natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under den retssag, som Gerhard Koblers krav gav anledning til, forelagde Verwaltungsgerichtshof (Østrig) ved kendelse af 22. oktober 1997 Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse, der på Domstolens Justitskontor blev registreret som sag C-382/97.
In the dispute to which Mr Köbler's claim gave rise, the Verwaltungsgerichtshof, Austria, referred to the Court, by order of 22 October 1997, a request for a preliminary ruling which was registered at the Registry of the Court under Case number C-382/97.
Ved skrivelse af 11. marts 1998 spurgte Domstolens justitssekretær Verwaltungsgerichtshof, om retten fandt det nødvendigt at opretholde den præjudicielle anmodning, når hensås til dommen af 15. januar 1998, Schöning-JCougebetopoulou (sag C-15/96).
By letter of 11 March 1998, the Registrar of the Court asked the Verwaltungsgerichtshof whether, in the light of the judgment of 15 January 1998 in Case C-15/96 Schòning-Kougebetopoulou [1998], it deemed it necessary to maintain its request for a preliminary ruling.
Ved kendelse af 24. juni 1998 trak Verwaltungsgerichtshof den præjudicielle anmodning tilbage, og ved dom af samme dato forkastede den Gerhard Koblers påstand med den begrundelse, at det særlige anciennitetstillæg var en loyalitetsydelse, der objektivt set kunne begrunde en fravigelse af de fællesskabsretlige bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed.
By order of 25 March 1998 the Verwaltungsgerichtshof asked the parties for their views on the request by the Registrar of the Court, since on a provisional view the legal issue which was the subject-matter of the question submitted for a preliminary ruling had been resolved in favour of Mr Köbler.
Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien finder, at der i den for retten verserende sag hersker tvivl om fortolkningen af fællesskabsretten, og da en fortolkning heraf er nødvendig, for at den kan træffe afgørelse i sagen, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen en række præjudicielle spørgsmål.
The Republic of Austria contends that the judgment of the Verwaltungsgerichtshof of 24 June 1998 does not infringe the directly applicable Community law. Moreover, in its view, the decision of a court adjudicating at last instance such as the Verwaltungsgerichtshof cannot found an obligation to afford reparation as against the State.
Det første og det andet spørgsmål
The questions referred
Med det første og det andet spørgsmål, der vil blive behandlet under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om princippet, hvorefter medlemsstaterne kan tilpligtes at erstatte det tab, der er forvoldt borgerne på grund af tilsidesættelser af fællesskabsretten, som må tilregnes medlemsstaterne, også finder anvendelse, når den påståede tilsidesættelse skyldes en afgørelse truffet af en ret i sidste instans, og i bekræftende fald, om det tilkommer den enkelte medlemsstat i sin retsorden at bestemme, hvilken ret der er kompetent til at afgøre sådanne erstatningssager.
Taking the view that in the case before it the interpretation of Community law was not free from doubt and that such interpretation was necessary in order for it to give its decision, the Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien decided to stay proceedings and to refer a number of questions to the Court for a preliminary ruling.
Hvis staten, som ifalder ansvar som følge af overtrædelse af en folkeretlig forpligtelse, også efter folkeretten betragtes som en helhed, hvad enten den overtrædelse, som er årsag til tabet, må tilregnes den lovgivende, den dømmende eller den udøvende magt, må dette så meget desto mere gælde i Fællesskabets retsorden, eftersom alle statslige instanser, herunder den lovgivende magt, ved udførelsen af deres opgaver er forpligtet til at overholde de normer, der er fastsat i fællesskabsretten, og som umiddelbart kan fastlægge borgernes retsstilling.
By its first and second questions, which must be examined together, the referring court is essentially asking whether the principle according to which Member States are obliged to make good damage caused to individuals by infringements of Community law for which they are responsible is also applicable where the alleged infringement stems from a decision of a court adjudicating at last instance and whether, if so, it is for the legal system of each Member State to designate the court competent to adjudicate on disputes relating to such reparation.
Da en tilsidesættelse af disse rettigheder ved en endelig afgørelse fra en sådan retsinstans normalt ikke længere kan berigtiges, bør borgerne ikke fratages muligheden for at drage staten til ansvar for ved hjælp af dette middel at opnå beskyttelse af deres rettigheder ad rettens vej.
In international law a State which incurs liability for breach of an international commitment is viewed as a single entity, irrespective of whether the breach which gave rise to the damage is attributable to the legislature, the judiciary or the executive.
Det er i øvrigt bl.a. for at undgå, at borgernes rettigheder i henhold til fællesskabsretten tilsidesættes, at artikel 234, stk. 3, EF bestemmer, at en ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, er pligtig at indbringe sagen for Domstolen.
That principle must apply a fortiori in the Community legal order since all State authorities, including the legislature, are bound in performing their tasks to comply with the rules laid down by Community law which directly govern the situation of individuals.
Det følger således af de krav, der er uadskilleligt forbundet med beskyttelsen af de rettigheder, som borgerne påberåber sig i henhold til fællesskabsretten, at borgerne skal have ret til ved en national retsinstans at opnå erstatning for det tab, der er forvoldt ved, at en ret, der træffer afgørelse som sidste instans, tilsidesætter sådanne rettigheder.
In the light of the essential role played by the judiciary in the protection of the rights derived by individuals from Community rules, the full effectiveness of those rules would be called in question and the protection of those rights would be weakened if individuals were precluded from being able, under certain conditions, to obtain reparation when their rights are affected by an infringement of Community law attributable to a decision of a court of a Member State adjudicating at last instance.
Det skal endvidere tilføjes, at betragtninger vedrørende hensynet til princippet om retskraft eller dommernes uafhængighed har ført til, at der i de nationale retsordener er indført snævre betingelser — i visse tilfælde meget snævre — for, at staten kan drages til ansvar for tab, der er forvoldt af urigtige retsafgørelser, men at disse betragtninger ikke har været af en sådan beskaffenhed, at de har ført til, at man helt har afskåret denne adgang.
It must be stressed, in that context, that a court adjudicating at last instance is by definition the last judicial body before which individuals may assert the rights conferred on them by Community law.
De fleste medlemsstater har således accepteret at anvende princippet om statens erstatningsansvar for retsafgørelser under en eller anden form, selv om betingelserne herfor er snævre og af uensartet indhold.
Since an infringement of those rights by a final decision of such a court cannot thereafter normally be corrected, individuals cannot be deprived of the possibility of rendering the State liable in order in that way to obtain legal protection of their rights.
Det bemærkes videre, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i henhold til EMK - nærmere bestemt konventionens artikel 41 — tilsvarende er berettiget til at dømme en stat, der har krænket en grundlæggende rettighed, til at erstatte det tab, som den forurettede har lidt som følge heraf.
Moreover, it is, in particular, in order to prevent rights conferred on individuals by Community law from being infringed that under the third paragraph of Article 234 EC a court against whose decisions there is no judicial remedy under national law is required to make a reference to the Court of Justice.
Ifølge nævnte domstols praksis kan en sådan erstatning ligeledes tilkendes, når krænkelsen er forårsaget af indholdet af en afgørelse truffet af en national ret som sidste instans.
Consequently, it follows from the requirements inherent in the protection of the rights of individuals relying on Community law that they must have the possibility of obtaining redress in the national courts for the damage caused by the infringement of those rights owing to a decision of a court adjudicating at last instance.
Hvad angår betingelserne for, at en medlemsstat er forpligtet til at erstatte tab, der er forvoldt borgerne på grund af tilsidesættelser af fællesskabsretten, der kan tilregnes medlemsstaten, fremgår det af Domstolens praksis, at tre betingelser skal være opfyldt: Bestemmelsen, der er tilsidesat, skal have til formål at tillægge borgerne rettigheder, tilsidesættelsen skal være tilstrækkelig kvalificeret, og der skal være en direkte årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen af den forpligtelse, som påhviler staten, og de skadelidtes tab.
It should be added that, although considerations to do with observance of the principle of res judicata or the independence of the judiciary have caused national legal systems to impose restrictions, which may sometimes be stringent, on the possibility of rendering the State liable for damage caused by mistaken judicial decisions, such considerations have not been such as absolutely to exclude that possibility.
De samme betingelser finder anvendelse på statens erstatningsansvar for tab, der er forvoldt ved, at en ret som sidste instans har truffet en afgørelse, der tilsidesætter en fællesskabsbestemmelse.
Indeed, application of the principle of State liability to judicial decisions has been accepted in one form or another by most of the Member States, even if subject only to restrictive and varying conditions.
Hvad nærmere angår den anden af disse betingelser, og hvordan den skal anvendes ved bedømmelsen af, om en stat kan drages til ansvar for en afgørelse truffet af en national ret i sidste instans, må der tages hensyn til den dømmende funktions særlige karakter og til legitime krav til retssikkerhed, hvilket også er blevet anført af de medlemsstater, der har afgivet indlæg i denne sag.
It may also be noted that, in the same connection, the ECHR and, more particularly, Article 41 thereof enables the European Court of Human Rights to order a State which has infringed a fundamental right to provide reparation of the damage resulting from that conduct for the injured party.
En overtrædelse af fællesskabsretten er under alle omstændigheder åbenbar og dermed tilstrækkelig kvalificeret, når den omhandlede afgørelse åbenbart tilsidesætter Domstolens praksis på det pågældende område.
The case-law of that court shows that such reparation may also be granted when the infringement stems from a decision of a national court adjudicating at last instance.
Det tredje spørgsmål
Conditions governing State liability
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om traktatens artikel 48 og artikel 7, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet skal fortolkes således, at de er til hinder for, at der på de betingelser, der er fastsat i GG's § 50a, ydes et særligt anciennitetstillæg, der i henhold til den fortolkning, som Verwaltungsgerichtshof anlagde ved dom af 24. juni 1998, udgør en loyalitetsydelse.
As to the conditions to be satisfied for a Member State to be required to make reparation for loss and damage caused to individuals as a result of breaches of Community law for which the State is responsible, the Court has held that these are threefold: the rule of law infringed must be intended to confer rights on individuals; the breach must be sufficiently serious; and there must be a direct causal link between the breach of the obligation incumbent on the State and the loss or damage sustained by the injured parties.
GG's § 50a udelukker enhver mulighed for, at der ved ydelsen af det heri fastsatte særlige anciennitetstillæg tages hensyn til de tidsrum, hvor en universitetsprofessor har arbejdet i en anden medlemsstat end Republikken Østrig.
State liability for loss or damage caused by a decision of a national court adjudicating at last instance which infringes a rule of Community law is governed by the same conditions.
Det må fastslås, at en sådan ordning i dobbelt forstand udgør en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed.
State liability for an infringement of Community law by a decision of a national court adjudicating at last instance can be incurred only in the exceptional case where the court has manifestly infringed the applicable law.
Verwaltungsgerichtshof har i dom af 24. juni 1998 fastslået, at det af national ret følger, at det særlige anciennitetstillæg, der omhandles i GG's § 50a, er en ydelse, der har til formål at belønne østrigske universitetsprofessorer for deres loyalitet over for deres eneste arbejdsgiver, dvs. den østrigske stat.
In any event, an infringement of Community law will be sufficiently serious where the decision concerned was made in manifest breach of the case-law of the Court in the matter.
Det i hovedsagen omhandlede særlige anciennitetstillæg har ikke udelukkende den virkning, at de ansattes loyalitet over for deres arbejdsgiver belønnes. Tillægget medfører ligeledes en afskærmning af arbejdsmarkedet for universitetsprofessorer på det østrigske territorium, og dette er i modstrid med selve princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed.
In its third question the national court essentially seeks to ascertain whether Article 48 of the Treaty and Article 7(1) of Regulation (EEC) No 1612/68 of the Council of 15 October 1968 on freedom of movement for workers within the Community are to be interpreted as meaning that they preclude the grant, under conditions such as those laid down in Article 50a of the GG, of a special length-of-service increment which, according to the interpretation of the Verwaltungsgerichtshof in its judgment of 24 June 1998, constitutes a loyalty bonus.
Det fjerde og det femte spørgsmål
Fourth and fifth questions
Med det fjerde og det femte spørgsmål, der vil blive behandlet under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om medlemsstaten under omstændighederne i hovedsagen ifalder ansvar som følge af, at der ved Verwaltungsgerichtshofs dom af 24. juni 1998 er sket en tilsidesættelse af fællesskabsretten.
By its fourth and fifth questions, which must be dealt with together, the national court is essentially seeking to ascertain whether, in the main proceedings, the liability of the Member State is incurred owing to an infringement of Community law by the judgment of the Verwaltungsgerichtshof of 24 June 1998.
En foranstaltning såsom et anciennitetstillæg i henhold til GG's § 50a indebærer endvidere — selv om den kan betegnes som en loyalitetsydelse — en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed i strid med fællesskabsretten.
A measure such as the special length-of-service increment provided for in Article 50a of the GG, even if it may be classified as a loyalty bonus, entails an obstacle to freedom of movement for workers contrary to Community law.
Verwaltungsgerichtshof har derfor tilsidesat fællesskabsretten ved rettens dom af 24. juni 1998.
Accordingly, the Verwaltungsgerichtshof infringed Community law by its judgment of 24 June 1998.
Det skal herefter undersøges, om denne tilsidesættelse af fællesskabsretten må anses for at være åbenbar, bl.a. når henses til de elementer, som skal tages i betragtning i den forbindelse.
It must therefore be examined whether that infringement of Community law is manifest in character having regard in particular to the factors to be taken into consideration for that purpose.
Det skal for det første fastslås, at tilsidesættelsen af de fællesskabsbestemmelser, som er nævnt i svaret på det tredje spørgsmål, ikke i sig selv vil kunne anses for åbenbar.
In the first place, the infringement of Community rules at issue in the reply to the third question cannot in itself be so characterised.
Det fremgår ikke udtrykkeligt af fællesskabsretten, om en foranstaltning til fremme af en arbejdstagers loyalitet over for sin arbejdsgiver, såsom en loyalitetsydelse, der indebærer en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed, kan være berettiget og således være i overensstemmelse med fællesskabsretten.
Community law does not expressly cover the point whether a measure for rewarding an employee's loyalty to his employer, such as a loyalty bonus, which entails an obstacle to freedom of movement for workers, can be justified and thus be in conformity with Community law.
Herefter, og når henses til omstændighederne i den foreliggende sag, kan den tilsidesættelse af fællesskabsretten, der blev fastslået ovenfor, ikke anses for åbenbar og dermed tilstrækkelig kvalificeret.
In those circumstances and in the light of the circumstances of the case, the infringement hereof cannot be regarded as being manifest in nature and thus as sufficiently serious.
EF-traktatens artikel 48 (efter ændring nu artikel 39 EF) og artikel 7, stk 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet skal fortolkes såtedes, at de er til hinder for, at der på de betingelser, der er fastsat i § 50a i Gehaltsgesetz 1956 (lønningsloven af 1956), som ændret i 1997, ydes et særligt anciennitetstillæg, der i henhold til den fortolkning som Verwaltungsgerichtshof (Østrig) anlagde ved dom af 24. juni 1998, udgør en loyalitetsydelse.
The principle that Member States are obliged to make good damage caused to individuals by infringements of Community law for which they are responsible is also applicable where the alleged infringement stems from a decision of a court adjudicating at last instance where the rule of Community law infringed is intended to confer rights on individuals, the breach is sufficiently serious and there is a direct causal link between that breach and the loss or damage sustained by the injured parties.
En tilsidesættelse af fællesskabsretten, som den tilsidesættelse, der under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder foreligger ved Verwaltungsgerichtshofs dom af 24. juni
In order to determine whether the infringement is sufficiently serious when Ute infringement at issue stems from such a decision, the competent national court, taking into account the specific nature of the judicial function, must determine whether that infringement à
1998, har ikke den åbenbare karakter, der er en betingelse for, at en medlemsstat i henhold til fællesskabsretten ifalder ansvar for en afgørelse, som en af denne stats retsinstanser har truffet som sidste instans.*
An infringement of Community law, such as that stemming in the circumstances of the mam proceedings from the judgment of the Verwaltungsgerichtshof of 24 June 1998, does not have the requisite manifest character for liability under Community law to be incurred by a Member State for a decision of one of its courts adjudicating at last instance.'
Generaladvokat P. Léger fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 8. april 2003.
Advocate General P. Léger delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 8 April 2003.
»1) Princippet, hvorefter medlemsstaterne er erstatningspligtige for tab, der er forvoldt borgere som følge af tilsidesættelser af fællesskabsretten, der kan türegnes staten, finder anvendelse, når det påtalte traktatbrud kan tilskrives en af de øverste retsinstanser.
'(1) The principle that the Member States are required to make good loss or damage caused to individuals by breaches of Community law attributable to those States is applicable where a supreme court is responsible for the alleged breach.
Såfremt en medlemsstats tilsidesættelse af fællesskabsretten må tilregnes en af de øverste retsinstanser, er de skadelidte berettigede til erstatning på betingelse af, at den tilsidesatte fællesskabsretsakt har til formål at tillægge borgerne rettigheder, at tilsidesættelsen er tilstrækkelig kvalificeret, og at der består en direkte årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen og det tab, som borgerne har lidt.
Article 39 EC is to be construed as precluding a Member State making access by nationals of the other Member States to the posts of master and chief mate of merchant ships flying itsflag, such as mose covered by Article 8(3) of Royal Decree No 2062/1999 por el que se regula el nivel mínimo de formación en profesiones marítimas of 30 December 1999, subject to a condition of reciprocity.'
Med forbehold af disse betingelser finder den nationale erstatningsret anvendelse på statens pligt til at erstatte de tab, der er lidt ved en tilsidesættelse af fællesskabsretten, som må tilregnes staten, idet de betingelser, der er fastsat i national ret, ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende sager i henhold til national ret, og heller ikke må være udformet på en sådan måde, at de i praksis gør det umuligt eller urimeligt vanskeligt at få erstatning.
The similar applications made on 16 March 1999 by Messrs Anker and Snoek for authorisation to serve as master, chief mate or chief engineer on fishing vessels flying the German flag were also rejected by the Wasser- und Schiffahrtsdirektion Nord by decisions of 30 July 1999 in so far as they related to the position of master. The objections lodged by Messrs Anker and Snoek against those decisions were rejected by decision of 6 September 1999.
Princippet, hvorefter det tilkommer medlemsstaterne selv i deres nationale retsorden at fastlægge, hvilke domstole der er kompetente i tvister, der vedrører borgernes rettigheder, der følger af fællesskabsretten — forudsat at dersikres en effektiv retsbeskyttelse — finder anvendelse ved eventuelle erstatningssager, som borgerne måtte anlægge mod en medlemsstat, fordi en af de øverste retsinstanser angiveligt har tilsidesat fællesskabsretten.
The actions brought against the Wasser- und Schiffahrtsdirektion Nord's rejections were dismissed, on the same grounds, by decisions of the Verwaltungsgericht (Administrative Court) of 14 November 2000. That court held that the position of ship's master involved the exercise of rights under powers conferred by public law for the purposes of Article 39(4) EC.
Det er de nationale retsinstanser, der er kompetente til at afgøre, om de materielle betingelser for at drage staten til ansvar for de øverste retsinstanser er opfyldt, herunder navnlig om den ret svild fare Ise, der er årsag til den omtvistede tilsidesættelse af fællesskabsretten, er undskyldelig eller uundskyldelig.
By its question, the referring court is asking, in essence, whether Article 39(4) EC is to be interpreted as allowing a Member State to reserve for its nationals employment as the master of vessels which fly its flag and are engaged in 'small-scale maritime shipping' ('Kleine Seeschifffahrt').
Ved denne afgørelse kan retsinstanserne tage hensyn til Domstolens bemærkninger om dette spørgsmål.
Advocate General C. Stix-Hackl delivered her Opinion at the sitting of the Full Court on 12 June 2003.
Artikel 39 EF skal fortolkes således, at den har til formål at tillægge borgerne rettigheder.
'Article 39 EC precludes provisions of national law which, as in the circumstances of the main proceedings, impose a condition of nationality of the flag Member State for the exercise of employment as master (captain) of a fishing vessel used in small-scale maritime shipping and flying the flag of that Member State.'
Under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder må den af den pågældende øverste retsinstans begåede fejl i relation til indholdet og rækkevidden af denne traktatbestemmelse anses for uundskyldelig og pådrager derfor staten et erstatningsansvar.«
Case T-158/00 Arbeitsgemeinschaft der öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalten der Bundesrepublik Deutschland (ARD) ν Commission of the European Communities Competition