natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Endvidere har Hoechst henvist til oplysningerne i betragtning 210, 217, 224 og 228 til beslutningen og fremhævet, at der i fem på hinanden følgende år ikke blev opnået nogen forhøjelse af målpriserne.
Hoechst refers, moreover, to the information set out at recitals 210, 217, 224 and 228 to the Decision and emphasises that for five consecutive years no increase in the target prices was obtained.
Betragtning 109 til beslutningen bygger udelukkende på Chissos vurdering.
As regards recital 109 to the Decision, it is based solely on an estimate on the part of Chisso.
Hvad angår betragtning 333 og 334 erkendte Kommissionen, at det ikke var muligt præcist at måle, hvor meget kartellet havde indvirket på det marked, der er tale om i den foreliggende sag.
As regards recitals 333 and 334 to the Decision, Hoechst emphasises that the Commission recognises that the effects of the cartel on the relevant market in this case cannot be measured precisely.
Ikke desto mindre fastslog den ligeledes, at der ikke kunne herske tvivl om, at den omhandlede aftale havde haft konkrete følger for markedet for sorbater i EØS.
However, the Commission also finds that the agreement in issue undoubtedly had an actual impact on the sorbates market in the EEA.
Kommissionens begrundelse herfor er langt fra overbevisende.
The explanations provided by the Commission in that regard are far from being probative.
Navnlig kan Hoechst ikke forstå, hvorledes den samordnede nedsættelse af priserne,
In particular, Hoechst is unable to see how a concerted reduction
Endvidere har Hoechst anført, at det kun kan fastslås, at der har været en skadelig indvirkning, hvis det påvises, for det første at målpriserne har været højere end de hypotetiske markedspriser, og for det andet at målpriserne er blevet opnået, i det mindste delvis.
Hoechst emphasises, moreover, that an actual impact can be found only where, first, it was established that the target prices were higher than the hypothetical market prices and, second, those prices had been achieved, at least in part.
Disse betingelser var ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Those factors are not present in this case.
Med hensyn til betragtning 335 til beslutningen har Hoechst gjort gældende, at sammenfaldet mellem de salgsvolumener, der angives i tabellen i betragtning 112 til beslutningen (tabel II), og de aftalte kvoter, kunne have været et indicium for, at aftalerne fungerede efter hensigten, hvis der ikke var forekommet nogen »grå mængder«, dvs. mængder, som var blevet solgt, men som medlemmerne af kartellet ikke havde fået oplysning om.
As regards recital 335 to the Decision, Hoechst contends that the fact that the sales volumes found in the table in recital 112 to the Decision (Table II) coincide with the agreed quotas might indicate that the agreements had operated properly if there had not been any ‘grey quantities’, that is to say, quantities sold and not declared to the members of the cartel.
I det foreliggende tilfælde fandtes der imidlertid sådanne »grå mængder«, bl.a. hos Hoechst.
In this case, such sales of ‘grey quantities’ were made, in particular by Hoechst.
Desuden burde Kommissionen have bevist, at de nævnte sammenfaldende volumener havde ført til en kunstig mindskelse af udbuddet og dermed til urimelige priser over for køberne.
Furthermore, Hoechst maintains that the Commission ought to have proved, in addition, that agreements on volumes had led to an artificial scarcity of supply and thus to abusive prices being charged to buyers.
Hvad angår betragtning 336 til beslutningen er det fejlagtigt at antage, at sorbatproducenterne kunne kontrollere ikke blot sorbatmarkedet, men også i vid udstrækning markedet for konserveringsmidler.
As regards recital 336 to the Decision, it is incorrect to presume that sorbates producers were able to control not only the sorbates market but also to a large extent the preservatives market.
Der findes nemlig ikke noget marked, som udelukkende omfatter konserveringsmidler.
Hoechst asserts in that regard that there is no single market for preservatives.
Hvad endelig angår betragtning 337 og 342 til beslutningen er det selvmodsigende at hævde, dels at de omhandlede aftaler blev gennemført i den periode, hvori overtrædelsen fandt sted, dels at tilstedeværelsen af eksterne faktorer, der ligeledes kunne påvirke udviklingen i produktpriserne, indebærer, at det er vanskeligt at drage konklusioner om, hvor stor relativ betydning alle de mulige årsager havde.
As regards, last, recitals 337 and 342 to the Decision, it is contradictory to claim, on the one hand, that the agreements in question were implemented throughout the infringement period and, on the other, that the existence of external factors, which may themselves also have influenced the evolution of prices for the product, means that it is difficult to reach conclusions as to the relative importance of all possible causes.
På den baggrund er konklusionen i betragtning 341 til beslutningen, hvorefter den bevidste gennemførelse af aftalen havde en konkret indvirkning på sorbatmarkedet, fejlagtig.
The conclusion set out at recital 341 to the Decision, that the conscious implementation of the cartel agreements had an actual impact on the sorbates market in the EEA is, in those circumstances, incorrect.
— Deltagelse af højt placerede ledere i de konkurrencebegrænsende aftaler
— The participation of high-level directors in the anticompetitive agreements
Kommissionen fandt, at de konkurrencebegrænsende aftaler var blevet udformet, ledet og fremmet af de berørte virksomheders øverste ledere (betragtning 323 til beslutningen).
The Commission contends that the anticompetitive agreements were conceived, directed and encouraged by the directors of the undertakings concerned at a very high level (recital 323 to the Decision).
Denne konklusion strider efter Hoechsts opfattelse imod den begrundelsespligt, der påhviler Kommissionen i medfør af artikel 253 EF.
Hoechst maintains that that assertion is contrary to the obligation to state reasons imposed on the Commission under Article 253 EC.
Kommissionen burde have angivet, hvilke faktorer der lå til grund for dens konklusion (Rettens dom af 20.3.2002, sag T-15/99, Brugg Rohrsysteme mod Kommissionen, Sml. II, s. 1613, præmis 210).
In particular, the Commission ought to have established what factors were at the basis of its conclusion (Case T-15/99 Brugg Rohrsysteme v Commission [2002] ECR II-1613, paragraph 210).
Desuden er det urigtigt, at de personer, som deltog i kartellet, var ledere på højeste plan, i det mindste for Hoechsts vedkommende.
It is not true, moreover, that the persons who participated in the cartel were directors at a very high level, at least so far as Hoechst is concerned.
Hoechst har henvist til præmisserne til dommen i sagen ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, nævnt i præmis 75 ovenfor (præmis 33-38), og anført, at de to medarbejdere i selskabet, som var højest placeret, og hvortil der henvises i betragtning 96 til beslutningen, var salgschefer for en af Hoechsts 812 handelsafdelinger.
Referring to the grounds of the judgment in ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above (paragraphs 33 to 38), Hoechst emphasises that its two most senior employees, referred to at recital 96 to the Decision, were sales directors of one of Hoechst’s 8 to 12 business areas.
De var begge underordnet en områdedirektør og en salgsdirektør for det pågældende forretningsområde og tilhørte begge et lavere niveau end direktionsniveauet.
They both reported to a sector director and to a sales director of the business sector concerned, and both were at below-director level.
De øvrige i beslutningen angivne medarbejdere var ledere af lavere rang eller varetog ikke nogen ledelsesfunktion.
The other employees named in the decision were junior management or had no management role.
Men selv hvis, endelig, medarbejderne fra de øvrige berørte virksomheder måtte anses for at have været ledere på højeste plan, ville heller ikke det have kunnet give anledning til at forhøje af grundbeløbet for den bøde, der var blevet pålagt Hoechst.
Last, even if employees of other undertakings concerned were to be considered to be directors at a very high level, that could not lead to an increase in the basic amount of Hoechst’s fine.
Hvor grov Hoechsts overtrædelse var, kan nemlig ikke afhænge af, hvilken position de medarbejdere fra de øvrige virksomheder havde, som deltog i overtrædelsen.
In effect, the gravity of Hoechst’s infringement cannot depend on the position of the employees of the other undertakings that took part in the infringement.
— Inddelingen af virksomhederne i kategorier
— The division of the undertakings into categories
Hoechst har indledningsvis anført, at differentieringen af grundbeløbene, der blev fastsat til 20 mio. EUR for Hoechst og til 6,6 mio. EUR for de øvrige berørte virksomheder, er uacceptabel under hensyn til overtrædelsens art, som var den samme for alle virksomhederne.
Hoechst claims that the distinction between the starting amounts, EUR 20 million for Hoechst and EUR 6.66 million for all the other undertakings concerned, is unacceptable in the light of the nature of the infringement, which is the same for all the undertakings.
Endvidere har Hoechst henvist til dommen i sagen CMA CGM m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 220 ovenfor (præmis 405 ff.), og gjort gældende, at inddeling af virksomhederne i kategorier ved beregningen af grundbeløbet først og fremmest skal ske under iagttagelse af ligebehandlingsprincippet.
Furthermore, referring to CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above (paragraph 405 et seq.), Hoechst asserts that the division of the undertakings into categories, in the context of the calculation of the starting amount, should first and foremost observe the principle of equal treatment.
I det foreliggende tilfælde graduerede Kommissionen grundbeløbet for virksomhederne på grundlag af deres angivelige muligheder for at skade konkurrencen og i forhold til deres bidrag til den skade, den angiveligt var blevet påført (betragtning 349 til beslutningen).
In this case, the Commission differentiated the undertakings’ starting amounts according to their supposed capacity to harm competition and according to the damage alleged to have been caused to competition (recital 349 to the Decision).
Som beregningskriterium valgte Kommissionen hver enkelt virksomheds andel af verdensmarkedet for sorbater (betragtning 350 til beslutningen).
It chose as a yardstick the market share of each undertaking on the worldwide sorbates market (recital 350 to the Decision).
Hvad dette angår har Hoechst for det første peget på, at de fire japanske producenter hver havde markedsandele på indtil 15%, hvilket sammenlagt svarer til en over dobbelt så stor andel af verdensmarkedet som Hoechsts andel.
In that regard, first, Hoechst observes that the four Japanese producers each held market shares of up to 15%, which, taken together, might constitute a worldwide market share equivalent to more than twice Hoechst’s share.
Når det tages i betragtning, hvor sammentømret de japanske producenters kartel var med hensyn til eksport, og hvor perfekt de samordnede deres optræden under kartellets møder, spillede Hoechst kun en sekundær rolle i udviklingen på verdensmarkedet.
In the light of the solidity of the Japanese producers’ export cartel and their always perfectly concerted conduct at cartel meetings, Hoechst was of secondary importance in the evolution of the worldwide market.
På grundlag af spændet af markedsandele for de japanske producenter burde grundbeløbet for disse derfor have været fra 1,61 til 2,54 gange større end for Hoechst.
Thus, on the basis of the bracket of the Japanese producers’ market shares, Hoechst contends that the basic amount for those producers ought to have been between 1.61 and 2.54 times higher than for Hoechst.
Under forudsætning af en passende bøde for de japanske producenter (herunder Chisso) ville det have svaret til et grundbeløb på mellem 10,4 og 16,65 mio. EUR og dermed — alt andet lige — en nedsættelse af den bøde, der blev pålagt Hoechst, på mellem 16,58 og 47,52 mio. EUR.
That would have corresponded, assuming an appropriate fine for the Japanese producers (including Chisso), to a basic amount of between EUR 10.4 million and EUR 16.65 million and therefore — all other things remaining unaltered — to a reduction of between EUR 16.58 million and EUR 47.52 million in Hoechst’s fine.
For det andet ville den beregnede bøde for en markedsandel på 1% under alle omstændigheder — selv hvis hver enkelt japansk producents markedsandel blev taget i betragtning for sig — svare til mellem 0,44 og 0,7 mio. EUR.
Second, in any event, and even if each Japanese producer’s market share were to be considered separately, the calculation of the fine per 1% market share would correspond to a starting amount of between EUR 0.44 million and EUR 0.7 million.
Hoechst blev behandlet ugunstigt, idet grundbeløbet for selskabet burde have været på mellem 10,38 og 16,52 mio. EUR, hvis Kommissionen havde anvendt de samme kriterier for det.
Hoechst submits that it was at a disadvantage, since, if the Commission had applied the same criteria to it, its starting amount ought to have been between EUR 10.38 million and EUR 16.52 million.
Alt andet lige er der således tale om en bøde, der er mellem 17,3 og 47,62 mio. EUR for høj.
All other things remaining equal, its fine was between EUR 17.3 million and EUR 47.62 million higher than it ought to have been.
For det tredje viser en sammenligning med andre nyligt vedtagne beslutninger, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde afveg fra sine principper for bødefastsættelse på grundlag af kategorier.
Third, a comparison with other recent decisions shows that the Commission departed in this case from its principles relating to the fixing of fines by categories.
Hoechst har i den forbindelse henvist til Kommissionens beslutning 2006/460/EF af 17. december 2002 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 mod SGL Carbon AG, Le Carbone-Lorraine SA, Ibiden Co., Ltd, Tokai Carbon Co., Ltd, Toyo Tanso Co., Ltd, GrafTech International, Ltd, NSCC Techno Carbon Co., Ltd, Nippon Steel Chemical Co., Ltd, Intech EDM BV og Intech EDM AG (sag nr. C.37.667 — Specialgrafit), som var genstand for Rettens dom af 15. juni 2005 i sag T-71/03, Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 118 ovenfor.
Hoechst refers in that regard to Commission Decision 2006/460/EC of 17 December 2002 relating to a proceeding pursuant to Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement against SGL Carbon AG, Le Carbone-Lorraine SA, Ibiden Co., Ltd, Tokai Carbon Co., Ltd, Toyo Tanso Co., Ltd, GrafTech International, Ltd, NSCC Techno Carbon Co., Ltd, Nippon Steel Chemical Co., Ltd, Intech EDM BV and Intech EDM AG (Case COMP/E-2/37.667 — Specialty graphites), which forms the subjectmatter of the judgment of 15 June 2005 in Case T-71/03 Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 118 above.
I denne beslutning fastsatte Kommissionen bl.a. bøder med et grundbeløb på 20 mio. EUR for en virksomhed, der havde haft en markedsandel på mellem 30 og 40%, og på 14 mio. EUR for en virksomhed, der havde haft en markedsandel på mellem 21 og 27%.
In that decision, the Commission, inter alia, fixed fines with a starting amount of EUR 20 million for an undertaking with a market share of between 30 and 40% and at EUR 14 million for an undertaking with a market share of between 21 and 27%.
Desuden blev der i samme beslutning pålagt hver af de to sanktionerede virksomheder, hvis markedsandele var på mellem 25 og 30%, en bøde med et grundbeløb på 15 mio. EUR, fordi de havde deltaget i et andet kartel vedrørende ekstruderet specialgrafit.
Furthermore, in the same decision, because they had participated in a different cartel relating to extruded specialty graphite, the two undertakings concerned, whose market shares were between 25 and 30%, were given fines with a starting amount of EUR 15 million.
Hoechst har som dokumentation fremlagt den ikke-fortrolige version af denne beslutning (efter offentliggørelsen) og et vidneudsagn fra en tjenestemand i Kommissionen.
By way of proof, Hoechst offers the nonconfidential version of that decision (after publication) and also the testimony of a Commission official.
Hoechst finder på baggrund af disse principper, at det grundbeløb, der blev fastsat for selskabet i den foreliggende sag, burde have været langt mindre (24,75 eller 29,7 mio. EUR, alt efter om grundbeløbet, alt andet lige, er på 14 eller 15 mio. EUR).
In the light of those principles, Hoechst contends that its basic amount in the present case ought to have been much lower (EUR 24.75 million or EUR 29.7 million, depending on whether the starting amount was EUR 14 million or EUR 15 million, all other things being equal).
— Den multiplikator, der blev anvendt for at tage hensyn til Hoechsts størrelse og samlede ressourcer
— The increase to take account of Hoechst’s size and worldwide resources
Kommissionen udsatte på ny Hoechst for ulige behandling, da den multiplicerede grundbeløbet på 20 mio. EUR med en gruppefaktor på to.
The Commission again subjected Hoechst to unequal treatment when it multiplied its starting amount of EUR 20 million by a group factor of 2.
Andre af de af beslutningen
Other undertakings
Desuden indebærer den betydelige mindskelse af Hoechsts størrelse, der siden fandt sted, og som reducerede selskabets omsætning på koncernniveau til ca. 9 mia. EUR i referenceåret 2002, samt det forhold, at Hoechst nu kun driver holdingvirksomhed og har solgt sin virksomhed på sorbatområdet til tredjemand, at begrundelsen for en meget stor forhøjelse af bøden var ugyldig.
Furthermore, the significant reduction in Hoechst’s size which has taken place in the meantime and which reduced its group turnover to approximately EUR 9 billion for the reference year 2002, together with the fact that it is restricted to holding activities and has sold its sorbates business to third parties, renders void the justification for a steep increase in its fine.
Under alle omstændigheder burde der efter Hoechsts opfattelse ikke som multiplikator have været anvendt en faktor på to.
In any event, a factor of 2 should not have been used as a multiplier.
Overtrædelsens varighed
The duration of the infringement
Hoechst finder, at den af Kommissionen fastsatte forhøjelse af bøden med 175% under hensyn til overtrædelsens varighed er urimelig og uforholdsmæssig.
Hoechst contends that the increase of 175% decided upon by the Commission to reflect the duration of the infringement is exorbitant and disproportionate.
For det første strider forhøjelser under hensyn til overtrædelsens varighed, der overstiger 100%, grundlæggende imod den bødeberegningsmetode, Kommissionen har fastlagt i retningslinjerne.
First, increases for the duration of the infringement which exceed 100% are fundamentally contrary to the method for calculating fines established by the Commission in the Guidelines.
Hoechst har bemærket, at de faktorer, der vedrører overtrædelsens grovhed, gør det muligt at fastsætte et grundbeløb, som på et følgende trin tilpasses under hensyn til overtrædelsens varighed.
Hoechst notes that the factors associated with the gravity of the infringement enable a basic amount to be fixed, which, in the second stage, is adjusted according to the duration of the infringement.
Med hensyn til sidstnævnte aspekt foreskrives der i retningslinjernes punkt 1 B kun en »kraftig forhøjelse« af grundbeløbet og ikke fastsættelse af et helt nyt beløb af en fuldstændig anden størrelsesorden end grundbeløbet.
Under the latter aspect, Section 1 B of the Guidelines provides only for a ‘heavy increase’ in the basic amount, and not for the fixing of an entirely new amount of a size completely different from that of the basic amount.
For det andet tages der med forhøjelsen som følge af overtrædelsens varighed endnu en gang hensyn til dens grovhed.
Second, the increase for the duration of the infringement takes account, for a second time, of the gravity of the infringement.
Hoechst har i den forbindelse peget på, at karteller vedrørende priser og volumener typisk udgør langvarige overtrædelser.
Hoechst contends, in that regard, that cartels on prices and volumes are typically infringements of long duration.
Hvis Kommissionen derfor henfører sådanne overtrædelser til den højeste kategori af »meget alvorlige overtrædelser«, kan den ved vurderingen af overtrædelsens varighed ikke endnu en gang tage hensyn til dens grovhed.
Consequently, if the Commission places those cartels in the highest category of ‘very serious infringements’ it cannot take the serious nature of the infringement into account for a second time when assessing the duration of the infringement.
For det tredje har Hoechst udtrykt grundlæggende tvivl om, hvorvidt der, for at straffe et kartel, for en lang periode kan foretages en direkte proportionel forhøjelse med en fast sats på 10% pr. år.
Third, Hoechst fundamentally challenges the fact that a directly proportionate increase, at a flat rate of 10% per annum, can be applied over a long period for the purpose of penalising a cartel.
For langvarige overtrædelser, som anses for at udgøre en enkelt overtrædelse, anvendes der, ifølge Hoechst, inden for alle sanktionssystemer multiplikatorer til forhøjelse af straffen, hvis størrelse falder eksponentielt med overtrædelsens varighed.
Hoechst emphasises in that regard that in the context of longterm infringements regarded as a single infringement, all sanctions systems provide for facteurs de majoration of the penalty at a rate which reduces exponentially as the duration increases.
Ved denne fremgangsmåde iagttages desuden proportionalitetsprincippet.
That approach, moreover, observes the principle of proportionality.
Når det er rimeligt, at strafbare handlinger, som går langt tilbage i tiden, forældes på et tidspunkt, kan der ved udmålingen af sanktionen ikke ses bort fra dette princip.
If it is fair that offences committed in the distant past become time-barred at a given time, then the sanction imposed cannot ignore the same principle.
Hoechst har tilføjet, at selv hvis det princip om vedvarende overtrædelser, der fastslås i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/74, stadig fandt anvendelse i fællesskabsretten, kunne det ikke føre til uendelige forhøjelser af de pålagte bøder.
Hoechst further submits that even if the ‘principle of the link of continuity’ enshrined in Article 1(2) of Regulation No 2988/74 were still applied in Community law, it could not lead to endless increases in the fines imposed.
Endelig er den foretagne forhøjelse uforholdsmæssig i sammenligning med Kommissionens tidligere praksis.
Last, the increase is disproportionate by comparison with the Commission’s previous practice.
Hoechst har indledningsvis henvist til Kommissionens beslutning 98/273/EF af 28. januar 1998 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/35.733 — VW) (EFT L 124, s. 60), hvori Kommissionen bestemte, at en forhøjelse på 10% for hvert år, overtrædelsen foregik, kun er passende, hvis dens grovhed er den samme under hele dens varighed.
Hoechst refers first of all to Commission Decision 98/273/EC of 28 January 1998 relating to a proceeding pursuant to Article 85 of the EC Treaty (IV/35.733 — VW) (OJ 1998 L 124, p. 60), where the Commission decided that an increase of 10% for each year of the infringement is appropriate only if the gravity of the infringement remains the same throughout the infringement period.
I det foreliggende tilfælde er der ikke blevet fremført noget, der beviser eller viser, at dette var tilfældet, hvilket strider imod den begrundelsespligt, der påhviler Kommissionen.
In this case, nothing to prove or demonstrate such a fact has been put forward, which is contrary to the Commission’s obligation to state reasons.