natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ifølge nævnte domstol er der ikke tale om sager, i hvilke fastholdelsen af gebyrafgørelserne ville være »helt uacceptabel«, og i hvilke forvaltningens skønsbeføjelse i den grad ville være reduceret, at den ikke kunne trække afgørelserne tilbage.
According to that court, those were not cases in which to uphold the assessments would have been ‘outright intolerable’ and in which the administration’s discretion would have been reduced to such a degree that it had no choice other than to withdraw the notices.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 purpose of verifying that the criteria derived from German caselaw for assessing the term ‘outright intolerable’ are not applied differently, depending on whether national or Community law is in issue.
Da den valgte løsning i Kühne & Heitzdommen således ikke finder anvendelse i en sag, hvor den forvaltningsafgørelse, for hvilken der anmodes om omgørelse, ikke er blevet anfægtet inden for den i national ret fastsatte frist, beror spørgsmålet om, hvorvidt det kompetente forvaltningsorgan er eller ikke er forpligtet til at foretage en sådan omgørelse, udelukkende på de nationale bestemmelser, der gælder i sagen, nemlig VwVfG’s artikel 48, stk. 1. I en sådan situation er princippet om medlemsstaternes procesautonomi fuldt opretholdt, selv om det stadig er undergivet principperne om effektivitet og ækvivalens. Det er i øvrigt det sidstnævnte princip, der her vil spille en afgørende rolle. 71.
As the outcome reached in Kühne & Heitz is therefore not applicable where the administrative decision whose withdrawal is sought was not appealed against within the timelimit laid down by national law, the question whether or not the competent administrative body was required to withdraw it rests entirely on the relevant national provisions, namely Paragraph 48(1) of the VwVfG. In such a situation, the principle of procedural autonomy of the Member States is fully preserved, even if it remains restricted by the principle of effectiveness and the principle of equivalence. It is indeed the latter principle that will play a decisive part here. 71.
Et af disse kriterier vedrører åbenbar ulovlighed af forvaltningsafgørelsen i forhold til højere retsforskrifter.
Manifest unlawfulness of the administrative act in relation to rules of higher-ranking law is one of those criteria.
Stadig med henvisning til ækvivalensprincippet understreger Domstolen, at »[n]år forvaltningen i medfør af nationale retsforskrifter er forpligtet til at trække en administrativ afgørelse, der er blevet endelig, tilbage, hvis denne er åbenbart uforenelig med national ret, må den samme forpligtelse gælde, hvis denne afgørelse er åbenbart uforenelig med fællesskabsretten« 37.
Still referring to the principle of equivalence, the Court adds that ‘where, pursuant to rules of national law, the administration is required to withdraw an administrative decision which has become final if that decision is manifestly incompatible with domestic law, that same obligation must exist if the decision is manifestly incompatible with Community law’.
Efter at Domstolen har angivet visse indicier 38, overlader Domstolen det til den nationale ret at »afgøre, om retsforskrifter, der er klart uforenelige med fællesskabsretten, såsom de retsforskrifter, som gebyrafgørelserne i hovedsagen støttes på, er åbenbart ulovlige i den forstand, hvori dette begreb er anvendt i den pågældende nationale retsorden« 39.
37 After giving the national court some guidance, 38the Court leaves it to the latter ‘to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with Community law, such as that on which the fee assessments at issue in the main proceedings is based, constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned’. 39
Ækvivalensprincippet kræver således, at alle de nationale procesregler »finder anvendelse uden forskel på klager, der vedrører tilsidesættelse af fællesskabsretten, og klager, der vedrører tilsidesættelse af national ret« 35.
35 It follows, according to the Court, that ‘if the national rules applicable to appeals impose an obligation to withdraw an administrative act that is unlawful under domestic law, even though that act has become final, where to uphold that act would be “outright intolerable”, the same obligation to withdraw must exist under equivalent conditions in the case of an administrative act which does not comply with Community law’.
Heraf følger ifølge Domstolen, at »hvis de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på prøvelsesadgangen, pålægger en forpligtelse til at trække en efter national ret ulovlig forvaltningsakt tilbage, selv om denne akt er blevet endelig, i tilfælde hvor opretholdelsen af denne akt vil være »helt uacceptabel«, må den samme forpligtelse til at trække en afgørelse tilbage foreligge under sammenlignelige omstændigheder, når der foreligger en forvaltningsakt, der ikke er forenelig med fællesskabsretten« 36.
36 The Court will therefore guide the national court for the
37 — Samme dom, præmis 69.38 — Samme dom, præmis 70.39 — Samme dom, præmis 71.
37 — Ibidem, paragraph 69.38 — Ibidem, paragraph 70.39 — Ibidem, paragraph 71.
Domstolen formulerer herefter følgende besvarelse til den nationale ret: tilfælde af uforenelighed mellem denne og fællesskabsretten som efterfølgende fortolket af Domstolen.
Consequently the Court’s reply to the referring court is worded as follows: the decision is incompatible with Community law as subsequently interpreted by the Court.
Det er derfor den nationale procesret, der fuldt ud skal finde anvendelse i henhold til princippet om medlemsstaternes procesautonomi.
Therefore national procedural law is to apply fully in accordance with the principle of procedural autonomy of the Member States.
»[…] artikel 10 EF, sammenholdt med artikel 11, stk. 1, i direktiv 97/13, pålægger den nationale ret at afgøre, om retsforskrifter, der klart er uforenelige med fællesskabsretten, såsom de retsforskrifter, som gebyrafgørelserne i hovedsagen støttes på, er åbenbart ulovlige i den forstand, hvori dette begreb er anvendt i den pågældende nationale retsorden.
‘Article 10 EC, read in conjunction with Article 11(1) of Directive 97/13, requires the national court to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with the Community law … constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned.
Hvis dette er tilfældet, påhviler det den nationale ret at drage alle de konsekvenser, der efter national ret følger heraf, med hensyn til at trække [gebyrafgørelserne] tilbage« 40.
If that is the case, it is for the national court to draw the necessary conclusions under its national law with regard to the withdrawal of [the fee assessments].’ 40
Hvis det imidlertid er fastslået, at en national procesregel, der hindrer genoptagelse af en endelig afgørelse, er i strid med principperne om ækvivalens og/eller effektivitet, skal den nationale ret undlade at anvende en sådan regel.
However, if it is shown that a national procedural rule preventing the review of a final decision is contrary to the principle of equivalence and/or the principle of effectiveness, that rule should be disregarded by the national court.
Den seneste retspraksis vedrørende genoptagelse af endelige forvaltnings- og retsafgørelser kan efter min mening sammenfattes på følgende måde.
The recent caselaw concerning the review of final administrative and judicial decisions may, in my view, be summarised as follows.
Hvad mere specifikt angår problematikken vedrørende genoptagelse af endelige forvaltningsafgørelser, har artikel 10 EF virkning med forskellig karakter og intensitet alt efter situationen.
Regarding the specific issue of the review of final administrative decisions, Article 10 EC produces effects the nature and intensity of which vary, depending on the situation.
I betragtning af den betydning, som retssikkerhedsprincippet og princippet om retskraft har i både fællesskabsretten og de nationale retsordener, gælder reglen, at fællesskabsretten ikke forpligter en national myndighed til at omgøre en endelig afgørelse, som den har udstedt, heller ikke i
Having regard to the importance of the principles of legal certainty and res judicata in the Community and national legal systems, the rule is that Community law does not require a national authority to reopen a final decision which it has adopted, even if
Det fremgår således af i-21 Germany og Arcor-dommen, at i forbindelse med en endelig forvaltningsafgørelse, som ikke har været genstand for en retssag, indebærer artikel 10 EF, sammenholdt med den fællesskabsbestemmelse, hvis tilsidesættelse gøres gældende, i det mindste, at den nationale ret, som har fået sagen forelagt på grund af den
Thus it is clear from i-21 Germany and Arcor that, in the case of a final administrative decision which has not been the subject of an appeal to a court, Article 10 EC, in conjunction with the Community provision which is alleged to have been infringed, requires at the very least the national court to which the matter has been referred by
40 — Samme dom, præmis 72.
40 — Ibidem, paragraph 72.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 kompetente nationale myndigheds afvisning af at genoptage afgørelsen, skal efterprøve, at procesreglerne i national ret ikke under hensyn til ækvivalensprincippet resulterer i, at fornyet prøvelse og i givet fald omgørelse af den pågældende afgørelse gøres obligatorisk.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 reason of the competent national authority’s refusal to review the decision to verify that the procedural rules of national law do not result, through the principle of equivalence, in it being necessary to review and, where appropriate, withdraw the decision.
Stillet over for en fejlagtig fortolkning af fællesskabsretten fra en national rets side, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, og rettens tilsidesættelse af sin forpligtelse til at forelægge en præjudiciel anmodning i henhold til artikel 234, stk. 3, EF, har artikel 10 EF til virkning at omdanne den mulighed, der er indrømmet et forvaltningsorgan ved de nationale retsregler, til en forpligtelse til at genoptage en endelig forvaltningsafgørelse, der er i strid med fællesskabsretten, og på grundlag af resultaterne af genoptagelsen at omgøre afgørelsen eller stadfæste den.
Where Community law is misinterpreted by a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law and that court infringes its obligation under the third paragraph of Article 234 EC to seek a preliminary ruling, Article 10 EC has the effect of converting the power conferred upon an administrative body by national law into an obligation to review a final administrative decision contrary to Community law and, depending on the outcome of the review, to withdraw that decision.
Artikel 10 EF påbyder her at mobilisere alle potentielt tilstedeværende midler i den nationale procesret for — hvis den tillader det — at nå frem til fornyet prøvelse og i givet fald omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse, der er i strid med fællesskabsretten.
Here Article 10 EC requires every means potentially available in national procedural law to be used to bring about, if national procedural law so authorises, the review and, as the case may be, the withdrawal of the final administrative decision which is contrary to Community law.
Løsningen i Kühne & Heitzdommen gør det således muligt ved artikel 10 EF at lempe de negative virkninger som følge af, at der ikke er forelagt en præjudiciel anmodning i den i artikel 234, stk. 3, EF omhandlede situation, idet borgerne, som har udtømt retsmidlerne i de nationale retsregler, herved gives en ny mulighed for at gøre de rettigheder gældende, som fællesskabsretten medfører. 80.
The approach taken in Kühne & Heitz therefore provides a means of mitigating, through Article 10 EC, the negative effects of the lack of a reference for a preliminary ruling in the situation referred to in the third paragraph of Article 234 EC, by offering individuals who have exhausted the remedies available under domestic law a further opportunity to assert the rights conferred upon them by Community law. 80.
Hvad angår den situation, der omhandles i Kühne & Heitzdommen, har Domstolen selv fastsat betingelserne for, at et forvaltningsorgan er forpligtet til at genoptage en sådan afgørelse. Blandt disse betingelser fremføres ganske vist som den første, at det pågældende organ i medfør af nationale retsregler har beføjelse til at omgøre afgørelsen. Om der foreligger en forpligtelse til genoptagelse, afhænger således først og fremmest af, om der findes en national procesregel, der tillægger det kompetente forvaltningsorgan en sådan beføjelse. 83.
As regards the situation to which Kühne & Heitz relates, the Court itself has laid down the conditions in which an administrative body is required to review such a decision. It is true that, among those conditions, the first to be mentioned is that the body in question has power under national law to reopen the decision. The existence of an obligation of review does therefore depend, above all, on the existence of a national procedural rule conferring such a power upon the competent administrative body. 83.
Som den finske regering — efter min mening med rette under hensyn til den nuværende retspraksis — anfører 41, har Kühne & Heitzdommen fastslået betingelserne for, at der under alle omstændigheder findes en forpligtelse til genoptagelse. Fællesskabsretten er dog ikke til hinder for, 81.
As the Finnish Government observes, 41correctly in my view taking account of the present case-law, Kühne & Heitz laid down the conditions in which an obligation of review exists in any event. However, 81.
Den således givne indrømmelse til medlemsstaternes procesautonomi stopper imidlertid der, hvilket efter min mening forklares ved den berørte situations særlige
However, this concession to the procedural autonomy of the Member States stops there, a fact which in my view can be
KEMPTER at en genoptagelse ligeledes finder sted under andre omstændigheder, når de nationale processuelle bestemmelser tillader det.
Community law does not preclude a review in other circumstances too, when that is permitted by the national procedural rules.
Kempter, den finske regering og Kommissionen mener, at dette spørgsmål skal besvares benægtende.
Kempter, the Finnish Government and the Commission consider that the reply to that question should be in the negative.
Kommissionen har for det første påpeget, at betingelsen om, at den berørte part skal have anfægtet den pågældende forvaltningsretsakt ved de nationale retter og herunder have gjort fællesskabsretten gældende, ikke fremgår af hverken Kühne & Heitz-dommens præmisser eller konklusion. 84.
First of all, the Commission observes that neither the grounds nor the operative part of Kühne & Heitz indicate that it is a condition that the person concerned should have contested the administrative act in question before the national courts by relying on Community law. 84.
For så vidt som den faktiske og retlige sammenhæng i denne sag er sammenlignelig med de omstændigheder, der lå til grund for Kühne & Heitzdommen, er det efter min mening nødvendigt at vurdere den foreliggende præjudicielle anmodning ud fra samme synsvinkel som den, Domstolen anlagde i den nævnte dom. B — Det første præjudicielle spørgsmål
As the factual and legal context of the present case is similar to that in Kühne & Heitz, the present reference for a preliminary ruling should be approached from the same viewpoint as that chosen by the Court in Kühne & Heitz. B — The first question referred
Den finske regering mener desuden, at en sådan betingelse i praksis kan gøre udøvelsen af de rettigheder, der er anerkendt i fællesskabsretten, umulig og således være i strid med effektivitetsprincippet.
The Finnish Government considers, moreover, that such a condition could make it impossible in practice to exercise rights conferred by Community law and could thus run counter to the principle of effectiveness.
Samme regering tilslutter sig endvidere den forelæggende rets opfattelse, hvorefter det ikke skal komme den berørte borger til skade, såfremt nationale retter overser betydningen af et spørgsmål vedrørende fællesskabsretten.
The Finnish Government also agrees with the referring court’s opinion that, if a national court has failed to recognise the significance of a question of Community law, that should not be held against the citizen affected.
Kempter og Kommissionen har desuden anført, at den forpligtelse til at forelægge en præjudiciel anmodning, som påhviler de nationale retter, der træffer afgørelse som øverste instans i medfør af artikel 234, stk. 3, EF, ikke kan afhænge af, at parterne retter en anmodning herom til den domstol, der har fået forelagt sagen, eller at de gør en overtrædelse af fællesskabsretten gældende.
In addition, Kempter and the Commission observe that the obligation of national courts ruling at last instance to seek a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC cannot depend on the parties so requesting the court in question or their pleading an infringement of Community law.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om den i Kühne & Heitzdommen opstillede betingelse om, at en afgørelse afsagt af en national ret, der træffer afgørelse som øverste instans, der i betragtning af en efterfølgende praksis fra Domstolen er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, som blev foretaget, uden at Domstolen var blevet forelagt en præjudiciel anmodning i medfør af artikel 234, stk. 3, EF, forudsætter, at sagsøgeren i hovedsagen har gjort fællesskabsretten gældende under en appel ifølge de nationale retsregler, som han har iværksat til prøvelse af den anfægtede forvaltningsafgørelse. I - 433
The national court’s first question is, in substance, whether, in order to be fulfilled, the condition laid down in Kühne & Heitz that the decision of a national court ruling at final instance is, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC presupposes that the claimant in the main proceedings relied on Community law in the legal action under national law brought by him against the disputed administrative decision. I - 433
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 the national court ruling at final instance ‘is, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under [the third paragraph of Article 234] EC’. 42
Den tjekkiske regering er af den opfattelse, at fornyet prøvelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse kun forudsætter, at den berørte part har anfægtet forvaltningsafgørelsen ved de nationale domstole og gjort fællesskabsretten gældende, såfremt disse domstole i medfør af de nationale retsregler hverken har beføjelse eller forpligtelse til at anvende retsreglerne af egen drift, og denne omstændighed ikke samtidig udgør en hindring for ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
The Czech Government takes the view that review and amendment of a final administrative decision presuppose that the person concerned challenged the decision before the national courts in reliance on Community law only if those courts have, under domestic law, neither the power nor an obligation to apply that law of their own motion and that does not at the same time impede observance of the principles of equivalence and effectiveness.
Således formuleret hviler den tredje betingelse i Kühne & Heitzdommen på to elementer, der er tæt forbundne. Dels er afgørelsen afsagt af retten, der træffer afgørelse som øverste instans, baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten. Dels har samme ret ikke forelagt Domstolen en præjudiciel anmodning i strid med artikel 234, stk. 3, EF. 91.
Worded in that way, the third condition of Kühne & Heitz is founded on two factors which are closely connected. First, the decision of the court ruling at final instance is based on a misinterpretation of Community law. Second, that court did not refer a question to the Court for a preliminary ruling, contrary to the third paragraph of Article 234 EC. 91.
Ligesom Kempter, den finske regering og Kommissionen mener jeg ikke, at fornyet prøvelse og i givet fald omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse for at tage hensyn til fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse, som Domstolen i mellemtiden har foretaget, i den situation, der er omhandlet i Kühne & Heitzdommen, kræver, at sagsøgeren har gjort fællesskabsretten gældende under en appel efter nationale retsregler, som han har iværksat til prøvelse af afgørelsen, og dette af følgende grunde. 94.
Like Kempter, the Finnish Government and the Commission, I think that, in the situation referred to in Kühne & Heitz, the review and, as the case may be, the withdrawal of a final administrative decision which are intended to take account of the interpretation of a provision of Community law given by the Court in the meantime do not require the claimant to have relied on Community law in the context of the legal action under domestic law brought by him against such a decision, for the following reasons. 94.
Domstolen kræver derimod ikke udtrykkeligt, at sagsøgeren i hovedsagen har gjort fællesskabsretten gældende for den nævnte ret 43.
On the other hand, the Court does not expressly require the claimant in the main proceedings to have relied on Community law before the abovementioned court.
Det er således uden betydning, om en ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres ifølge nationale retsregler, har anvendt fællesskabs-
43It is therefore of no consequence whether the court against whose decisions there is no judicial remedy under national law applied
42 — Kühne & Heitzdommen, præmis 28 (min fremhævelse). 43 — Den blotte omstændighed, at den sagsøgende virksomhed i den sag, der lå til grund for Kühne & Heitzdommen, faktisk synes at have gjort fællesskabsretten gældende for den nationale ret, der træffer afgørelse som øverste instans, er efter min opfattelse ikke egnet til at påvise, at Domstolen med formuleringen af den tredje betingelse implicit har krævet, at fællesskabsretten gøres gældende ved den nationale ret i øverste instans. Jf. i denne henseende bemærkningerne i Kühne & Heitzdommen, præmis 22. Virksomheden har nærmere bestemt angivet, at under den sag, der lå til grund for dommen afsagt af College van Beroep voor het bedrijfsleven af 22.11.1991, har den henvist til Domstolens dom af 18.1.1984, sag 327/82, Ekro, Sml. s. 107. 92.
42 — Kühne & Heitz, paragraph 28( emphasis added). 43 — The mere fact that the claimant undertaking in Kühne & Heitz does appear to have relied on Community law before the national court ruling at final instance does not seem to me such as to prove that, in formulating the third condition, the Court implicitly required Community law to be relied upon before the national court ruling at final instance. On this point, see the observations of Kühne & Heitz in that case, paragraph 22. More precisely, the undertaking states that, in the course of the proceedings which led to the judgment of the College van Beroep voor het bedrijfsleven (Administrative Court of Trade and Industry, Netherlands) of 22 November 1991, it relied on the judgment in Case 327/82 Ekro [1984] ECR 107. 92.