natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Som allerede angivet under gennemgangen af det første anbringende, har det ikke nogen betydning for fastslåelsen af, at Chisso under mødet den 13. november 1998 blev den første virksomhed, der forelagde afgørende elementer med henblik på at bevise kartellets eksistens, at Kommissionen på dette møde lovede at advare Chisso, hvis andre virksomheder kom foran selskabet.
As regards the fact that the Commission promised Chisso at the meeting of 13 November 1998 that it would warn it if any other undertakings were overtaking it, and as already stated in the context of the analysis of the first plea, that fact cannot affect the finding of fact that Chisso was, on the occasion of that meeting, the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel.
Med hensyn til at Kommissionen pludselig skulle have nægtet at anerkende Hoechsts mundtlige bidrag, herunder navnlig de oplysninger, Hoechst gav under mødet den 29. oktober 1998, som samarbejde, bemærkes, at Kommissionen i femte betragtning til beslutningen udtrykkeligt anførte, at Hoechst under et møde mellem Hoechsts og Nutrinovas advokater og Kommissionens tjenestegrene den 29. oktober 1998 havde givet en mundtlig redegørelse for det relevante marked, markedsandelene, proceduren i USA og kartellets virksomhed.
As regards the fact that the Commission bluntly refused to recognise Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation, in particular the evidence provided by Hoechst during the meeting of 29 October 1998, it must be observed that, at recital 5 to the Decision, the Commission expressly states that at a meeting on 29 October 1998 between the legal representatives of Hoechst and Nutrinova and the Commission services, an oral description of the product market, the producers, market shares, the proceedings in the United States and the cartel’s activity was provided.
Det angives ikke noget sted i beslutningen, at Hoechsts mundtlige bidrag under mødet den 29. oktober 1998 ikke blev taget i betragtning.
At no point in the Decision is it stated that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was not taken into account.
At Kommissionen på et bestemt tidspunkt under proceduren fandt, at Hoechsts samarbejde ikke opfyldte kravene i samarbejdsmeddelelsen af 1996, ændrer ikke den konklusion, at Hoechsts mundtlige bidrag under mødet den 29. oktober 1998 rent faktisk blev taget i betragtning i forbindelse med beslutningen.
The fact that the Commission was able to take the view, at a particular time during the proceedings, that Hoechst’s cooperation did not satisfy the requirements of the 1996 Leniency Notice does not alter the finding that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was ultimately taken into account in the context of the Decision.
Under alle omstændigheder har Hoechst i sine skriftlige indlæg henvist til en skrivelse fra Kommissionen af 19. januar 1999, hvori denne anførte følgende:
In any event, it must be observed that Hoechst refers in its written submissions to a letter from the Commission dated 19 January 1999 in which the Commission stated:
»Kommissionen kan kun tage Deres holdningsændring og den omstændighed, at Nutrinova fremover ikke længere vil samarbejde i overensstemmelse med samarbejdsmeddelelsen, ad notam […] De oplysninger vedrørende sorbater, Nutrinova har fremlagt indtil nu, kan ikke anses for meddelt inden for rammerne af denne meddelelse.«
‘The Commission services can only take note that your position has been reversed and that Nutrinova does not now intend to cooperate in the terms of [the 1996 Leniency Notice] … Such information on sorbates as has been delivered by Nutrinova to date cannot be considered to have been provided within the framework of this Notice.’
Det bemærkes i denne forbindelse, at Hoechst under mødet med Kommissionen den 29. oktober 1998 oplyste, at selskabet håbede at kunne fremlægge et skriftligt bidrag ved slutningen af 1998.
It must be observed in that regard that at the meeting with the Commission’s services on 29 October 1998 Hoechst hoped to be able to provide a written contribution by the end of 1998.
Imidlertid meddelte Hoechst i en skrivelse af 21. december 1998, som Kommissionens skrivelse af 19. januar 1999 netop er et svar på, ud over, at et samarbejde i form af mundtlige vidneudsagn ikke ville kunne komme på tale, følgende:
However, in a letter of 21 December 1998, to which the Commission specifically responds in the letter of 19 January 1999, Hoechst stated, in addition to the fact that cooperation by means of oral testimony could not be contemplated, the following:
»Vi kan desværre ikke holde vort løfte om at forsyne Dem med en fuldstændig redegørelse for de faktiske omstændigheder inden årets udgang […] Eftersom den amerikanske procedure endnu ikke er afsluttet, har vor rådgiver i USA meddelt os, at en fuldstændig fremlæggelse for Kommissionen som den, der oprindeligt blev imødeset på vore møder i oktober, i alvorlig grad ville undergrave Nutrinovas (og en række Nutrinova-ansattes) interesser i USA.«
‘Unfortunately, we cannot keep our promise of providing you with a full report of the facts by the end of this year … With the proceedings in the [United States] remaining open, we have been advised by [United States] counsel that a full disclosure to the Commission as initially contemplated in our discussions in October would seriously compromise the interests of Nutrinova (and certain individuals) in the [United States].’
Hoechst gjorde således klart opmærksom på, at selskabet på det pågældende trin i proceduren ikke kunne samarbejde mere med Kommissionen, hverken i form af skriftligt samarbejde eller i form af mundtlige vidneudsagn.
It follows that Hoechst clearly indicated that at that stage of the proceedings it was unable to cooperate further with the Commission, whether in the form of written cooperation or by oral testimony.
Under disse omstændigheder kan Kommissionen ikke kritiseres for på dette trin i proceduren at have fundet, at Hoechst ikke samarbejdede fuldt ud, og at det samarbejde, der havde fundet sted indtil da, i givet fald kunne anses for utilstrækkeligt i relation til samarbejdsmeddelelsen af 1996.
In those circumstances, the Commission cannot be criticised for having taken the view, at that stage of the proceedings, that Hoechst was not fully cooperating and that, accordingly, the previous acts of cooperation could, where appropriate, be considered insufficient in the context of the 1996 Leniency Notice.
Hoechst gentog efterfølgende sin stilling i en skrivelse af 28. januar 1999, hvori selskabet anførte følgende:
Hoechst’s position was subsequently reiterated in a letter of 28 January 1999, in which it stated:
»Selv om Nutrinova stadig ønsker at samarbejde fuldt ud og uden forsinkelse med Kommissionen, kan Nutrinova ikke gøre det i øjeblikket uden at udsætte sig selv og sine nuværende og/eller tidligere ansatte for alvorlige og uacceptable risici i relation til amerikansk ret.«
‘Nutrinova whilst wishing to cooperate fully and immediately with the Commission cannot do so at present without creating serious and unbearable risks for itself and its current and/or former employees under [United States] law.’
At Kommissionen under en telefonsamtale den 5. marts 1999 eller ved skrivelse af 29. marts 1999 oplyste, at et nyt mundtligt bidrag ikke ville være tilstrækkeligt, skyldtes, at den på dette trin i proceduren var usikker på Hoechsts samarbejde og ønskede at henlede selskabets opmærksomhed på, at det for at nyde godt af samarbejdsmeddelelsen af 1996 måtte fremlægge mere materiale, der beviste kartellets eksistens.
The fact that the Commission, in a telephone conversation on 5 March 1999 or by letter dated 29 March 1999, stated that a new oral contribution would not be sufficient was the result of uncertainty as to Hoechst’s cooperation at that stage of the proceedings and was intended to draw Hoechst’s attention to the fact that, in order to benefit from the 1996 Leniency Notice, it must adduce further probative evidence of the existence of the cartel.
Det følger af ovenstående betragtninger, at Kommissionen rent faktisk tog Hoechsts mundtlige bidrag i betragtning som samarbejde i beslutningen, og, under alle omstændigheder, at dens holdning under den administrative procedure skyldtes usikkerhed om, hvorvidt Hoechst ydede et effektivt samarbejde i begyndelsen af proceduren, idet Hoechst indledningsvis havde oplyst, at det ikke ville kunne komme på tale, at selskabets ansatte aflagde mundtlige vidneudsagn for Kommissionen.
It follows from those considerations that, in the Decision, the Commission ultimately accepts Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation and that, in any event, the Commission’s position during the administrative procedure was the result of uncertainty as to Hoechst’s effective cooperation at the beginning of the proceedings, Hoechst having stated, initially, that it could not be contemplated that its employees would provide testimony before the Commission.
Af alle disse grunde må de argumenter, Hoechst har fremsat inden for rammerne af det ottende anbringende, forkastes.
For all of those reasons, the arguments put forward in the context of the eighth plea must be rejected.
Det er følgelig ufornødent at behandle Hoechsts niende anbringende, eftersom Hoechst ved ikke at have været den første til at forelægge afgørende elementer med henblik på at bevise kartellets eksistens ikke kunne gøre sig håb om at opnå en større bødenedsættelse end den, der blev indrømmet selskabet i medfør af afsnit D i samarbejdsmeddelelsen af 1996, dvs. 50% af den bøde, det ville være blevet pålagt, hvis det ikke havde samarbejdet.
In those circumstances, there is no need to examine Hoechst’s ninth plea, since, as it was not the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel, Hoechst could not expect to obtain a greater reduction in its fine than that granted under Section D of the 1996 Leniency Notice, namely 50% of the amount of the fine that would have been imposed if it had not cooperated.
Imidlertid kan visse processuelle uregelmæssigheder undertiden give anledning til en nedsættelse af bøden, selv om de ikke kan føre til, at den anfægtede beslutning annulleres (jf. i denne retning dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen, nævnt i præmis 211 ovenfor, præmis 26-48, og dommen i sagen Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied og Technische Unie mod Kommissionen, nævnt i præmis 216 ovenfor, præmis 436-438).
However, it must be observed that certain procedural irregularities can sometimes justify a reduction in the fine even though they cannot lead to the annulment of the contested decision (see, to that effect, Baustahlgewebe v Commission, paragraph 211 above, paragraphs 26 to 48, and Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraphs 436 to 438).
I det foreliggende tilfælde bør der tages hensyn til den tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet i forbindelse med anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 1996, som blev fastslået i præmis 137 ovenfor, og som Hoechst ligeledes har påberåbt sig inden for rammerne af det ottende og det niende anbringende. I betragtning af hvor stor vægt Kommissionen lægger på, at de nævnte principper overholdes under administrative procedurer, bestemmer Retten i henhold til sin fulde prøvelsesret, at den bøde, der blev pålagt Hoechst, nedsættes med 10%.
In this case, it is necessary to take account of the breach of the principles of sound administration and equal treatment in the application of the 1996 Leniency Notice, established at paragraph 137 above, and on which Hoechst also relied in the eighth and ninth pleas.
H — 11. anbringende: tilsidesættelse af princippet ne bis in idem
H — The 11th plea, alleging breach of the principle non bis in idem
I betragtning 314-316 til beslutningen anfører Kommissionen i det væsentlige, at USA’s (eller ethvert andet tredjelands) udøvelse af sine beføjelser over for et kartel ikke på nogen måde kan begrænse eller udelukke de beføjelser, Kommissionen er tillagt i henhold til Fællesskabets konkurrenceregler.
At recitals 314 to 316 to the Decision, the Commission states, in substance, that the exercise by the United States (or any nonmember country) of its jurisdiction against a cartel can in no way limit or exclude the Commission’s jurisdiction under Community competition law.
Desuden er det under alle omstændigheder ikke Kommissionens hensigt at pålægge de berørte virksomheder sanktioner for de samme faktiske omstændigheder som de amerikanske eller canadiske myndigheder.
More importantly, the Commission has no intention in any event of imposing penalties on the undertakings concerned for the same facts as the United States and Canadian authorities.
Det står ligeledes klart, at de procedurer, Kommissionen indleder, og de sanktioner, den pålægger, ikke har samme formål som de amerikanske og canadiske procedurer og sanktioner.
Likewise, the proceedings conducted and the sanctions imposed by the Commission, on the one hand, and the United States and Canadian authorities, on the other hand, clearly do not pursue the same objectives.
Ifølge Hoechst var det Kommissionens opfattelse, at princippet ne bis in idem aldrig kan anvendes inden for rammerne af forholdet mellem fællesskabsretten og USA’s lovgivning vedrørende karteller.
Hoechst asserts that the Commission expressed the view that, in any event, the principle non bis in idem cannot be applied in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Det er imidlertid efter Hoechsts opfattelse aldrig blevet fastslået i nogen dom, at princippet ne bis in idem aldrig kan anvendes i et sådant tilfælde.
In Hoechst’s submission, no judgment to date has stated that the principle non bis in idem could never be applied in such circumstances.
At princippet ne bis in idem finder anvendelse inden for rammerne af forholdet mellem fællesskabsretten og USA’s kartellovgivning, har Hoechst nærmere bestemt udledt af præmisserne til Domstolens dom af 14. december 1972 (sag 7/72, Boehringer Mannheim mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 323, org.ref.: Rec. s. 1281).
More specifically, Hoechst infers from the grounds of the judgment in Case 7/72 Boehringer Mannheim v Commission [1972] ECR 1281 that the principle non bis in idem is applicable in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Kommissionen så i denne forbindelse bort fra de dele af de fælles møder og aftalerne, som vedrørte de ikke-europæiske markeder.
In that regard, in the Decision, the Commission makes no comment on the elements of the joint meetings and the agreements which related to non-European markets.
Kommissionen gav dog i sine bemærkninger i betragtning 4, 65-72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 og 450 til beslutningen klare indikationer for, at der havde været tale om én enkelt overtrædelse.
However, at recitals 4, 65 to 72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 and 450 to the Decision the Commission clearly indicates that the infringement was a single infringement.
For det tilfælde at Kommissionen skulle bestride, at der »foreligger et idem« i denne sag, har Hoechst som bevis henvist til den aftale, der blev indgået med det amerikanske justitsministerium den 3. maj 1999, og anmodet om, at den anklager, som var
If the Commission should dispute the existence of an ‘idem’ in the present case, Hoechst offers, as proof, the agreement concluded with the United States Department of Justice on 3 May 1999 and requests that the prosecutor responsible for the
HOECHST MOD KOMMISSIONEN ansvarlig for sagen i USA, og en anden person, der kan indkaldes gennem Hoechst, føres som vidner.
HOECHST v COMMISSION case in the United States and another individual who could be called by Hoechst’s intermediary be called as witnesses.
Hoechst finder under alle omstændigheder, at den i USA pålagte sanktion må modregnes af billighedsgrunde i medfør af det naturretlige princip, som har fundet anvendelse siden Domstolens dom af 13. februar 1969, Walt Wilhelm m.fl. (sag 14/68, Sml. 1969, s. 1, org.ref.: Rec. s. 1).
In any event, Hoechst maintains that the penalty imposed in the United States must be deducted on grounds of fairness, in application of the principle of ‘natural justice’ which has applied since the Wilhelm decision (Case 14/68 Wilhelm and Others [1969] ECR 1).
Kommissionen har indledningsvis fremhævet, at Hoechst ikke længere synes at ville rejse spørgsmålet om den sanktion, der blev pålagt i Canada, men kun den sanktion, der blev pålagt i USA.
First of all, the Commission observes that Hoechst no longer appears to wish to raise the issue of the penalty imposed by Canada, but only that imposed by the United States.
Endvidere har Kommissionen påpeget, idet den har henvist til dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 145 ovenfor (præmis 338), at anvendelsen af princippet ne bis in idem afhænger af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme.
Next, referring in particular to Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above (paragraph 338), the Commission states that the application of the principle non bis in idem is subject to a threefold condition, namely identity of the facts, identity of the offender and identity of the protected legal asset.
Efter dette princip er det således forbudt at straffe den samme person mere end en gang for samme ulovlige adfærd for at beskytte det samme retsgode.
That principle therefore precludes the same person being penalised more than once for the same unlawful conduct in order to protect the same legal asset.
I det foreliggende tilfælde er hverken de faktiske omstændigheder eller det beskyttede retsgode identiske.
In the present case, neither the facts nor the protected legal asset are identical.
Hvad de faktiske omstændigheder angår angives det udtrykkeligt i punkt 4, litra d), i den aftale, der blev indgået med det amerikanske justitsministerium den 3. maj 1999, at de af kartellet omfattede sorbater blev solgt af Hoechst, Hoechsts datterselskaber eller andre medlemmer af kartellet til kunder i Californiens Northern District.
As regards the facts, paragraph 4(d) of the plea agreement concluded with the United States Department of Justice on 3 May 1999 states expressly that the sorbates affected by that cartel were sold by Hoechst or its subsidiaries, and by other members of the cartel, to customers in the Northern District of California.
Heraf følger, at den adfærd, som er omfattet af retsforliget (plea agreement), ikke er den ulovlige aftale som sådan, men gennemførelsen af aftalen i USA. Kommissionen har
It follows that the act penalised by the plea agreement is not the collusive agreement per se but
Det følger ikke af retsforliget mellem De Forenede Stater og Hoechst, at forliget også omfatter foranstaltninger til gennemførelse og virkninger af den hemmelige aftale uden for USA, herunder navnlig EØS.
It does not follow from the plea agreement between Hoechst and the United States that it also covers the implementing measures and the effects of the collusive agreement outside the country, and in particular in the EEA.
Det var derfor korrekt, hvad der blev fastslået i betragtning 315 til beslutningen.
The finding made at recital 315 to the Decision is therefore correct.
I dommen i sagen Boehringer Mannheim mod Kommissionen, nævnt i præmis 586 ovenfor, blev det i en lignende situation ligeledes afvist, at princippet ne bis in idem var blevet tilsidesat, fordi de faktiske omstændigheder ikke var identiske.
Furthermore, Boehringer Mannheim v Commission, paragraph 586 above, also establishes that there is no breach of the principle non bis in idem when there is no identity of the facts in such a situation.
Med hensyn til det beskyttede retsgode har Kommissionen under henvisning til betragtning 316 til beslutningen og Rettens dom af 9. juli 2003, Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen (sag T-224/00, Sml. II, s. 2597, præmis 90), påpeget, at fællesskabsmyndighedernes procedurer og sanktioner ikke har samme formål som de amerikanske myndigheders procedurer og sanktioner.
As regards the protected legal asset, the Commission refers to recital 316 to the Decision and to Case T-224/00 Archer Daniels Midland and Archer Daniels Midland Ingredients v Commission [2003] ECR II-2597 (paragraph 90), and submits that the procedures and penalties of the Community authorities and those of the United States authorities do not have the same objective.
Mens formålet i førstnævnte tilfælde er at bevare en ikke-fordrejet konkurrence i Den Europæiske Union eller EØS, gælder den tilsigtede beskyttelse i sidstnævnte tilfælde det amerikanske marked.
While in the former case the aim is to protect undistorted competition on the territory of the European Union or in the EEA, in the latter case the protection sought concerns the United States market.
Endvidere har Kommissionen henvist til, at Retten i dommen af 29. april 2004 i sagen Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 165 ovenfor (præmis 130-148), udtrykkeligt udtalte, at Kommissionen kunne pålægge en bøde inden for de grænser, som er fastsat ved artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, uden at skulle tage hensyn til de amerikanske sanktioner ved fastsættelsen af disse grænser.
The Commission observes, moreover, that in the judgment of 29 April 2004 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 165 above (paragraphs 130 to 148), the Court expressly stated that it was permissible for the Commission to impose a fine within the limits set by Article 15(2) of Regulation No 17 without being required to take account of the corresponding United States penalties when determining those limits.
Disse betragtninger er relevante for det foreliggende tilfælde.
Those considerations apply to the present case.
For fuldstændighedens skyld har Kommissionen tilføjet, at ingen billighedshensyn taler for modregning af den amerikanske sanktion.
The Commission adds, in the interest of completeness, that no consideration of fairness argues in favour of the deduction of the United States penalty.
Inden for rammerne af forholdet mellem Den Europæiske Union og USA foreligger der ikke en situation som den, der i dommen i sagen Walt Wilhelm m.fl., nævnt i præmis 589 ovenfor (præmis 11), foranledigede Domstolen til på baggrund af artikel 90, stk. 2, KS og i betragtning af den snævre indbyrdes afhængighed mellem medlemsstaternes nationale markeder og fællesmarkedet at tage hensyn til de først pålagte sanktioner inden for rammerne af fællesskabsretten (Kommissionen har i denne forbindelse henvist til dommen i sagen Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen, nævnt i præmis 594 ovenfor, præmis 99).
A situation such as that which led the Court of Justice, in Wilhelm and Others, paragraph 589 above (paragraph 11), to take account, in Community law, of the first penalties imposed by taking guidance from Article 90(2) CS, in light of the close interdependence between the national markets of the Member States and the common market, does not exist in relations between the European Union and the United States (the Commission refers, in that regard, to Archer Daniels Midland and Archer Daniels Midland Ingredients v Commission, paragraph 594, paragraph 99).
Indledningsvis er det foreliggende anbringende udelukkende blevet fremsat til prøvelse af, at den bøde, der blev pålagt i USA, ikke blev modregnet på fællesskabsplan.
As a preliminary point, it should be noted that the present plea was raised solely with respect to the fact that the fine imposed in the United States was not deducted from the fine imposed in the Community.
Det må derfor fastslås, at anbringendet ikke vedrører den bøde, der blev pålagt i Canada.
It must therefore be considered that the present plea does not concern the fine imposed in Canada.