natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I den forbindelse har Kommissionen for det første peget på, at høringskonsulenten i relation til spørgsmålet om gunstig behandling med hensyn til bøden var »særligt opmærksom« på Kommissionens konklusioner i forslaget til beslutning. »Desuden« undersøgte han Kommissionens interne notater, hvorefter han erklærede sig overbevist om, at »den behandling, Kommissionens tjenestegrene [havde] givet parterne, ikke [havde] haft nogen som helst betydning for sagens udfald på dette punkt«.
In that context, first, the Commission states that the hearing officer paid ‘particular attention’ to her findings in the draft decision, concerning the question of the benefit of favourable treatment with respect to the fine. The hearing officer ‘moreover’ examined the Commission’s internal notes before stating that she was convinced that ‘the acts of the Commission’s services vis-à-vis the parties [had] not had any influence on the outcome of the procedure from that point of view’.
For det andet har Kommissionen anført, at de første afgørende elementer med henblik på at bevise kartellets eksistens blev fremlagt af Chisso under mødet den 13. november 1998.
Second, the Commission asserts that the first decisive evidence of the existence of the cartel was provided by Chisso at the meeting of 13 November 1998.
Fastslåelsen af, hvilken virksomhed der var den første til at fremlægge afgørende beviser for Kommissionen, blev udelukkende foretaget på grundlag af dokumenter fremlagt af virksomhederne, hvortil parterne har haft adgang.
The decision as to which undertaking was the first to supply decisive evidence to the Commission was taken solely on the basis of the documents produced by the undertakings, to which the parties had access.
Den advarsel, Chisso var blevet lovet under mødet den 13. november 1998, kan derfor ud fra en logisk betragtning ikke have haft nogen indflydelse på fastslåelsen af, hvilken virksomhed der var den første til at samarbejde.
Accordingly, the warning promised to Chisso at the meeting of 13 November 1998 cannot logically have influenced the decision as to which undertaking was the first to cooperate.
Det følger ligeledes heraf, at kritikken af procedurens forløb efter dette tidspunkt ikke kunne have haft nogen betydning i denne henseende.
It follows at the same time that the criticisms concerning the conduct of the procedure after that date could not be of the slightest importance in that regard.
Det samme gælder klagerne over afslaget på aktindsigt i Chissos skrivelse af 17. december 2002 med bilag.
That also applies to the complaints relating to the refusal to grant access to Chisso’s letter of 17 December 2002 and the annexes thereto.
For det tredje lykkedes det heller ikke Hoechst at rejse alvorlig tvivl om, at Kommissionen havde gennemført proceduren objektivt, hvilket kunne have givet anledning til udvidet aktindsigt i dens interne dokumenter.
Nor, third, has Hoechst succeeded in casting serious doubts on the objectivity of the Commission’s conduct of the procedure that might justify wider access to its internal documents.
Kommissionen har i denne forbindelse bemærket, at formålet med den 9. december 1998 at give Chisso mulighed for at fremsætte mundtlige bemærkninger udelukkende var at få en nærmere forklaring på de skriftlige beviser, der var blevet fremlagt den 13. november 1998.
The Commission submits, in that regard, that the opportunity given to Chisso on 9 December 1998 to submit oral observations served only to explain the written evidence submitted on 13 November 1998.
Det møde, Hoechst telefonisk anmodede om den 5. marts 1999, havde derimod til formål at lade et mundtligt vidneudsagn træde i stedet for eksisterende skriftlige beviser.
On the other hand, the meeting proposed by Hoechst by telephone on 5 March 1999 was intended to substitute oral testimony for existing written evidence.
Om »afslaget« på at indvillige i det af Hoechst foreslåede møde har Kommissionen anført, at det, snarere end et endeligt afslag på enhver ny kontakt med Hoechst, var en generel præcisering fra Kommissionens side af betingelserne for at anvende samarbejdsmeddelelsen af 1996.
As regards the ‘refusal’ to agree to the meeting proposed by Hoechst, the Commission suggests that what it did was more in the nature of a general reference to the conditions of the application of the 1996 Leniency Notice than a definitive refusal of any new contact with Hoechst.
Kommissionen har ligeledes anført, at dens holdning byggede dels på en foreløbig vurdering af Hoechsts villighed til at samarbejde — Hoechst havde ikke været indstillet på at samarbejde fuldt ud, før de straffe- og civilretlige procedurer i USA var blevet afsluttet — dels på bevisværdien af de oplysninger, Hoechst havde givet Kommissionen indtil da.
The Commission also states that its position was based on a provisional assessment, first, of Hoechst’s willingness to cooperate, in view of the fact that of Hoechst was not prepared to cooperate fully before the outcome of the criminal and civil proceedings in the United States, and, second, of the probative value of the information thus far sent to the Commission by Hoechst.
Da Hoechst ikke havde tilkendegivet, at selskabet på tidspunktet for det ønskede møde ville være indstillet på at samarbejde fuldt ud med Kommissionen og give oplysninger af en anden karakter end dem, det havde givet indtil da, ville det hverken for Kommissionen eller Hoechst have givet nogen mening at arrangere et nyt møde.
As Hoechst did not state that it was prepared, at the time of the requested meeting, to cooperate fully with the Commission and to give information of a different nature from that which it had already supplied, it would have made no sense, either for the Commission or for Hoechst, to arrange a new meeting.
Med hensyn til, at Kommissionen på eget initiativ indbød Chisso til møder og arrangerede sådanne, har Kommissionen bemærket, at den ved sine telefoniske henvendelser kun reagerede på et initiativ fra Chissos side.
As regards the fact that the Commission actively invited Chisso to meetings and arranged such meetings, the Commission states that by its telephone call it was merely reacting to an initiative by Chisso.
Det var blevet aftalt under mødet den 29. september 1998, at advokaterne skulle tage initiativ til et nyt møde med Kommissionen inden for to uger.
It was agreed at the meeting of 29 September 1998 that the lawyers would take the initiative for a new meeting with the Commission within two weeks.
Da de ikke havde gjort dette inden for det aftalte tidsrum, genoptog Kommissionen kontakten for at afklare, om advokaterne ønskede at mødes med den.
As they did not do so within the agreed period, the Commission resumed contact in order to ascertain whether the lawyers still desired a meeting.
Kommissionen har tilføjet, at dens funktionsdygtighed på konkurrenceområdet navnlig afhænger af, at samarbejdsmeddelelsen virker effektivt, og at virksomhederne derfor må kunne stole på, at de kontakter, de etablerer i henhold til meddelelsen, er fortrolige.
Furthermore, the proper functioning of the Commission in the field of competition depends, in particular, on the effectiveness of the Leniency Notice and therefore on the confidence which cooperating undertakings are able to have in the confidentiality of the contacts which they make in that regard.
Hoechsts påstand om, at selskabets interesse i at fastslå, at proceduren var behæftet med fejl, går forud for Kommissionens funktionsdygtighed, må derfor forkastes.
It is therefore necessary to reject Hoechst’s assertion that its interest in establishing the existence of any procedural defects prevails over the proper functioning of the institution.
Hoechst kan i den sammenhæng ikke påberåbe sig dommen i sagen Solvay mod Kommissionen, præmis 79 ovenfor, med henblik på at kompensere for, at der i det foreliggende tilfælde ikke forelå ganske særlige omstændigheder.
In that context, Solvay v Commission, paragraph 79 above, does not assist Hoechst to overcome the absence
HOECHST MOD KOMMISSIONEN kommissionsnotater, men kun om en parts fortrolige dokumenter.
That case did not concern internal notes of the Commission but only the confidential documents of one of the parties.
Desuden er de faktiske omstændigheder, der dannede grundlag for afgørelsen i nævnte dom, meget forskellige fra de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag, som ikke vedrører vanskelige og komplicerede økonomiske vurderinger.
Furthermore, the facts of that case were very different from those of the present case, which do not involve difficult and complex economic assessments.
Endelig har Kommissionen under henvisning til dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 70 ovenfor (præmis 340), gjort gældende, at det, hvis diskulperende dokumenter ikke er blevet fremlagt for en part, kun kan fastslås, at retten til forsvar er blevet tilsidesat, hvis det påvises, at den administrative procedure kunne have fået et andet udfald, hvis den vedkommende part under denne havde haft adgang til de pågældende dokumenter.
Last, the Commission, referring to Atlantic Container Line and Others v Commission, paragraph 70 above (paragraph 340), submits that where the documents that might have contained exculpatory evidence were not communicated to a party, a breach of the rights of the defence can be found only if it is established that the administrative procedure might have led to a different outcome if that party had had access to the documents in question during that procedure.
Dette er imidlertid udelukket i det foreliggende tilfælde for så vidt angår den omstændighed, at Chisso var den første virksomhed til at samarbejde gennem sit bidrag af 13. november 1998.
That is precluded in this case, however, as regards the fact that Chisso was the first undertaking to cooperate by its contribution of 13 November 1998.
I sit svar af 5. september 2006 på et skriftligt spørgsmål fra Retten har Kommissionen fremsat følgende bemærkninger til de supplerende bemærkninger, Hoechst fremsatte den 16. juni 2006 (jf. præmis 34 og 90-101 ovenfor).
In its response of 5 September 2006 to a written question put by the Court, the Commission made the following comments on the supplementary observations communicated by Hoechst on 16 June 2006 (see paragraphs 34 and 90 to 101 above).
Hvad for det for det første angår Chissos skrivelse af 11. januar 1999 har Kommissionen bemærket, at dette dokument allerede var tilgængeligt under den administrative procedure, hvorfor det under ingen omstændigheder kan betragtes som et bevis, hvori Kommissionen ikke gav aktindsigt.
As regards, first, Chisso’s letter of 11 January 1999, the Commission states that that document was already accessible during the administrative procedure and therefore cannot in any event be characterised as evidence to which the Commission did not provide access.
Kommissionen har understreget, at virksomhederne under alle omstændigheder ifølge afsnit E, punkt 1, i samarbejdsmeddelelsen af 1996 skal »henvende sig« til Generaldirektorat for Konkurrence.
In any event, the Commission states that Section E, paragraph 1, of the 1996 Leniency Notice requires that undertakings ‘contact’ the Commission’s Directorate-General for Competition.
Selv om der i den tyske udgave af bestemmelsen i den forbindelse anvendes begrebet »Antragsteller« (ansøger), er det ikke nødvendigt at fremsætte en formel begæring.
Although in the German version of that provision the word ‘applicant’ (Antragsteller) is used in that context, there is no need to submit a formal application.
Desuden fremsatte Hoechst ikke selv en »begæring« i sin skrivelse af 27. oktober 1998.
Nor, moreover, did Hoechst formulate an ‘application’ in its letter of 27 October 1998.
Med hensyn til, hvilken virksomhed der var den første til at samarbejde som omhandlet i afsnit B i samarbejdsmeddelelsen af 1996, er det efter Kommissionens
As to which undertaking was the first to cooperate within the meaning of Section B of the 1996 Leniency Notice, the Commission contends that it is not the date of
Det, det gælder om, er, hvilken virksomhed der »er den første til at forelægge afgørende elementer med henblik på at bevise kartellets eksistens«.
2008 — CASE T-410/03 the ‘application’ that is decisive; what matters is which undertaking ‘is the first to adduce decisive evidence of the cartel’s existence’.
Desuden viser ordlyden af Chissos skrivelse af 11. januar 1999, at selskabet klart gik ud fra, at dets samarbejde allerede var begyndt.
Furthermore, the wording used in the letter of 11 January 1999 shows that Chisso clearly presumed that in had already begun to cooperate.
Hvad for det andet angår Chissos skrivelse af 26. marts 1999 har Kommissionen peget på, at den udelukkende drejer sig om spørgsmål vedrørende de tidsfrister, der blev pålagt Chisso, og ikke Hoechst, for at fremlægge andre dokumenter på et tidspunkt, hvor Chisso allerede havde opfyldt betingelserne for at anvende afsnit B, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 1996 gennem sit bidrag af 13. november 1998.
As regards, second, Chisso’s letter of 26 March 1999, the Commission emphasises that that document concerns only questions relating to the time-limits which had been imposed on Chisso, and not on Hoechst, to produce further documents, at a time when Chisso had already satisfied the conditions for the application of Section B(b) of the 1996 Leniency Notice by virtue of its contribution of 13 November 1998.
Det er derfor fejlagtigt, når Hoechst hævder, at dette dokument er diskulperende for selskabet.
Hoechst is therefore wrong to claim that that letter is an exculpatory document.
Det kan det ikke være, eftersom det ikke drejer sig om nogen af de grunde til, at Hoechst ikke kan nyde godt af afsnit B i samarbejdsmeddelelsen af 1996, som er angivet i betragtning 455-464 til beslutningen, og hvortil Kommissionen har henvist.
It cannot be an exculpatory document, since it does not relate to any of the reasons why Hoechst is unable to benefit from Section B of the 1996 Leniency Notice, which are set out at recitals 455 to 464 to the Decision, and to which the Commission refers.
At Chisso anses for at have været den første virksomhed til at samarbejde, bygger ikke på de bemærkninger, selskabet fremsendte den 20. april 1999, men på de dokumenter, der blev fremlagt den 13. november 1998.
The fact that Chisso is considered to be the first undertaking to have cooperated is based not on the observations which it submitted on 20 April 1999 but on the documents produced on 13 November 1998.
Forlængelsen af tidsfristerne bevirkede derfor ikke, at Chisso med tilbagevirkende kraft blev anset for at have været den første virksomhed, der samarbejdede.
The extensions of the time-limits therefore did not have the effect of retroactively recognising that Chisso was the first to cooperate.
Hvis det er Hoechsts hensigt at hævde, at det fremgår af dette dokument, at Chisso heller ikke opfyldte betingelserne for at anvende afsnit B, litra d), i samarbejdsmeddelelsen af 1996, finder Kommissionen ikke, at selskabets argument kan tiltrædes, idet ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (Rettens dom af 15.6.2005, forenede sager T-71/03, T-74/03, T-87/03 og T-91/03, Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 373).
If it is Hoechst’s intention to assert that it follows from that document that Chisso no longer satisfied the conditions for the application of Section B(d) of the 1996 Leniency Notice, the Commission contends that its argument cannot be upheld, since a person cannot rely on an unlawful act committed in favour of a third party (judgment of 15 June 2005 in Joined Cases T-71/03, T-74/03, T-87/03 and T-91/03 Tokai Carbon and Others v Commission, not published in ECR, paragraph 373).
Ydermere ville det ikke have nogen betydning for Hoechst, hvis Chisso rent faktisk mistede retten til at nyde godt af afsnit B i samarbejdsmeddelelsen af 1996.
What is more, even if Chisso should actually lose the benefit of Section B of the 1996 Leniency Notice, that would have no impact on Hoechst.
Kommissionen har tilføjet, at de elementer, der kræves for at anvende afsnit B, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 1996, er elementer, som er afgørende med henblik på at bevise kartellets eksistens.
The Commission adds that the evidence necessary for the purposes of the application of Section B(b) of the 1996 Leniency Notice is decisive evidence of the existence of the cartel.
I modsætning til Hoechsts opfattelse er elementer, som kun gør det muligt for Kommissionen at indlede en undersøgelse, ikke tilstrækkelige.
Contrary to Hoechst’s opinion, evidence which merely put the Commission in a position to carry out an investigation is not sufficient.
Det er korrekt, at mundtligt fremlagte oplysninger ikke er udelukket på forhånd.
It is true that information provided orally is not excluded a priori.
Ved anvendelsen af afsnit B, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 1996 er sådanne oplysninger imidlertid ikke relevante i sig selv, men bliver det først, når de er registreret på et passende medium (Rettens dom af 15.3.2006, sag T-15/02, BASF mod Kommissionen, Sml. II, s. 497, præmis 505).
However, such evidence is not relevant in itself in the context of the application of Section B(b) of the 1996 Leniency Notice and becomes relevant only from the time when it is recorded on the appropriate medium (Case T-15/02 BASF v Commission [2006] ECR II-497, paragraph 505).
Hvis Kommissionen skulle have udarbejdet et referat i dette øjemed, skulle den have været anmodet udtrykkeligt derom (dommen i sagen BASF mod Kommissionen, nævnt i præmis 120 ovenfor, præmis 502), i det mindste så længe den ikke havde foreslået at gøre det som led i sin administrative praksis. Desuden ville et sådant referat kun have kunnet bidrage til at bevise kartellets eksistens, hvis Kommissionen havde kunnet dokumentere, at udsagnet var korrekt.
The applicant ought to have expressly requested that the Commission draw up a minute to that effect (BASF v Commission, paragraph 120 above, paragraph 502), in any event so long as the Commission did not propose to do so in the context of its administrative practice.
Hvad for det tredje angår de uregelmæssigheder, den administrative procedure skulle have været behæftet med, har Hoechst udledt af skrivelsen af 26. marts 1999, at Chisso heller ikke opfyldte betingelserne for at anvende afsnit B, litra d), i samarbejdsmeddelelsen af 1996.
As regards, third, the irregularities which are alleged to have vitiated the administrative procedure, Hoechst infers from the letter of 26 March 1999 that Chisso no longer satisfied the conditions for the application of Section B(d) of the 1996 Leniency Notice.
Dette argument må forkastes, fordi ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre.
That argument must be rejected, on the ground that no one can rely to his advantage on an unlawful act committed in favour of a third party.
Endvidere skal det ifølge Kommissionen afgøres fra tilfælde til tilfælde, om betingelserne for at anvende afsnit B, litra d), i samarbejdsmeddelelsen af 1996 er opfyldt.
Furthermore, the question as to whether the conditions for the application of Section B(d) of the 1996 Leniency Notice are satisfied must, in the Commission’s submission, be determined on a case-by-case basis.
Et væsentligt punkt i den forbindelse er, om den pågældende virksomheds adfærd har medført en ikke ubetydelig forsinkelse af proceduren. Betragter man proceduren som helhed, står det klart, at dette ikke var tilfældet i den foreliggende sag.
One of the significant elements in that context is whether the conduct of the undertakings concerned gave rise to an appreciable delay in the procedure.
Kommissionen har ligeledes peget på, at Hoechst først fremsendte anden del af sine bemærk-
The Commission also emphasises that Hoechst
Endelig har Kommissionen bestridt en række faktuelle påstande i Hoechsts bemærkninger.
Last, the Commission disputes certain factual assertions in Hoechst’s observations.
Anmodningen om nye undersøgelser
The request for the new investigations
Kommissionen har gjort gældende, at der rent faktisk blev gennemført en undersøgelse, men at den ikke gav resultater, som var gunstige for Hoechst.
The Commission asserts that an investigation was indeed carried out, but that it produced no results favourable to Hoechst.
Bl.a. blev den tjenestemand, der var ansvarlig for sagen på det pågældende tidspunkt, udspurgt, og vedkommende bekræftede, at Chisso ikke havde fået nogen advarsel om, at selskabet kunne komme bagefter med hensyn til samarbejde.
The official responsible for the case at the time was questioned and confirmed that Chisso had received no warning concerning the possibility that it might be overtaken in relation to cooperation.
Chisso fik ikke noget varsel herom. Kommissionen har på dette punkt henvist til beslutningens betragtning 458 in fine.
Chisso was not put on notice in that regard.
Indledningsvis bemærkes, at Hoechst inden for rammerne af det første anbringende flere gange til støtte for sin påstand om, at retten til aktindsigt blev tilsidesat, har påberåbt sig, at princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet blev overtrådt.
The Court notes, by way of preliminary observation, that Hoechst claims on a number of occasions in the context of the first plea that there has been a breach of the principles of sound administration and equal treatment, in support of its assertion that there has been a breach of the right of access to the file.
Disse argumenter er også blevet fremsat i forbindelse med det ottende og det niende anbringende, som har til formål at opnå en nedsættelse af bøden.
Those arguments, moreover, are again developed in the context of the eighth and ninth pleas, whereby the applicant seeks a reduction in the fine.
På den baggrund finder Retten, at de nævnte argumenter bør behandles først, inden der foretages en nærmere undersøgelse af den af Hoechst påståede tilsidesættelse af retten til aktindsigt.
In those circumstances, the Court considers it appropriate to examine those arguments first, before analysing, more specifically, the breach of the right of access to the file alleged by Hoechst.
HOECHST MOD KOMMISSIONEN a) Tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet
HOECHST v COMMISSION a) Breach of the principles of sound administration and equal treatment
Det bemærkes, at Kommissionen under den administrative procedure skal respektere de proceduremæssige garantier, der er foreskrevet i fællesskabsretten (Rettens dom af 14.5.1998, sag T-348/94, Enso Española mod Kommissionen, Sml. II, s. 1875, præmis 56).
It must be borne in mind that during an administrative procedure before the Commission, the Commission is required to observe the procedural guarantees provided for by Community law (Case T-348/94 Enso Española v Commission [1998] ECR II-1875, paragraph 56).
De garantier, Fællesskabets retsorden giver under den administrative sagsbehandling, omfatter bl.a. princippet om god forvaltningsskik, hvortil er knyttet kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den konkrete sag (Rettens dom af 24.1.1992, sag T-44/90, La Cinq mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, præmis 86, og dommen i sagen ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, nævnt i præmis 75 ovenfor, præmis 99).
Among the guarantees conferred by the Community judicial order in administrative procedures is, in particular, the principle of sound administration, which entails the obligation for the competent institution to examine carefully and impartially all the relevant elements of the case (Case T-44/90 La Cinq v Commission [1992] ECR II-1, paragraph 86, and ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above, paragraph 99).