natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ved lovens section 2(1), sammenholdt med section 6(1), sikres arbejdstagere i tidsbegrænsede ansættelsesforhold samme ret til løn og pension, som gælder for arbejdstagere i sammenlignelige tidsubegrænsede ansættelsesforhold.
The combined provisions of sections 2(1) and 6(1) of the 2003 Act secure pay and pension rights for fixedterm employees that are equal to those of comparable permanent employees.
Section 9 i 2003loven gennemfører rammeaftalens § 5.
Section 9 of the 2003 Act transposes Clause 5 of the framework agreement.
I subsection 1 er det fastsat, at ansættelseskontrakten for en tidsbegrænset ansat, der på tidspunktet for 2003lovens vedtagelse eller derefter har gennemført tre års sammenhængende beskæftigelse hos
Section 9(1) provides that the fixedterm contract of an employee who, on or after the passing of the 2003 Act, has completed his or her third year of continuous employment with
Ifølge lovens section 9(3) er betingelser i en arbejdskontrakt, der er i strid med subsection 1, uden retsvirkning, og arbejdskontrakten gælder som tidsubegrænset.
Under section 9(3) of the 2003 Act, any term of a fixedterm employment contract which purports to contravene section 9(1) is to have no effect and the contract in question is to be deemed to be a contract of indefinite duration.
En arbejdsgiver kan imidlertid fravige kravene i 2003lovens section 6 og 9, hvis der er objektive grunde hertil.
An employer may nevertheless derogate from the requirements of sections 6 and 9 of the 2003 Act if there are objective grounds for doing so.
Udtrykket »objektive grunde« uddybes i lovens section 7.
The meaning of ‘objective grounds’ is amplified in section 7 of the 2003 Act.
2003lovens section 14(1) foreskriver, at en arbejdstager eller den fagforening, vedkommende er medlem af, kan indgive en klage over overtrædelse af loven til en »Rights Commissioner«, der er forpligtet til at undersøge klagen og træffe en skriftlig afgørelse.
Section 14(1) of the 2003 Act provides that an employee or the trade union of which the employee is a member may present a complaint alleging a breach of the 2003 Act to a Rights Commissioner, who is required to investigate the complaint and give a decision in writing.
Hvis arbejdstageren får medhold i klagen, kan Rights Commissioner tilkende arbejdstageren erstatning efter fremgangsmåden i lovens section 14(2), herunder en godtgørelse på op til to års løn.
Where the complaint is upheld, the Rights Commissioner may order redress in the terms provided for by section 14(2) of the 2003 Act, namely, inter alia, compensation of up to two years’ remuneration.
Ifølge 2003lovens section 15 kan den afgørelse, Rights Commissioner har truffet, indbringes for Labour Court. Der er mulighed for efterfølgende at appellere Labour Courts dom til High Court.
Section 15 of the 2003 Act provides that the parties may bring an appeal before the Labour Court against the decision of a Rights Commissioner.
Rights Commissioners og Labour Court blev oprettet ved to love fra henholdsvis 1969 og 1946 om arbejdsforhold (Industrial Relations Act 1969 og Industrial Relations Act 1946).
The office of Rights Commissioner and the Labour Court were established by the Industrial Relations Act 1969 and the Industrial Relations Act 1946 respectively.
Ved forskellige irske love, herunder 2003loven, er de tillagt kompetence til at påkende tvister mellem arbejdsgivere og arbejdstagere.
Various Irish statutes, including the 2003 Act, confer jurisdiction upon them to hear and determine disputes between employers and employees.
Efter den forelæggende rets oplysninger har hverken Rights Commissioner eller Labour Court imidlertid udtrykkelig kompetence til at træffe afgørelse i en sag, hvor en af parterne har påberåbt sig
However, according to the order for reference, neither the Rights Commissioners nor the Labour Court
IMPACT en fællesskabsretlig bestemmelse, der er umiddelbart anvendelig, medmindre denne bestemmelse indgår i anvendelsesområdet for den lovgivning, der ligger til grund for deres kompetence.
IMPACT have express jurisdiction to determine a claim based on a directly effective provision of Community law unless that provision comes within the scope of the legislation conferring jurisdiction upon them.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
The facts of the case in the main proceedings and the questions referred for a preliminary ruling
I den foreliggende sag repræsenterer Impact 91 medlemmer (herefter »sagsøgerne«), der er eller har været ansat i flere irske ministerier (herefter »de sagsøgte«) på tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, som flere gange blev fornyet for perioder, der påbegyndtes før den 14. juli 2003, hvor 2003loven trådte i kraft, og som fortsatte efter dette tidspunkt.
In the main proceedings, Impact is acting on behalf of 91 of its members (‘the complainants in the main proceedings’) employed in various Irish government departments (‘the respondents in the main proceedings’) on the basis of successive fixedterm employment contracts for periods which commenced before 14 July 2003, the date on which the 2003 Act entered into force, and which continued beyond that date.
Sagsøgerne er alle ansat på andre vilkår end tjenestemandsansættelse, og de er i henhold til de irske bestemmelser om ansættelse inden for den offentlige sektor omfattet af en ordning, der afviger fra den, der gælder for tjenestemænd.
The complainants in the main proceedings are all unestablished civil servants and, under Irish regulations governing employment in the civil service, are subject to a different scheme to that which is applicable to established civil servants.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at sagsøgerne er af den opfattelse, at den sidstnævnte ordning er mere fordelagtig end den, der finder anvendelse i deres tilfælde.
The order for reference states that the complainants in the main proceedings consider the latter scheme to be more favourable than that which is applicable to them.
Blandt sagsøgerne er der nogle, der har udført mindre end tre års uafbrudt tjeneste som tidsbegrænsede ansatte, og som forlanger samme arbejdsvilkår som dem, der gælder for sammenlignelige fastansatte. De øvrige sagsøgere har udført mere end tre års uafbrudt tjeneste og kræver ud over lige arbejdsvilkår en tidsubegrænset ansættelseskontrakt.
Some of the complainants in the main proceedings had less than three continuous years’ service as fixedterm employees and are claiming employment conditions equal to those of comparable permanent employees; the others had more than three continuous years’ service and are claiming, in addition to equality of employment conditions, a contract of indefinite duration.
Ifølge forelæggelsesafgørelsen var formålet med de omhandlede tidsbegrænsede ansættelseskontrakter at opfylde de sagsøgtes midlertidige behov i situationer, hvor permanente bevillinger til de pågældende stillinger ikke kunne garanteres. De
According to the order for reference, the purpose of the fixedterm contracts at issue was to meet the temporary needs of the respondents in the main proceedings and to cover situations in which permanent funding for the posts involved could not be
I perioden umiddelbart før 2003lovens ikrafttræden fornyede én af de sagsøgte imidlertid kontrakterne for flere af sagsøgerne for en tidsbegrænset periode på op til otte år.
However, in the period immediately before the 2003 Act entered into force, one of the respondents in the main proceedings renewed the contracts of a certain number of the complainants in the main proceedings for a fixed term of up to eight years.
Da det var Impacts vurdering, at de sagsøgte i deres egenskab af arbejdsgivere havde tilsidesat bestemmelserne i 2003loven og i direktiv 1999/70 til skade for sagsøgerne, indbragte fagforeningen spørgsmålet for en Rights Commissioner.
Taking the view that the respondents in the main proceedings, in their capacity as employers, had contravened the provisions of the 2003 Act and Directive 1999/70 to the detriment of the complainants in the main proceedings, Impact initiated proceedings before a Rights Commissioner on behalf of those complainants.
Fagforeningen gjorde i den anledning gældende dels, at sagsøgernes ret til at blive behandlet på samme måde som tjenestemændene med hensyn til aflønning og pensionsrettigheder var blevet tilsidesat, idet sagsøgerne anså disse sidstnævnte for sammenlignelige fastansatte, dels at de på hinanden følgende fornyelser af de tidsbegrænsede ansættelseskontrakter havde karakter af misbrug.
In those proceedings, it alleged, first, infringement of the entitlement of the complainants in the main proceedings to equal treatment in respect of pay and pension rights with established civil servants — the latter being regarded, according to the complainants in the main proceedings, as comparable permanent workers — and, second, that the successive renewals of fixedterm contracts constituted an abuse.
De således fremsatte krav blev støttet på rammeaftalens § 4 og 5 for så vidt angår perioden fra den 10. juli 2001, hvor fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70 udløb, til den 14. juli 2003, hvor bestemmelserne til direktivets gennemførelse i den irske retsorden trådte i kraft. For perioden derefter blev kravene støttet på 2003lovens section 6.
The complaints thus presented were based on Clauses 4 and 5 of the framework agreement as regards the period between 10 July 2001, the deadline for transposing Directive 1999/70, and 14 July 2003, the date on which the provisions transposing the directive into Irish law entered into force.
De gjorde i denne forbindelse gældende, at Rights Commissioner kun har kompetence til at behandle sager vedrørende klager over overtrædelse af national lovgivning.
They contended that the Rights Commissioner’s jurisdiction was confined to adjudicating on complaints based on domestic law.
De hævdede ligeledes, at rammeaftalens § 4 og 5, der hverken er ubetingede eller tilstrækkeligt præcise, ikke kan påberåbes af borgerne for de nationale retsinstanser.
They also claimed that Clauses 4 and 5 of the framework agreement — which are neither unconditional nor sufficiently precise — could not be relied upon by individuals before national courts.
De anførte desuden, at rammeaftalens § 4 ikke giver en arbejdstager med tidsbegrænset ansættelse adgang til at stille krav om samme løn- og pensionsvilkår som dem, der gælder for en sammenlignelig fastansat.
They contended further that a fixedterm worker was not entitled under the terms of Clause 4 of the framework agreement to the same pay and pension conditions as a comparable permanent worker.
Rights Commissioner anså sig for kompetent til at påkende kravene i deres fulde udstrækning, herunder i det omfang de angik perioden mellem den 10. juli 2001 og den 14. juli 2003.
The Rights Commissioner took the view that she had jurisdiction to entertain all of the complaints, including those relating to the period between 10 July 2001 and 14 July 2003.
Rights Commissioner lagde til grund, at det i rammeaftalens § 4 fastsatte princip om forbud mod diskrimination ligeledes omfatter løn og pensionsrettigheder, og at bestemmelsen er umiddelbart anvendelig, hvilket ikke gælder for § 5.
She held that the principle of nondiscrimination referred to in Clause 4 of the framework agreement encompassed both pay and pension rights and that that clause was directly effective, unlike Clause 5.
Da Rights Commissioner fandt, at sagsøgernes krav var berettigede — bortset fra dem, der var støttet på rammeaftalens § 5 — og at de sagsøgte havde tilsidesat sagsøgernes rettigheder såvel i henhold til national ret som i henhold til direktiv 1999/70, idet sagsøgte havde underlagt sagsøgerne arbejdsvilkår, der var mindre gunstige end dem, der gælder for sammenlignelige fastansatte, tilkendte denne instans i medfør af 2003lovens section 14(2) sagsøgerne en økonomisk godtgørelse på mellem 2 000 og 40 000 EUR.
Taking the view that the complaints, other than those based on Clause 5 of the framework agreement, were well founded, and that the respondents in the main proceedings had infringed the rights of the complainants in the main proceedings under both national law and Directive 1999/70 by affording them less favourable employment conditions than those afforded to comparable permanent workers, the Rights Commissioner awarded the complainants monetary compensation ranging from EUR 2 000 to EUR 40 000, pursuant to section 14(2) of the 2003 Act.
Rights Commissioner tilpligtede desuden de sagsøgte at indrømme sagsøgerne ansættelsesvilkår svarende til dem, der gælder for fastansatte.
In addition she ordered the respondents in the main proceedings to apply to the complainants in the main proceedings terms and conditions of employment equivalent to those applicable to comparable permanent workers.
Rights Commissioner pålagde dem ligeledes at forsyne visse sagsøgere med en tidsubegrænset ansættelseskontrakt på vilkår, der ikke var mindre gunstige end dem, der gælder for sidstnævnte arbejdstagere.
She also ordered them to grant certain complainants in the main proceedings a contract of indefinite duration on terms no less favourable than those enjoyed by comparable permanent workers.
Sagsøgerne indgav kontraappel, for så vidt som Rights Commissioner i afgørelsen havde erklæret, at rammeaftalens § 5 ikke var umiddelbart anvendelig.
Impact crossappealed against the decision in so far as it held Clause 5 of the framework agreement not to be directly effective.
Under retsforhandlingerne for den forelæggende ret blev der rejst en række spørgsmål af afgørende betydning for løsningen af tvisten, hvis besvarelse afhænger af en fortolkning af fællesskabsretten.
In the light of the arguments exchanged, the referring court is faced with a series of questions which are decisive for the resolution of the dispute in the main proceedings and which turn on the interpretation of Community law.
For det første er Labour Court, selv om den i 2003loven udtrykkeligt ikke er tillagt kompetence til at påkende et krav, der forudsætter en umiddelbar anvendelse af fællesskabsretten, henset til dels artikel 10 EF, og dels til det ækvivalens- og effektivitetsprincip, der afgrænser medlemsstaternes procesautonomi, ikke desto mindre i tvivl om, hvorvidt den kan erklære sig inkompetent til at behandle kravene i hovedsagen i det omfang, de støttes på direktiv 1999/70 og på rammeaftalen.
First, while the 2003 Act does not expressly confer jurisdiction upon it to adjudicate on a claim which requires the application of directly effective Community law, the Labour Court nevertheless has doubts as to whether, in the light of Article 10 EC, on the one hand, and the principles of equivalence and effectiveness underpinning the procedural autonomy of the Member States, on the other, it may decline jurisdiction to consider the claims in the main proceedings in so far as they are based on Direct- ive 1999/70 and the framework agreement.
Hvis det antages, at den forelæggende ret er kompetent til at anvende fællesskabsretten, er den for det andet i tvivl om, hvorvidt rammeaftalens § 4 og 5, som kravene i hovedsagen støttes på for så vidt angår perioden mellem den 10. juli 2001 og den 14. juli 2003, er ubetingede og tilstrækkeligt præcise til, at de kan tillægges en sådan direkte virkning.
Second, on the assumption that it does have jurisdiction to apply Community law, the referring court questions whether Clauses 4 and 5 of the framework agreement — on which the claims in the main proceedings are based so far as concerns the period between 10 July 2001 and 14 July 2003 — are unconditional and sufficiently precise so as to be directly effective.
Retten er af den opfattelse, at dette kun gælder for § 4.
It takes the view that this is the case only in respect of Clause 4.
For det tredje finder den forelæggende ret det tvivlsomt, om rammeaftalens § 5 kan anvendes som hjemmel til at fastslå, at den afgørelse, som en af de sagsøgte traf i løbet af den periode, der gik umiddelbart forud for ikrafttrædelsen af 2003loven, om for visse sagsøgeres vedkommende at opretholde kontrakter af op til otte års varighed, er ulovlig.
Third, the referring court questions whether Clause 5 of the framework agreement may be relied upon so as to render unlawful the decision taken by one of the respondents in the main proceedings in the period immediately prior to the entry into force of the 2003 Act to retain some of the complainants in the main proceedings on contracts of up to eight years’ duration.
Retten er af den opfattelse, at denne afgørelse — skønt de sagsøgte tilsyneladende ikke havde uredelige hensigter og på trods af deres forklaring om, at de havde et midlertidigt behov for arbejdskraft, og at de ikke havde mulighed for en permanent finansiering af de berørte stillinger — i det konkrete tilfælde bevirkede, at sagsøgerne blev berøvet muligheden for at opnå en tidsubegrænset ansættelseskontrakt, inden for en rimelig frist efter 2003loven trådte i kraft.
The referring court takes the view that, notwithstanding the apparent absence of bad faith on the part of the relevant defendant and its explanation concerning tem -porary needs and the impossibility of guaranteeing permanent funding for the posts concerned, the specific effect of that decision was to deprive the complainants in the main proceedings of the opportunity to obtain a contract of indefinite duration within a reasonable time after the adoption of the 2003 Act.
Retten finder, at Irland ved denne afgørelse på bekostning af sagsøgerne drog fordel af den ulovlighed, den begik ved at undlade at gennemføre direktiv 1999/70 inden for den fastsatte frist.
The referring court considers that, by that decision, Ireland gained an advantage at the expense of those complainants from its own illegality in failing to transpose Directive 1999/70 on time.
Hvis det antages, at den forelæggende ret ikke har kompetence til at anvende fællesskabsretten, eller at rammeaftalens § 4 og 5 ikke har direkte virkning, er den for det fjerde i tvivl med hensyn til, om den forpligtelse til direktivkonform fortolkning, der påhviler den, indebærer, at den skal fortolke 2003loven således, at den har tilbagevirkende kraft fra den 10. juli 2001.
Fourth, on the assumption that it does not have jurisdiction to apply Community law or that Clauses 4 and 5 of the framework agreement are not directly effective, the referring court questions whether its obligation to interpret national law in conformity with Community law means that it must interpret the 2003 Act as having retrospective effect to 10 July 2001.
Retten har herved anført, at 2003lovens section 6 ikke — på trods af, at det i irsk ret principielt er udelukket at tillægge love tilbagevirkende kraft — efter sin ordlyd er til hinder for, at bestemmelsen anvendes med tilbagevirkende kraft.
The referring court notes that, while Irish law generally precludes the retrospective application of legislation, there is nothing in section 6 of the 2003 Act to prevent it from being applied retrospectively.
Retten har tilføjet, at selv om forpligtelsen til direktivkonform fortolkning ganske vist begrænses af retssikkerhedsprincippet og forbuddet mod tilbagevirkende kraft og ikke i sig selv og uafhængigt af en national lov til gennemførelse af direktiv 1999/70 kan fastsætte eller skærpe et strafansvar for tilsidesættelse af fællesskabsretten, kan man ikke desto mindre i den foreliggende sag rejse spørgsmålet, om denne forpligtelse indebærer, at den nationale ret kan anvendes med tilbagevirkende kraft med henblik på at pålægge en medlemsstat i dennes egenskab af arbejdsgiver et civilt ansvar som følge af handlinger eller undladelser, der er i strid med et direktiv, og som kan henføres til en periode, hvor direktivet skulle have været gennemført i den pågældende medlemsstat.
The referring court goes on to state that, while the interpretative obligation is indeed limited by the principles of legal certainty and nonretroactivity and cannot, of itself and irrespective of national legislation implementing Directive 1999/70, determine or aggravate the liability in criminal law resulting from an infringement of Community law, the question nevertheless arises in the present case as to whether that obligation means that domestic law can be applied retrospectively so as to impose civil liability on a Member State, in its capacity as an employer, for acts or omissions contrary to the provisions of a dir -ective which occurred at a time when that directive ought to have been transposed by the Member State in question.
For det femte er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt ansættelsesvilkårene i den forstand, hvori begrebet er anvendt i rammeaftalens § 4, omfatter vilkårene med hensyn til løn og pensionsrettigheder.
Fifth, the referring court questions whether employment conditions within the meaning of Clause 4 of the framework agreement encompass conditions relating to pay and pension rights.
Retten er under henvisning til den vide forståelse af begrebet løn i relation til artikel 141 EF om princippet om lige løn til mænd og kvinder af den opfattelse, at en fortolkning, hvorefter lønningerne er undtaget fra anvendelsesområdet for den omhandlede bestemmelse, ville medføre, at personer med tidsbegrænset ansættelse berøves beskyttelsen mod forskelsbehandling på en række væsentlige områder, der står i forbindelse med lønnen, hvilket ville modvirke det formål, der forfølges med rammeaftalen.
It refers to the broad meaning of ‘pay’ in the context of Article 141 EC in relation to the principle of gender equality, and considers that if the clause in question were to be construed as being inapplicable to pay it would deprive fixedterm workers of protection against discrimination with regard to a number of essential matters covered by pay, which would be contrary to the objective of the framework agreement.
Retten har desuden — henset til artikel 136 EF og fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmæssige og sociale rettigheder, vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Strasbourg den 9. december 1989 (navnlig dennes punkt 7), som artikel 137 EF skal ses i sammenhæng med — indtaget det standpunkt, at artikel 137, stk. 5, EF, hvorefter lønforhold er undtaget fra artiklens anvendelsesområde, skal fortolkes således, at den udelukkende har til formål at frakende Fællesskabet lovgivningskompetence til at fastsætte en mindsteløn på fællesskabsniveau, og at bestemmelsen følgelig ikke er til hinder for at inddrage forhold vedrørende løn og pension under begrebet »arbejdsvilkår« som omhandlet i artikel 137, stk. 1, EF.
Furthermore it takes the view that, having regard to Article 136 EC and the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers adopted at the European Council’s meeting in Strasbourg on 9 December 1989 (in particular Article 7 of the Charter) — in conjunction with which Article 137 EC must be read —, Article 137(5) EC, which excludes pay from the scope of Article 137 EC, must be interpreted as being intended solely to preclude the European Community from having legislative competence to fix a Community minimum wage and that it does not therefore prevent the term ‘working conditions’ within the meaning of Article 137(1) EC from encompassing pay and pension matters.
På grundlag af disse forskellige tvivlspunkter har Labour Court besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
In the light of these various unresolved issues, the Labour Court decided to stay the proceedings and to put the following questions to the Court for a preliminary ruling:
»1) Skal Rights Commissioners og Labour Court ved afgørelsen af en sag i første instans ud fra nationale retsregler eller ved en appelsag til prøvelse af en sådan afgørelse ifølge et fællesskabsretligt princip (navnlig ækvivalens- og effektivitetsprincippet) anvende en bestemmelse med direkte virkning i Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 […], når:
‘(1) In deciding a case at first instance under a provision of domestic law or in determining an appeal against such a decision, are the Rights Commissioners and the Labour Court required by any principle of Community law (in particular the principles of equivalence and effectiveness) to apply a directly effective provision of … Directive 1999/70 … in circumstances where: