natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Jeg vil tilføje, uden at det er nødvendigt at følge Kommissionen i forslaget, hvorefter man faktisk står over for en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, hvis retten i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, ikke har truffet afgørelsen inden for en vis frist, hvilket kan udløse anvendelsen af artikel 11, stk. 8, at det er min opfattelse, at litispendensreglen i artikel 19 skal læses med forbehold for seksugersfristen i artikel 11, stk. 3, og at enhver overskridelse af denne frist også kan fjerne hindringen for, at retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted udøver kompetencen i henhold til artikel 8 og 10.
I would add that, without necessarily following the Commission in its suggestion that, if the court of the Member State where the child is actually present has not taken a decision within a certain period, there is a de facto nonreturn order capable of triggering the application of Article 11(8), I consider that the lis pendens rule in Article 19 must be read subject to the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) and that any failure to comply with that timelimit may also set aside the barrier to the exercise of the jurisdiction of the court of the Member State of habitual residence under Articles 8 and 10.
Svaret på denne del af spørgsmålet er enklere, i det mindste i det abstrakte.
The reply to this part of the question is simpler, at least in the abstract.
Den pågældende attest kan i hvert fald kun udstedes, hvis afgørelsen er blevet vedtaget under de omstændigheder, der er opregnet i forordningens artikel 11, stk. 8 [artikel 42 henviser til artikel 40, stk. 1, litra b), som atter henviser til artikel 11, stk. 8].
The certificate in question can never be issued unless the decision was adopted in the circumstances set out in Article 11(8) of the Regulation (Article 42 refers to Article 40(1)(b), which refers in turn to Article 11(8)).
Vedtagelsen af en sådan afgørelse om tilbagegivelse under sådanne omstændigheder forudsætter, at der forud er blevet truffet en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives i henhold til konventionens artikel 13.
The adoption of a return order in such circumstances presupposes that a nonreturn decision has been issued previously pursuant to Article 13 of the Convention.
Formuleringen »[u]anset, om det i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 er blevet bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives«, kan ganske vist isoleret set fortolkes som »uanset, om en sådan afgørelse er afsagt eller ej« 20.
Admittedly, taken in isolation, the wording ‘notwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (emphasis added) could be taken to mean ‘whether such a judgment has been issued or not’.
En systematisk læsning af artikel 11, stk. 68, udelukker imidlertid en sådan fortolkning.
20 However, on a systematic reading, Article 11(6) to (8) rules out such an interpretation.
Den i artikel 42 omhandlede attest kan i øvrigt kun udstedes, hvis bl.a. retten har afsagt sin afgørelse under hensyntagen til de grunde og det bevismateriale, som dannede grundlag for den retsafgørelse,
Moreover, a certificate cannot be issued under Article 42 unless, in particular, the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence under-
For nu at sammenfatte min analyse af denne del af det femte spørgsmål, er det forhold, at retten i den medlemsstat med det sædvanlige opholdssted træffer en afgørelse om, at barnet skal tilbagegives, efter at retten i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, har truffet en afgørelse om, at barnet skal tilbagegives, på ingen måde uforeneligt med forordningens formål og procedurer.
Consequently, to sum up on my analysis of this part of the fifth question, the adoption of a decision ordering the return of the child by the court of the Member State of habitual residence after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return is in no way incompatible with the aims or procedural rules of the Regulation.
RINAU der blev truffet i medfør af konventionens artikel 13 [artikel 42, stk. 2, litra c)].
RINAU lying the order issued pursuant to Article 13 of the Convention (Article 42(2)(c)).
2006 gik også forud herfor, og det var en afgørelse »i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen [om] at barnet ikke skal tilbagegives« i den i forordningens artikel 11, stk. 8, omhandlede forstand.
which was well and truly a ‘judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ within the meaning of Article 11(8) of the Regulation.
Jeg konkluderer på denne baggrund, at udstedelsen af den i forordningens artikel 42 omhandlede attest, som udstedes af retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted, henset til en afgørelse om, at barnet skal tilbagegives, som den har afsagt efter, at retten i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, selv har truffet en afgørelse om, at barnet skal tilbagegives, i princippet ikke er forenelig med forordningens procedurer.
I conclude that, in principle, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation by the court of the Member State of habitual residence, in respect of a return order which it has made after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return does not comply with the procedural rules of the Regulation.
Kan denne omstændighed påvirke foreneligheden mellem forordningen og den attest, som Amtsgericht Oranienburg udstedte for sin afgørelse?
Can that circumstance affect the compatibility with the Regulation of the certificate which the Oranienburg court issued in respect of its order?
Havde Amtsgericht Oranienburg med andre ord ret til at antage, at betingelserne for anvendelse af artikel 11, stk. 68, var opfyldt?
In other words, was the Oranienburg court entitled to consider that the requirements for the application of Article 11(6) to (8) were satisfied?
Kompetence til at udstede den i artikel 42 omhandlede attest i denne sag
Competence to deliver a certificate under Article 42 in the present case
Formuleringen af femte præjudicielle spørgsmål undlader imidlertid helt at nævne et forhold i denne sag, som man ikke kan ignorere, hvis man vil give den forelæggende ret et nyttigt svar.
The formulation of the national court’s fifth question omits however any mention of a factor in the present case which cannot be ignored if we are to give that court a helpful answer.
Det viste sig under retsmødet, at de fleste af de medlemsstater, der fremsatte bemærkninger, var af den opfattelse, at svaret skal være benægtende — kun en afgørelse om tilbagegivelse, der er endelig, eksigibel og har retskraft, kan udløse disse bestemmelsers anvendelse.
It transpired at the hearing that most of the Member States submitting observations thought that the answer should be ‘no’ — only a final, enforceable judgment having the force of res judicata could trigger the application of those provisions.
I denne sag blev Klaipėdos apygardos teismas’ afgørelse imidlertid ikke blot appelleret, men ligeledes ophævet inden vedtagelsen af Amtsgericht Oranienburgs afgørelse af 20. juni 2007.
In the present case, the Klaipėda court’s decision of 22 December 2006 had been not only appealed against but quashed before the Oranienburg court took its decision of 20 June 2007.
Herudover var afgørelsen af 22. december 2006 på intet tidspunkt eksigibel.
In addition, we were told, the decision of 22 December 2006 had never been enforceable at any time.
Amtsgericht Oranienburgs afgørelse af 20. juni 2007, som blev anfægtet under de relevante retsforhandlinger, gik ganske vist forud for Lietuvos apeliacinis teismas’ afgørelse af 15. marts 2007, som ligeledes fastslog, at barnet skulle tilbagegives, men Klaipėdos apygardos teismas’ afgørelse af 22. december
It is true that the Oranienburg court’s decision of 20 June 2007, which is the decision under challenge in the proceedings with which we are concerned, was preceded by that of the Lithuanian Court of Appeal of 15 March 2007 also ordering the child’s return, but it was preceded, too, by that of the Klaipėda court of 22 December 2006,
GENERALADVOKAT SHARPSTONS STILLINGTAGEN — SAG C-195/08 PPU giver den ret til at fastslå, at barnet skal tilbagegives på den i stk. 8 omhandlede måde med den eksigibilitet, der følger af artikel 42, hvis der udstedes en attest.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU of which it may order the child’s return as envisaged in paragraph 8, which will be fully enforceable as provided for in Article 42 if it is certified.
Artikel 11 anvender ordene »træffer retten sin afgørelse« (stk. 3, andet punktum), »har en ret […] bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives« (stk. 6), og »[u]anset, om det i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 er blevet bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives« (stk. 8) 21.
Article 11 uses the words ‘the court shall … issue its judgment’ (paragraph 3, second sentence), ‘[i]f a court has issued an order on non-return’ (paragraph 6) and ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (paragraph 8).
Når forordningen i andre bestemmelser vil præcisere, at en afgørelse er eksigibel, gør den det udtrykkeligt (jf. navnlig artikel 28, 36 og 44).
21In other provisions, when the Regulation wishes to specify that a decision is enforceable, it does so expli -citly (see, in particular, Articles 28, 36 and 44).
Der er imidlertid intet i artikel 11’s ordlyd, som angiver, at afgørelsen om, at barnet ikke skal tilbagegives, skal være eksigibel, eller endog i kraft, på det tidspunkt, hvor retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted træffer afgørelse i sammenhæng med artikel 11, stk. 8 22.
But nothing in the wording of Article 11 indicates that the nonreturn decision must be enforceable, or even still in force, at the moment when the court of the Member State of habitual residence gives its judgment in the context of Article 11(8). 22
Denne række af forpligtelser og fremgangsmåder udgør en helhed og sættes automatisk i værk, når afgørelsen om, at barnet ikke skal tilbagegives, er afsagt.
That chain of obligations and procedures forms a whole, and is set in motion automatically as soon as the nonreturn order is issued.
Den eneste faktor, der kan afbryde den, er, at retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted ikke modtager indlæg fra parterne (stk. 7, andet afsnit), hvilket nemlig svarer til, at den forladte forælder afstår herfra.
The only factor envisaged as interrupting it is the non-receipt of submissions from the parties by the court of the Member State of habitual residence (paragraph 7, second indent) — which would amount, in effect, to a discontinuance of the proceedings by the parent left behind.
Hvis en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, afsiges af retten i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, og denne afgørelse efterfølgende omgøres af en højere ret, ændrer det ikke på de væsentlige forhold, nemlig: a) at en sådan afgørelse er blevet truffet, b) at barnet endnu ikke er blevet tilbagegivet, c) at tiden går, og d) at retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted fortsat har enekompetence til at træffe afgørelse om forældremyndigheden, hvilket nødvendigvis indebærer beføjelsen til at sikre, at barnet faktisk opholder sig hos den person, som er betroet forældremyndigheden, herunder ved en midlertidig foranstaltning.
If a nonreturn order issued by the court of the Member State where the child is actually present is subsequently overturned by a higher court, that does not in any way change the essential factors, namely that: (a) a nonreturn order was made; (b) the child has still not been returned; (c) time is passing; and (d) the court of the Member State of habitual residence still has sole jurisdiction to decide on custody, which necessarily implies the power to ensure, by interim order where appropriate, the child’s presence with the person to whom it awards custody.
Ordlyden forekommer derimod snarere ikke at tillægge afgørelsens senere skæbne nogen betydning.
On the contrary, the text even seems indifferent to the subsequent fate of that decision.
Den imødeser hverken udtrykkeligt eller stiltiende nogen appelprocedure i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig.
It does not envisage, explicitly or by implication, any appeal procedure in the Member State where the child is actually present.
Stk. 6 pålægger den ret, som har afsagt afgørelsen, straks at fremsende afgørelsen og andre relevante dokumenter til myndighederne i medlemsstaten med barnets sædvanlige opholdssted, således at de modtages af den kompetente ret i denne medlemsstat inden for en bindende frist på en måned, efter at afgørelsen om ikke at give barnet tilbage er truffet.
Paragraph 6 requires the court which issued the decision to transmit it immediately, together with all other relevant documents, to the authorities of the Member State of habitual residence, to be received by the competent court of that State within a mandatory timelimit of one month from the date of the nonreturn order.
Denne fremsendelse udløser ifølge stk. 7 en ny frist på tre måneder, således at parterne kan indgive indlæg med henblik på, at retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted skal undersøge spørgsmålet om forældremyndighed, hvilket
That notification triggers, under paragraph 7, a new timelimit of three months for the parties to make their submissions so that the court of the Member State of habitual residence can examine the question of custody, as a result
21 — Min fremhævelse i alle tilfælde.
21 — Emphasis added in each quotation.
I stk. 8 udelader visse sprogudgaver det ord, som svarer til det franske »rendue«, fordi det ikke er grammatisk nødvendigt.
In paragraph 8, the majority of language versions speak of a judgment issued pursuant to Article 13.
22 — Det er imidlertid klart, at der skal foreligge en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives — jf. de betragtninger, der er redegjort for ovenfor i punkt 64.
22 — It is however clear that there was indeed an order on nonreturn — see the considerations set out at point 64 above.
Det er helt i overensstemmende med forordningens formål og opbygning for så vidt angår tilfældene med bortførelse af et barn at fortolke artikel 11, stk. 68, således, at de finder anvendelse uanset enhver appel,
It is entirely coherent with the aims and scheme of the Regulation with regard to child abduction to interpret Article 11(6) to (8) as applying notwithstanding any appeal which may be brought against the initial nonreturn
Efter min opfattelse forpligter ordlyden ikke Domstolen til at forstå forordningen på denne måde, og en sådan forståelse er i strid med et af dens væsentligste formål.
In my view, the wording does not require us to read the Regulation in that way, and such a reading would run counter to one of its principal aims.
der kan iværksættes til prøvelse af den oprindelige afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, i den medlemsstat, hvor den blev afsagt.
order in the Member State in which it was made.
Deres formål er at overføre det endelige ansvar for at træffe afgørelse om barnets tilbagegivelse til den kompetente ret, for at den kan træffe afgørelse, både midlertidigt og endeligt, om forældremyndigheden (hvilket nødvendigvis indebærer beføjelsen til at sikre, at barnet faktisk opholder sig hos den person, som er betroet forældremyndigheden), og dette inden for de kortest mulige frister med henblik på, at den endelige afgørelse om tilbagegivelse træffes hurtigst muligt.
The point of those provisions is to transfer final responsibility to decide on the child’s return to the court having jurisdiction to make a provisional or final award of custody (which necessarily implies the power to ensure the child’s presence with the person to whom custody is awarded), and to do so with all despatch, so that the final decision on return can be taken as swiftly as possible.
Den senere annullation i denne sag af Klaipėdos apygardos teismas’ afgørelse af 22. december 2006, foretaget af Lietuvos apeliacinis teismas den 15. marts 2007, forhindrer derfor på ingen måde Amtsgericht Oranienburg i den 20. juni 2007 at beslutte, at barnet skal tilbagegives, således som forordningens artikel 11, stk. 8, bestemmer.
Consequently, in the present case, the fact that the Klaipėda court’s decision of 22 December 2006 was quashed by the Lithuanian Court of Appeal on 15 March 2007 was no obstacle to the Oranienburg court’s decision of 20 June 2007 ordering the child’s return in accordance with Article 11(8) of the Regulation.
Det følger heraf, at denne ret har kompetence til at udstede den i artikel 42 omhandlede attest, hvilket indebærer, at dens afgørelse, som behørigt attesteret, var eksigibel i Litauen, »uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet, og uden at der kan gøres indsigelse mod anerkendelsen«.
As a result, that court was competent to issue a certificate under Article 42, which means that its duly certified decision was enforceable in Lithuania ‘without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’.
For at svare på en bekymring, som moderen har gjort gældende, og som er gentaget af den forelæggende ret, vedrørende forholdet mellem Lietuvos apeliacinis teismas’ afgørelse af 15. marts 2007 og Amtsgericht Oranienburgs afgørelse af 20. juni 2007, som begge indebærer, at barnet skal tilbagegives, vil jeg først sige, at de to afgørelser, som har samme rækkevidde, sædvanligvis ikke vil genere hinanden indbyrdes.
In response to a concern expressed by the mother and echoed by the referring court, concerning the relationship between the decision of the Lithuanian Court of Appeal of 15 March 2007 and that of the Oranienburg court of 20 June 2007, both entailing the child’s return, I would say first of all that two decisions with the same effect should not normally interfere with each other.
Hvis denne situation imidlertid medfører et problem for retsplejen i den medlemsstat,
If, however, such a situation were to pose a problem under the procedural law of the Member State where the child is actually present, it would be necessary to amend
Den modsatte fortolkning indfører derimod nødvendigvis yderligere frister i processen for barnets tilbagegivelse, hvis hurtighed er et af de væsentligste krav i både konventionen og forordningen.
The opposite interpretation, by contrast, would necessarily introduce further delay in the process of ensuring the child’s prompt return, which is one of the primary requirements of both the Convention and the Regulation.
I ekstreme tilfælde, således som vi ser i den foreliggende sag, kan den give mulighed for tilsyneladende uendelige udsættelser, hvilket uafhjælpeligt kompromitterer den korrekte anvendelse af de to instrumenter.
In extreme cases, as we see here, it could allow procedural procrastination with no clear end in sight, irremediably undermining the proper application of the two instruments.
GENERALADVOKAT SHARPSTONS STILLINGTAGEN — SAG C-195/08 PPU barnet opholder sig, ikke var opfyldt, kan denne sidstnævnte ret da efterprøve denne kompetence, og i givet undlade at anerkende attestens gyldighed?
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU where the child is actually present, was not met, may the latter court verify that competence and, if appropriate, refuse to recognise the validity of the certificate?
Svaret skal efter min opfattelse være benægtende.
In my view, the answer must be ‘no’.
Hvis de to afgørelser fastsætter en forskellig fremgangsmåde for tilbagegivelsen, er det fremgangsmåden for retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted, der skal have forrang, fordi det er denne ret, som har kompetence til at afgøre ethvert spørgsmål om forældreansvaret.
And if the two decisions lay down different conditions for the return, that of the court of the Member State of habitual residence will prevail, as it is that court which has jurisdiction to settle all questions relating to parental responsibility.
I øvrigt fastsætter hverken konventionen eller forordningen, at retten i den medlemsstat, hvor barnet befinder sig, gør sin afgørelse betinget.
Moreover, neither the Convention nor the Regulation provides that the court of the Member State where the child is actually present should subject its order to conditions.
Rettens rolle er begrænset til at sikre (i det omfang afslagsgrundene i konventionens artikel 13 og 20 forkastes), at barnet tilbagegives til medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted, hvis kompetente myndigheder og retsinstanser træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre barnets velbefindende og overholdelsen af barnets tarv.
Its role is confined to ensuring (in so far as the grounds for refusal in Articles 13 and 20 of the Convention have been ruled out) the child’s return to the Member State of habitual residence, the competent authorities and courts of which will take the necessary measures to ensure that the child’s well-being and interests are guaranteed.
Det er for det første klart, at forordningen ikke fastsætter nogen efterprøvelse af denne art. Tværtimod udelukker det forhold, at når en attest er blevet udstedt i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 42, stk. 2, »anerkendes [afgørelsen] i en anden medlemsstat og er eksigibel dér, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet, og uden at der kan gøres indsigelse mod anerkendelsen«, udtrykkeligt en sådan kontrol.
First of all, it is clear that the Regulation does not provide for any verification of that kind. On the contrary, the fact that, when a certificate in compliance with the requirements of Article 42(2) has been issued, the decision is to be ‘recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’ explicitly excludes such an examination.
Muligheden for, at retten i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, kan undersøge gyldigheden af en attest, der er udstedt i henhold til artikel 42
Possibility for the court of the Member State where the child is actually present to examine the validity of a certificate issued under Article 42
En sådan udelukkelse er i overensstemmelse med formålet om at sikre, at den afgørelse, der er truffet under omstændighederne i artikel 11, stk. 8, er endelig (jeg erindrer om, at når denne afgørelse er afsagt, er den seksugersfrist, der sædvanligvis følger af artikel 11, stk. 3, nødvendigvis udløbet for længe siden) og respekterer princippet om gensidig tillid og anerkendelse mellem medlemsstaternes retsinstanser.
That exclusion meets the aim of ensuring that the decision taken in the circumstances of Article 11(8) will be final (it should be borne in mind that, when that decision is issued, the sixweek timelimit laid down for the normal case by Article 11(3) will necessarily have expired some time previously) and accords with the principle of mutual confidence and recognition as between the courts of different Member States.
Dette spørgsmål har et sidste aspekt, som blev drøftet i de skriftlige indlæg og under retsmødet, men som, hvis Domstolen følger min analyse, ikke har eftervirkninger på den foreliggende sag: Hvis retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted fastslår, at barnet skal tilbagegives, og attesterer sin afgørelse i overensstemmelse med forordningens artikel 42, stk. 2, selv om den ikke havde kompetence til at gøre dette, fordi betingelsen om en tidligere afgørelse om tilbagegivelse afsagt af retten i den medlemsstat, hvor
There remains one final aspect of this question, which has been discussed in the written observations and at the hearing but which, if the Court agrees with my analysis, will have no repercussions in the present case: if the court of the Member State of habitual residence orders the child’s return and certifies its decision in accordance with Article 42(2) of the Regulation even though it lacked the competence to do so because the criterion of a pre-existing nonreturn order, issued by the court of the Member State
Dette resultat skader heller ikke den bortførende forælders rettigheder.
Nor does the result encroach upon the rights of the abducting parent.