen skullegive ham moralsk og økonomisk rehabilitering ved at anerkende sygdommen som enerhvervssygdom samt genoverveje sin beslutning fra 1979 om at afskedige ham.
He claimed that the Commission should afford him moral and financial rehabilitation by recognising the occupational nature of his illness and reconsidering its decision in 1979,to retire him compulsorily.
1.2Ombudsmanden oplyste klageren om,at han måtte afvise ovennævnte klagepunkterog påstand i henhold til artikel 2,stk. 4,i Ombudsmandens statut4med den begrundelse,at de påståede kendsgerninger stammer fra årene 1960-1975.
1.2The Ombudsman informed the complainant that he considered the above-mentionedallegations and claim to be inadmissible according to Article 2 (4) of the Statute of the Ombudsman4, taking into account that the alleged facts date back to the years 1960-1975.
1.3Klageren fremførte i sine bemærkninger,at Den Europæiske Ombudsmand først blevoprettet for nylig,hvilket betød,at han ikke kunne klage før. Desuden har man i de senesteår opnået en væsentligt større viden om psykiatriske forhold.
1.3In his observations,the complainant argued that the Office of the European Ombudsman was created only recently,so that he was unable to complain beforehand.Furthermore,psychiatric knowledge has made considerable progress in recent years.
1.4Ombudsmanden anerkender,at institutionen kun har eksisteret siden september 1995.Det er imidlertid tydeligt,at formålet med artikel 2,stk. 4,i Ombudsmandens statut,somer vedtaget af Europa-Parlamentet,er at begrænse påstande,som er baseret på kendsger-ninger,som klageren har været bekendt med i mere end to år.
1.4The Ombudsman acknowledges that his office has only functioned since September1995. However,it is clearly the intention of Article 2 (4) of the Statute of the Ombudsman,which is a decision of the European Parliament,to restrict claims based on facts of whichthe complainant has been aware for more than two years.
Ombudsmanden opretholdersin beslutning om,at ovennævnte klagepunkter og påstand,som er baseret på påståedekendsgerninger fra årene 1960-1975,ikke opfylder betingelserne for behandling i medføraf statuttens artikel 2,stk. 4.
The Ombudsman maintains hisdecision that the above-mentioned allegations and claim,which are based on alleged factsdating back to the years 1960-1975 are inadmissible under Article 2 (4) of the Statute.
Påstand om manglende besvarelse af klagerens skrivelser
The alleged failure to reply to the complainant’s letters
2.1Klageren gjorde gældende,at Kommissionen ikke havde svaret på hans skrivelser af3. marts 1999,16. marts 1999 og 15. april 1999.
2.1The complainant alleged that the Commission failed to reply to his letters dated 3March 1999,16 March 1999 and 15 April 1999.
2.2Kommissionen erklærede i sin udtalelse,at skrivelsen af 3. marts 1999 blev besvaretaf Kommissionens beslutning af 4. marts 1999,der blev modtaget af klageren den 12.marts 1999.
2.2In its opinion,the Commission considered that the letter dated 3 March 1999 wasanswered by its decision dated 4 March 1999,received by the complainant on 12 March1999.
Hvad angår skrivelsen af 16. marts 1999,erklærede Kommissionen,at denikke havde beføjelse til at ændre fristen for retssager,som klageren havde anmodet om,ogpåpegede,at Kommissionens interne personaleforligsmand i en skrivelse den 12. maj 1999havde oplyst klageren om,at hun ikke kunne gribe ind i denne sag,og foreslået,at hankunne appellere til Retten i Første Instans før fristens udløb. Klageren anfægtede ikkedisse forhold i sine bemærkninger.
Concerning the letter dated 16 March 1999,the Commission stated that it was notin its power to alter the time-limit for judicial proceedings as requested by the complainantand pointed out that,on 12 May 1999,the Commission’s internal staff mediator informedthe complainant by letter that she could not intervene in his case and suggested that he
”Klagen skal indgives inden for en frist på to årregnet fra den dato,hvor klageren bliver gjort bekendt med de omstændigheder,der berettiger klagen,og der skal forinden være rettet de fornødne administrative henvendelser til de berørte institutioner eller organer”.
“A complaint shall be made within two yearsof the date on which the facts on which it is based came to the attention of the person lodging the complaint and must be preceded by the appropriate administrativeapproaches to the institutions and bodies concerned.”
_BAR_ 2001 havde undersøgt hans sag ti år tidligere,tilbage.
_BAR_ 2001 appeal to the Court of First Instance before the expiry of the time-limit.The complainantdid not contest these points in his observations.
Beslutningen om tilbagebetaling blevgennemført ved at tilbageholde en del af klagerens pension.
In these circumstances,no critical remark by the Ombudsman is necessary.
3.2Kommissionen erklærede i sin udtalelse,at en kontrol udført af Kommissionens lægetjeneste i 1998 viste,at klageren ikke havde betalt de lægeudgifter,som han skyldte ihenhold til artikel 23 i reglerne om forsikring af tjenestemænd i EF.
3.1The complainant claimed that the Commission should withdraw a recovery decisionfor 149.982,- BEF,made against him in 1998 in respect of expenses relating to the workof a Medical Committee which examined his case ten years previously.
Klageren havde appelleret beslutningen om at afkræve ham det pågældende beløb.
The recovery decision was executed by withholding part of the complainant’s pension.
Hans appel blev afvist i enafgørelse af 4. marts 1999.
Thecomplainant had appealed against the decision to recover the amount involved from him.His appeal was rejected by a decision dated 4 March 1999.
Kommissionen begrundede denne afgørelse med,at den ihenhold til artikel 23 i de relevante bestemmelser var forpligtet til at kræve honorarernebetalt af klageren.
The Commission justified thatdecision by stating that according to Article 23 of the applicable regulations,it was obligedto charge the fees to the complainant.
Kommissionen forklarede,at den ikke havde afkrævet klagerenbeløbene i 1998,fordi han havde appelleret til Retten i Første Instans og derefter til Domstolen, hvorfor Kommissionen udsatte opkrævningen af honorarerne fra klageren.
The Commission explained that it had not done soin 1988,because the complainant had introduced an appeal before the Court of First Instance, and then before the Court of Justice and the Commission had therefore postponed charging the fees to the complainant.
3.3Ombudsmanden påpegede,at artikel 23,stk. 2,afsnit 4,i de relevante bestemmelsergiver institutionen en skønsbeføjelse til at betale alle omkostningerne til lægeudvalget selvi tilfælde,hvor lægeudvalgets udtalelse bekræfter ansættelsesmyndighedens udkast tilbeslutning,som det er tilfældet i denne sag.5Ombudsmanden påpegede ligeledes, at Kommissionen ikke syntes at have meddelt klageren,at betalingen af hele honoraret varen midlertidig beslutning,der afventer en endelig afgørelse fra domstolene.
3.3The Ombudsman noted that Article 23.2,paragraph 4 of the applicable regulationsprovides a discretionary power for the institution to pay the whole costs of the Medical Committee even when,as in the present case,the Medical Committee’s opinion confirmsthe draft decision of the appointing authority.5The Ombudsman also noted that the Commission did not appear to have notified the complainant that its payment of the wholeamount of the fees was a preliminary decision,awaiting a final judgement by the courts.
3.4På baggrund af ovenstående var Ombudsmandens foreløbige konklusion, at Kommissionen ikke havde fremlagt tilstrækkelige begrundelser for sin beslutning af 3.april 1998 om,at udgifterne skulle afkræves klageren ti år senere.
3.4On the basis of the above,the Ombudsman’s provisional conclusion was that the Commission had not adequately justified its decision of 3 April 1998 to recover theexpenses from the complainant ten years later.