natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det første og det andet spørgsmål, der skal besvares samlet, skal derfor omformuleres således, at den forelæggende ret for det første ønsker oplyst, om sjette direktivs artikel 17, artikel 18, stk. 2 og 3, og artikel 21, stk. 1, litra b), dels er til hinder for indførelsen af en præklusionsfrist for udøvelse af fradragsretten, således som det er tilfældet i de nationale bestemmelser, der er genstand for hovedsagen, ved anvendelsen af ordningen for omvendt betalingspligt (herefter »præklusionsfristen«), og for det andet, om samme direktivs artikel 18, stk. 1, litra d), og artikel 22 er til hinder for en praksis med hensyn til berigtigelse af angivelser og momsopkrævning, som sanktionerer en uregelmæssighed med hensyn til regnskab og angivelse som den, der er tale om i hovedsagen, ved at nægte adgang til fradragsret ved anvendelsen af denne ordning for omvendt betalingspligt (herefter »praksis med hensyn til berigtigelse og opkrævning«).
Accordingly it is necessary to reformulate the national court’s questions, which it is appropriate to examine together, to the effect that it is asking, first, whether Articles 17, 18(2) and (3) and 21(1)(b) of the Sixth Directive preclude the introduction of a limitation period for the exercise of the right to deduct VAT, such as that laid down by the national legislation at issue in the main proceedings, in the case of a reverse charge procedure(‘the limitation period’), and, secondly, whether Articles 18(1)(d) and 22 preclude a practice whereby declarations are reassessed and VAT recovered which penalises an irregularity in the accounts and tax returns, such as that at issue in the main proceedings, by denying the right to deduct in the case of a reverse charge procedure (‘the reassessment and recovery practice’).
Det skal indledningsvis bemærkes, at en afgiftspligtig person, der som aftager af tjenesteydelser er momsbetalingspligtig, kan påberåbe sig fradragsretten i henhold til sjette direktivs artikel 17, stk. 2, litra a) (jf. dom af 1.4.2004, sag C-90/02, Bockemühl, Sml. I, s. 3303, præmis 37).
It must be pointed out at the outset that a taxable person liable for VAT as the recipient of goods or services is able to rely on the right to deduct contained in Article 17(2)(a) of the Sixth Directive (see Case C-90/02 Bockemühl [2004] ECR I-3303, paragraph 37).
Det følger ligeledes af fast retspraksis, at fradragsretten umiddelbart omfatter hele det afgiftsbeløb, der er blevet betalt i forbindelse med transaktioner i tidligere omsætningsled (jf. bl.a. dom af 21.9.1988, sag 50/87, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 4797, præmis 15-17, dommen i sagen Ghent Coal Terminal, præmis 15, i sagen Gabalfrisa m.fl., præmis 43, og i Bockemühl-sagen, præmis 38).
It is also settled caselaw that the right to deduct must be exercised immediately in respect of all the taxes charged on transactions relating to inputs (see, in particular, Case 50/87 Commission v France [1988] ECR 4797, paragraphs 15 to 17; Case C-37/95 Ghent Coal Terminal [1998] ECR I-1, paragraph 15; Gabalfrisa and Others, paragraph 43; and Bockemühl, paragraph 38).
Det fremgår af ordlyden af sjette direktivs artikel 18, stk. 2, at fradragsretten i princippet udøves »i samme periode«, som denne ret er opstået.
As it is clear from the wording of Article 18(2) of the Sixth Directive, the right to deduct must be exercised in principle ‘during the same period’ as that in which it arose.
En afgiftspligtig person kan ikke desto mindre have adgang til fradrag i medfør af sjette direktivs artikel 18, stk. 3, selv om han ikke har udøvet sin ret i den periode, hvor retten er opstået.
A taxable person may nevertheless be authorised to make a deduction, pursuant to Article 18(3) of the Sixth Directive, even if he did not exercise his right during the period in which the right arose.
I dette tilfælde er hans fradragsret imidlertid undergivet visse betingelser og fremgangsmåder, som fastsættes af medlemsstaterne.
However, in that case, the right to deduct is coupled with certain conditions and procedures determined by the Member States.
Det følger heraf, at medlemsstaterne kan kræve, at fradragsretten enten udøves i den periode, hvor retten er opstået, eller i en længere periode med forbehold for iagttagelsen af visse betingelser og fremgangsmåder, der er fastsat i deres nationale lovgivninger.
It follows that the Member States may require the right to deduct to be exercised either during the period in which it arose or over a longer period, subject to compliance with certain conditions and procedures determined by their national legislation.
Muligheden for at udøve fradragsretten uden nogen tidsmæssig begrænsning ville desuden være i strid med retssikkerhedsprincippet, som kræver, at den afgiftspligtige persons afgiftsmæssige situation for så vidt angår de rettigheder og forpligtelser, han har i forhold til afgiftsmyndighederne, ikke til tid og evighed kan anfægtes.
Furthermore, the possibility of exercising the right to deduct without any temporal limit would be contrary to the principle of legal certainty, which requires the tax position of the taxable person, having regard to his rights and obligations vis-à-vis the tax authority, not to be open to challenge indefinitely.
Følgelig kan det argument, hvorefter fradragsretten ikke kan undergives nogen præklusionsfrist, ikke tiltrædes.
Consequently, the argument that the right to deduct may not be coupled with any limitation period cannot be accepted.
Hvad angår ækvivalensprincippet fremgår det ikke af sagsakterne og er i øvrigt heller ikke blevet gjort gældende for Domstolen, at præklusionsfristen i artikel 19, stk. 1, i DPR nr. 633/72 ikke skulle være i overensstemmelse med dette princip.
As regards the principle of equivalence, it does not appear from the file, nor has it been argued before the Court, that the limitation period provided for in Article 19(1) of the DPR No 633/72 does not comply with that principle.
Hvad angår effektivitetsprincippet skal det understreges, at en præklusionsfrist på to år som den, der er genstand for hovedsagen, ikke i sig selv kan gøre udøvelsen af fradragsretten umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig, idet sjette direktivs artikel 18, stk. 2, gør det muligt for medlemsstaterne at kræve, at den afgiftspligtige person udøver sin fradragsret i samme periode som denne ret opstod.
With respect to the principle of effectiveness, it should be pointed out that a twoyear time-limit, such as that at issue in the main proceedings, cannot, in itself, render the exercise of the right to deduct virtually impossible or excessively difficult, since Article 18(2) of the Sixth Directive allows Member States to require that the taxable person exercise his right to deduct during the same period as that in which it arose.
Det skal ligeledes undersøges, om denne konklusion ændres af den omstændighed, at afgiftsmyndigheden i overensstemmelse med national lovgivning har en længere frist til at opkræve moms end den frist, der er indrømmet afgiftspligtige personer til at kræve fradrag herfor.
It is also appropriate to examine whether that conclusion is not invalidated by the fact that, under the national legislation, the tax authority has a longer period in which to demand recovery of the VAT due than that accorded to taxable persons to claim deduction of VAT.
I denne henseende skal det understreges, at afgiftsmyndigheden først tidligst råder over de oplysninger, som er nødvendige for fastsættelsen af det forfaldne afgiftsbeløb
In that regard, it should be pointed out that the tax authority does not have the information necessary to determine the amount of the tax chargeable and the deductions
ECOTRADE og fradragsbeløbene, på det tidspunkt, hvor den afgiftspligtige persons afgiftsangivelse er indgået til myndigheden.
ECOTRADE to be made until it receives the taxable person’s tax return.
Såfremt der foreligger unøjagtigheder eller mangler i angivelsen, er det kun fra dette tidspunkt, at afgiftsmyndighederne kan berigtige angivelsen og i givet fald påbegynde opkrævningen af den ubetalte afgift (jf. i denne retning dom af 19.11.1998, sag C-85/97, SFI, Sml. I, 7447, præmis 32).
In the case of an inaccurate return, or where it turns out to be incomplete, it is therefore only from that time that the authorities can reassess the tax return and, where necessary, recover unpaid tax (see, to that effect, Case C-85/97 SFI [1998] ECR I-7447, paragraph 32).
Afgiftsmyndighedernes situation kan således ikke sammenlignes med situationen for en afgiftspligtig person (SFI-dommen, præmis 32).
Thus the position of the tax authority cannot be compared with that of a taxable person (SFI, paragraph 32).
Som Domstolen allerede har fastslået, kan den omstændighed, at en præklusionsfrist over for afgiftsmyndighederne først begynder at løbe på et senere tidspunkt end den præklusionsfrist, der gælder for den afgiftspligtige persons udøvelse af sin fradragsret, ikke gribe ind i lighedsprincippet (f. i denne retning SFI-dommen, præmis 33).
As the Court has already held, the fact that a limitation period begins to run as regards the tax authority at a date subsequent to the date from which the limitation period applicable to the right to deduct of a taxable person begins to run is not such as to infringe the principle of equality (see, to that effect, SFI, paragraph 33).
En præklusionsfrist som den, der er tale om i hovedsagen, gør det ikke umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve fradragsretten, blot fordi afgiftsmyndigheden med hensyn til opkrævningen af den ubetalte moms råder over en længere frist end den, der er tillagt den afgiftspligtige person med henblik på udøvelsen af en sådan ret.
Therefore, a limitation period, such as that the issue in the main proceedings does not render impossible or excessively difficult the exercise of the right to deduct merely because the tax authority has a longer period in which to recover unpaid VAT than that accorded to the taxable person for the exercise of such a right.
Denne konklusion gælder også, når, således som det er tilfældet i hovedsagerne, der er tale om anvendelse af ordningen for omvendt betalingspligt.
That conclusion remains valid where, as in the cases in the main proceedings, the reverse charge procedure applies.
Sjette direktivs artikel 18, stk. 2 og 3, finder ligeledes anvendelse på en sådan ordning. Dette fremgår klart af ordlyden af disse bestemmelser, som begge udtrykkeligt henviser til stk. 1 i samme artikel, som i litra d) omhandler tilfældet med omvendt betalingspligt.
Article 18(2) and (3) of the Sixth Directive is also applicable to such a procedure.
I lyset af det ovenstående skal den forelæggende rets spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 17, artikel 18, stk. 2 og 3, og artikel 21, stk. 1, litra b), ikke er til hinder for nationale bestemmelser, der indfører en præklusionsfrist for udøvelse af fradragsretten som den, der er genstand for hovedsagen, for så vidt som ækvivalensprincippet
In light of the foregoing, the answer to the national court must be that Articles 17, 18(2) and (3) and 21(1)(b) of the Sixth Directive do not preclude national legislation which lays down a limitation period for the exercise of the right to deduct, such as
Effektivitetsprincippet er ikke tilsidesat, blot fordi afgiftsmyndigheden med hensyn til opkrævningen af den ubetalte moms råder over en længere frist end den, der er tillagt de afgiftspligtige personer med henblik på udøvelsen af deres fradragsret.
The principle of effectiveness is not infringed merely because the tax authority has a longer period in which to recover unpaid VAT than the period granted to taxable persons for the exercise of their right to deduct.
Om praksis med hensyn til berigtigelse og opkrævning
The reassessment and recovery practice
Domstolen skal herefter tage stilling til spørgsmålet, om sjette direktiv er til hinder for en praksis med hensyn til berigtigelse og opkrævning, som sanktionerer en regnskabsfejl, der som beskrevet i denne doms præmis 36 består i, at de omhandlede transaktioner ved en fejl udelukkende er blevet registreret i købsregistret uden angivelse af moms, hvilket ligeledes har gjort, at Ecotrades momsangivelser er behæftet med samme fejl, ved at nægte adgang til fradragsret ved anvendelsen af ordningen for omvendt betalingspligt.
It is appropriate to consider whether the Sixth Directive precludes a reassessment and recovery practice which penalises an accounting irregularity consisting, as described in paragraph 36 of this judgment, of the incorrect recording of the relevant transactions only in the register of purchases exempt from VAT, that irregularity also affecting the tax returns drawn up by Ecotrade, by denying the right to deduct where the reverse charge procedure applies.
Det skal i denne henseende præciseres, at i overensstemmelse med ordningen for omvendt afgiftspligt, der er indført ved sjette direktivs artikel 21, stk. 1, litra b), var Ecotrade som aftager af tjenesteydelser, der blev leveret af afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet, pligtig at betale moms af de gennemførte transaktioner, nemlig indgående moms, samtidig med at selskabet i princippet kunne fradrage nøjagtigt samme beløb, således at der ikke opstod nogen skyld over for statskassen.
It must be pointed out in that regard that, in accordance with the reverse charge procedure introduced by Article 21(1)(b) of the Sixth Directive, Ecotrade, as the recipient of services supplied by taxable persons established abroad, was liable for VAT on the transactions effected, that is to say the input tax, although it could, in principle, deduct exactly the same amount of tax so that no tax was due to the Exchequer.
Når denne ordning for omvendt afgiftspligt finder anvendelse, således som det er tilfældet i hovedsagerne, giver sjette direktivs artikel 18, stk. 1, litra d), imidlertid medlemsstaterne ret til at fastsætte de formaliteter, som en afgiftspligtig person skal opfylde for at kunne udøve sin fradragsret.
However, where the reverse charge procedure is applicable, as in the cases in the main proceedings, Article 18(1)(d) of the Sixth Directive authorises the Member States to establish the formalities with which the taxable person must comply in order to be able to exercise his right to deduct.
Det følger af anvendelsen af en sådan formalitet, der er indført i italiensk ret i medfør af navnlig artikel 47, stk. 1, i lovdekret nr. 331/93, at Ecotrade burde have faktureret sig selv for de tjenesteydelser, selskabet modtog, og have registreret denne faktura samt den faktura, der er udstedt af leverandøren af de pågældende tjenesteydelser, særskilt i fakturaregistret samt i købsregistret, således at der opstod en momskredit svarende nøjagtig til det skyldige momsbeløb.
It follows from the application of such a formality, introduced into Italian law by Article 47(1) of Decree-Law No 331/93, that Ecotrade should have invoiced itself for the relevant transactions and recorded that invoice separately, together with the invoice issued by the supplier of the relevant services, in the register of invoices issued and in the register of purchases, so that it would have had a VAT credit corresponding precisely to the tax due.
Sjette direktivs artikel 22, stk. 2 og 4, bestemmer desuden, at enhver afgiftspligtig person skal føre regnskaber, der er tilstrækkeligt detaljerede til at muliggøre momsens anvendelse og afgiftsmyndighedernes kontrol dermed, og afgive en angivelse, som skal indeholde alle nødvendige oplysninger til fastsættelse af den forfaldne afgift og de fradrag, der skal foretages.
Furthermore, according to Article 22(2) and (4) of the Sixth Directive, every taxable person is to keep accounts in sufficient detail for VAT to be applied and inspected by the tax authority and to submit a return which must set out all the information needed to calculate the tax that has become chargeable and the deductions to be made.
For at sikre, at alle afgiftspligtige personer opfylder disse forpligtelser bestemmer artikel 22, stk. 7, at medlemsstaterne kan træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik herpå, herunder i tilfælde med omvendt betalingspligt.
In order to ensure that every taxable person complies with those obligations, Article 22(7) authorises Member States to take the necessary measures for that purpose, including in the case of the reverse charge procedure.
Det følger heraf, at der i hovedsagerne er tale om, at Ecotrade har tilsidesat dels de forpligtelser, der påhviler selskabet i kraft af de formaliteter, der er fastsat i national lovgivning i overensstemmelse med sjette direktivs artikel 18, stk. 1, litra d), dels de regnskabs- og angivelsesforpligtelser, der følger af henholdsvis direktivets artikel 22, stk. 2 og 4 (herefter »tilsidesættelse af regnskabsforpligtelserne«).
The cases in the main proceedings concern the fact that Ecotrade failed to comply with its obligations arising, first, from the formalities laid down by the national legislation pursuant to Article 18(1)(d) of the Sixth Directive, and, second, its obligations relating to accounts and tax returns under Article 22(2) and (4) respectively (‘failure to comply with accounting obligations’).
Det skal herefter undersøges, om en sådan tilsidesættelse gyldigt kan sanktioneres med at nægte adgang til fradrag ved anvendelse af ordningen for omvendt betalingspligt.
It is therefore appropriate to consider whether such a failure may validly be penalised by denying the right to deduct in the case of a reverse charge procedure.
For så vidt angår de forpligtelser, der udspringer af sjette direktivs artikel 18, stk. 1, litra d), er det korrekt, at denne bestemmelse giver medlemsstaterne ret til at
As far as concerns the obligations arising from Article 18(1)(d) of the Sixth Directive, although it is true that that provision allows Member States to lay down the formal-
Da det er ubestrideligt, at ordningen for omvendt betalingspligt fandt anvendelse på hovedsagerne, kræver princippet om afgiftsmæssig neutralitet, at der indrømmes fradrag for indgående moms, hvis de materielle betingelser herfor er opfyldt, selv om de afgiftspligtige ikke måtte have opfyldt visse formelle betingelser (jf. analogt dom af 27.9.2007, sag C-146/05, Collée, Sml. I, s. 7861, præmis 31).
Since the reverse charge procedure was indisputably applicable to the cases in the main proceedings, the principle of fiscal neutrality requires deduction of input tax to be allowed if the substantive requirements are satisfied, even if the taxable person has failed to comply with some of the formal requirements (see, by way of analogy, Case C-146/05 Collée [2007] ECR I-7861, paragraph 31).
Når afgiftsmyndighederne er i besiddelse af de nødvendige oplysninger for at kunne fastslå, at den afgiftspligtige person, som aftager af den omhandlede tjenesteydelse, er momsbetalingspligtig, kan de følgelig ikke med hensyn til denne afgiftspligtige persons ret til at fradrage denne afgift stille supplerende betingelser, der kan medføre, at udøvelsen af denne ret bortfalder (jf. Bockemühl-dommen, præmis 51)
Therefore, where the tax authority has the information necessary to establish that the taxable person is, as the recipient of the supply of services in question, liable to VAT, it cannot, in relation to the right of that taxable person to deduct that tax, impose additional conditions which may have the effect of rendering that right ineffective for practical purposes (see Bockemühl, paragraph 51).
Det forholder sig på samme måde med hensyn til sjette direktivs artikel 22, stk. 7 og 8, hvorefter medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på, at den afgiftspligtige person opfylder sin forpligtelse til angivelse og betaling, eller fastsætter andre forpligtelser, som de skønner nødvendige for at sikre en korrekt opkrævning af afgiften og for at undgå svig.
The same is true of Article 22(7) and (8) of the Sixth Directive, pursuant to which the Member States are to take the necessary measures to ensure that taxable persons comply with their obligations relating to declaration and payment or impose other obligations which they deem necessary for the correct collection of the tax and for the prevention of evasion.
Selv om disse bestemmelser gør det muligt for medlemsstaterne at træffe visse foranstaltninger, må de imidlertid ikke gå videre end hvad der er nødvendigt for at sikre de i foregående præmis nævnte formål.
Although those provisions allow Member States to take certain measures, they must not however go further than is necessary to attain the objectives mentioned in the preceding paragraph.
De kan følgelig ikke anvendes på en sådan måde, at de systematisk anfægter retten til fradrag af moms, som er et grundlæggende princip i det fælles momssystem, der er indført ved fællesskabslovgivningen
Such measures may not therefore be used in such a way that they would have the effect of systematically undermining the right to deduct VAT, which is a fundamental principle of the common system of VAT established by the
ECOTRADE på området (jf. dom af 18.12.1997, forenede sager C-286/94, C-340/95, C-401/95 og C-47/96, Molenheide m.fl., Sml. I, s. 7281, præmis 47, samt dommen i sagen Gabalfrisa m.fl., præmis 52).
ECOTRADE relevant Community legislation (see Joined Cases C-286/94, C-340/95, C-401/95 and C-47/96 Molenheide and Others [1997] ECR I-7281, paragraph 47, and Gabalfrisa and Others, paragraph 52).
En praksis med berigtigelse og opkrævning som den, der er genstand for hovedsagen, hvorefter den afgiftspligtige persons tilsidesættelse af forpligtelserne vedrørende regnskab og angivelse sanktioneres med nægtelse af adgang til fradrag, går imidlertid klart videre end nødvendigt for at opnå formålet med at sikre den korrekte anvendelse af disse forpligtelser som omhandlet i sjette direktivs artikel 22, stk. 7, eftersom fællesskabsretten ikke forhindrer medlemsstaterne i efter omstændighederne at pålægge en bøde eller en økonomisk sanktion, der er afpasset efter tilsidesættelsens grovhed for at sanktionere den manglende iagttagelse af disse forpligtelser.
A reassessment and recovery practice, such as that at issue in the main proceedings, which penalises noncompliance on the part of the taxable person with the obligations relating to accounts and tax returns by a denial of the right to deduct, clearly goes further than is necessary to attain the objective of ensuring the correct application of such obligations within the meaning of Article 22(7) of the Sixth Directive, since Community law does not prevent Member States from imposing, where necessary, a fine or a financial penalty proportionate to the seriousness of the offence in order to sanction a failure to comply with those obligations.
Denne praksis går ligeledes videre end nødvendigt for at sikre korrekt opkrævning af momsen og for at undgå svig som omhandlet i sjette direktivs artikel 22, stk. 8, fordi den endog kan medføre, at fradragsretten fortabes, hvis afgiftsmyndighedens berigtigelse af angivelsen først påbegyndes efter udløbet af den præklusionsfrist, der gælder for den afgiftspligtige persons udøvelse af fradragsretten (jf. analogt dommen i sagen Gabalfrisa m.fl., præmis 53 og 54).
That practice also goes further than is necessary for the correct collection of the tax and for the prevention of evasion within the meaning of Article 22(8) of the Sixth Directive, since it may even lead to the loss of the right to deduct if the reassessment of the tax return by the tax authorities is made after the expiry of the limitation period available to the taxable person in which to make the deduction (see, by analogy, Gabalfrisa and Others, paragraphs 53 and 54).
En sådan praksis med berigtigelse og opkrævning kan heller ikke begrundes med henvisning til sjette direktivs artikel 17, stk. 6 og 7.
Nor can such a reassessment and recovery practice be justified under Article 17(6) and (7) of the Sixth Directive.
Disse to bestemmelser finder nemlig ikke anvendelse på en situation som den, der foreligger i hovedsagerne, fordi de regulerer spørgsmålet om selve eksistensen af fradragsretten og ikke spørgsmålet om betingelserne for dens udøvelse.
Those two provisions are not applicable to a situation such as that at issue in the cases in the main proceedings, since they govern the existence of the right to deduct itself and not the procedure for exercising it.