natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Desuden er den stiltiende eller indirekte ugyldighedsindsigelse, ifølge Kommissionen, ikke fremført korrekt, da en sådan indsigelse er underordnet et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF, således at Kongeriget Spanien ikke kan påberåbe sig en retsakts ugyldighed, hvis det har kunnet anlægge et annullationssøgsmål vedrørende denne retsakt 14.
Furthermore, according to the Commission, the plea of illegality — whether tacit or implicit — has not been correctly presented because, on the one hand, such a plea is subordinate to the action for annulment under Article 230 EC, with the effect that the Kingdom of Spain cannot invoke the illegality of a measure against which it was able to bring an action for annulment. 14 On the other hand, a plea of illegality is not a
14 — Kommissionen har i denne henseende henvist til Rettens dom af 13.9.1995, forenede sager T-244/93 og T-486/93, TWD mod Kommissionen, Sml. II, s. 2265, præmis 103.
14 — The Commission refers to Joined Cases T-244/93 and T-486/93 TWD v Commission [1995] ECR II-2265, paragraph 103.
15 — Kommissionen har i denne sammenhæng henvist til dom af 17.12.1959, sag 14/59, Société des fonderies de Pont-à-Mousson mod Den Høje Myndighed, Sml. 19541964, s. 153, org.ref.: Rec. s. 445.
15 — The Commission mentions Case 14/59 [1959] ECR 215.
En privilegeret sagsøgers mulighed for at fremsætte en ugyldighedsindsigelse mod en forordning
The right of privileged applicants to raise a plea of illegality in regard to a regulation
Jeg er ikke enig i Rådets og Kommissionens synspunkt, for så vidt som de mener, at en ugyldighedsindsigelse som den, Kongeriget Spanien har rejst i nærværende sag, ikke kan antages til realitetsbehandling.
I do not agree with the position adopted by the Council and the Commission in so far as they argue that a plea of illegality such as that put forward by the Kingdom of Spain in the present action is inadmissible.
Jeg skal for det første gøre opmærksom på, at artikel 241 EF fastsætter følgende: »Uanset udløbet af den frist, der er fastsat i artikel 230, stk. 5, kan hver part i en retstvist, der angår en forordning udstedt af Europa-Parlamentet og Rådet i fællesskab, af Rådet, af Kommissionen eller af [Den Europæiske Centralbank] for Domstolen påberåbe sig de i artikel 230, stk. 2, nævnte grunde og gøre gældende, at forordningen ikke kan finde anvendelse.«
It should be pointed out, first of all, that, according to the terms of Article 241 EC, ‘[n]otwithstanding the expiry of the period laid down in the fifth paragraph of Article 230, any party may, in proceedings in which a regulation adopted jointly by the European Parliament and the Council, or a regulation of the Council, of the Commission, or of the [European Central Bank] is at issue, plead the grounds specified in the second paragraph of Article 230 in order to invoke before the Court of Justice the inapplicability of that regulation’.
Rådets og Kommissionens argumenter til støtte for deres synspunkt går i to retninger: På den ene side har de givet udtryk for en principiel holdning, hvor de i alt væsentligt har fastholdt, at en medlemsstat ikke kan fremsætte en ugyldighedsindsigelse mod en fællesskabsretsakt, som den tidligere har kunnet anfægte, selv om der er tale om en forordning.
In support of their point of view, the Council and the Commission put forward two arguments: first, they defend a position of principle, arguing, essentially, that a Member State cannot raise a plea of illegality in respect of a Community measure which it was able to challenge earlier, even if it is a regulation.
På den anden side mener de, at ugyldighedsindsigelsen i nærværende sag er blevet fremsat for sent.
On the other hand, they consider that the plea of illegality in the case at hand is out of time.
Domstolen er gentagne gange blevet anmodet om at tage stilling til spørgsmålet, om ugyldighedsindsigelser, der er fremsat af almindelige eller privilegerede sagsøgere, kan antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 241 EF.
The Court has dealt on numerous occasions with the question of the admissibility of pleas of illegality raised under Article 241 EC by ordinary applicants or privileged applicants.
Dette har resulteret i en sammensat praksis, hvis hovedtræk jeg her vil gøre rede for.
That has given rise to a complex line of authority, the main strands of which are as follows.
Jeg mener derimod, at ordlyden af artikel 241 EF giver en medlemsstat vide muligheder for at påberåbe sig, at en forordning ikke kan finde anvendelse, og jeg mener også, at dette er tilfældet, når den tidligere har anlagt en sag om delvis annullation af den pågældende forordning, men fik afvist søgsmålet.
I take the contrary view that the terms of Article 241 EC give a Member State a great deal of leeway to invoke the inapplicability of a regulation, even, in my opinion, where that Member State has already brought an action for the partial annulment of the regulation but that action has been declared inadmissible.
I dom af 6. marts 1979 i sagen Simmenthal mod Kommissionen 16fastslog
In its judgment of 6 March 1979, Simmenthal v Commission, 16the Court decided that ‘Article [241 EC] gives expression to a general principle conferring upon
Jeg mener heller ikke, at Kongeriget Spaniens ugyldighedsindsigelse kan anses for at være fremsat for sent, for så vidt som den implicit er indeholdt i Kongeriget Spaniens stævning.
I also consider that the plea of illegality raised by the Kingdom of Spain cannot be regarded as out of time inasmuch as it was impliedly contained in the application presented by the Kingdom of Spain.
16 — Sag 92/78, Sml. s. 777.
16 — Case 92/78 [1979] ECR 777.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-442/04 en enkelt mulighed for at rejse en sag ved Fællesskabets retsinstanser 20.
SPAIN v COUNCIL ciple, be able to have access to the Community Courts more than once.
et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag, med henblik på at opnå annullation af en beslutning, som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for den anfægtede beslutning, også selv om parten ikke var beføjet til i medfør af […] artikel [230 EF] at anlægge direkte søgsmål mod de nævnte retsakter, hvis retsvirkninger parten således er omfattet af, uden at have været i stand til at anlægge sag om ophævelse af dem« 17.
20 any party to proceedings the right to challenge, for the purpose of obtaining the annulment of a decision of direct and individual concern to that party, the validity of previous acts of the institutions which form the legal basis of the decision which is under challenge, if that party was not entitled under Article [230 EC] to bring a direct action challenging those acts by which it was thus affected without having been in a position to ask that they be declared void’. 17
Inden for denne tankegang sigter fortabelsen af retten til indirekte at anfægte en retsakt mod at sanktionere en forsømmelig adfærd hos en sagsøger, der har undladt at anvende annullationssøgsmålet som retsmiddel til at anfægte en beslutning, selv om denne ganske givet havde mulighed herfor 21.
According to that line of reasoning, the fact of considering an incidental challenge to be out of time is designed to penalise the negligent conduct of applicants who have failed to make use of the action for annulment in order to challenge a decision, even though they have certainly had the possibility of doing so. 21
Med denne dom indførtes et princip om indbyrdes kompenserende retsmidler i forholdet mellem annullationssøgsmål og ugyldighedsindsigelse 18.
That judgment introduced into the relationship between the action for annulment and the plea of illegality a rationale based on the principle that legal remedies should be mutually compensatory.
Ved at gøre antagelsen af en ugyldighedsindsigelse til realitetsbehandling betinget af, at der ikke findes alternative retsmidler, har Domstolen givet denne en subsidiær karakter 19.
18y making the admissibility of a plea of illegality dependent upon the lack of an alternative legal remedy, the Court gave that plea a subordinate character. 19
I lighed med almindelige sagsøgere kan privilegerede sagsøgere heller ikke inden for rammerne af et søgsmål til prøvelse af en beslutning fremsætte en ugyldighedsindsigelse vedrørende en tidligere retsakt af samme karakter, som de havde kunnet rejse et direkte annullationssøgsmål mod.
Thus, like ordinary applicants, the privileged applicants cannot, in an action for annulment of a decision, raise a plea of illegality in respect of an earlier measure of the same kind, annulment of which they could have sought directly.
Hvis man tillod en anden løsning, ville det ifølge Domstolen gøre det muligt at omgå søgsmålsfristen, der er fastsat i artikel 230, stk. 5, EF 22.
In the Court’s view, the contrary approach would permit the timelimits for bringing proceedings laid down in the fifth paragraph of Article 230 EC to be circumvented.
Dette princip om, at beslutninger, som ikke er anfægtet inden for fristen, er urørlige, kan kun fraviges, hvis den retsakt, som påstås at være ugyldig, er behæftet med så grove og åbenbare mangler, at den må anses for en nullitet 23.
22 That principle of the inviolability of decisions which have not been challenged within those timelimits is set aside only where the allegedly unlawful measure contains such serious and manifest defects that it could be deemed non-existent. 23
Ved således at gøre antagelsen til realitetsbehandling af en ugyldighedsindsigelse betinget af, at det ikke længere er muligt at indbringe sagen for Fællesskabets retsinstanser, har disse retsinstanser villet undgå, at en forsømmelig sagsøger med dette retsmiddel får endnu en chance.
By thus making the admissibility of a plea of illegality conditional upon the direct route to the Community Courts being closed, the Community judicature seeks to prevent that remedy from offering negligent applicants a second chance.
Heraf følger et princip om retsbeskyttelsens enhed, hvorefter en person som hovedregel kun bør have
That has given rise to a principle of the unity of judicial protection, by virtue of which a litigant should not, in prin-
21 — Denne retsfortabelse blev for første gang anvendt over for en forsømmelig sagsøger i forbindelse med en præjudiciel forelæggelse vedrørende et gyldighedsspørgsmål (dommen i sagen TWD Textilwerke Deggendorf, præmis 23-25).
21 — That time bar was first raised against a negligent applicant in the context of a reference for a preliminary ruling on validity (TWD Textilwerke Deggendorf, paragraphs 23 to 25).
Året efter anvendte De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans denne argumentation inden for rammerne af en ugyldighedsindsigelse (dommen i sagen TWD mod Kommissionen, præmis 103).
The following year, the Court of First Instance transposed that reasoning to the plea of illegality (TWD v Commission, paragraph 103).
22 — Jf. bl.a. dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 17.
22 — See, in particular, Spain v Commission (paragraph 17).
23 — Dom af 30.6.1988, sag 226/87, Kommissionen mod Grækenland, Sml. s. 3611, præmis 16.
23 — Case 226/87 Commission v Greece [1988] ECR 3611, paragraph 16).
Jf. også i denne retning dom af 10.12.1969, forenede sager 6/69 og 11/69, Kommissionen mod Frankrig, Sml. 1969, s. 143, org.ref.: Rec. s. 523, præmis 11-13.
See also, to that effect, Joined Cases 6/69 and 11/69 Commission v France 1969] ECR 523, paragraphs 11 to 13.
Er denne argumentation, som bygger på retsmidlernes gensidige kompensation, også relevant, når der er fremsat en ugyldighedsindsigelse mod en forordning?
Is that reasoning, based on the principle that legal remedies should be mutually compensatory, also relevant where a plea of illegality is raised in regard to a regulation?
Når en ugyldighedsindsigelse fremsættes af en privilegeret sagsøger mod en forordning, er argumentationen vedrørende kompenserende retsmidler derimod ikke længere relevant, for så vidt som den ville medføre underkendelse af ordlyden af artikel 241 EF.
However, once a plea of illegality is raised by a privileged applicant in regard to a regulation, a line of reasoning in terms of the above principle becomes irrelevant in so far as it infringes the terms of Article 241 EC.
Spørgsmålet kan besvares bekræftende, når ugyldighedsindsigelsen er fremsat af en almindelig sagsøger.
An affirmative answer can be given where such a plea of illegality is raised by an ordinary applicant.
I dette tilfælde skal muligheden for indirekte anfægtelse af en retsakt nemlig kompensere for de ikkeprivilegerede sagsøgeres begrænsede muligheder for at anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af retsakter.
In that situation, the possibility of an incidental challenge compensates for the restricted access which non-privileged applicants have to the action for annulment of legislative measures.
Når der er tale om en faktisk almengyldig retsakt, som de i princippet ikke kan anlægge et direkte annullationssøgsmål mod, kan almindelige sagsøgere ikke foreholdes manglende omhu og har derfor ret til at anfægte retsakten indirekte 24.
In regard to a measure which is truly of general application, the annulment of which they cannot, in principle, directly apply for, ordinary applicants cannot be accused of a lack of care and in consequence they have a right to challenge the measure incidentally. 24
Når medlemsstater og fællesskabsinstitutioner har næsten ubegrænset adgang til annullationssøgsmål, ville en argumentation, som indebærer, at en ugyldighedsindsigelses antagelse til realitetsbehandling er betinget af, at det ikke er muligt direkte at rejse en sag ved Fællesskabets retsinstanser, uundgåeligt medføre, at privilegerede sagsøgere helt mistede retten til indirekte at anfægte en retsakt 25.
Indeed, since the Member States and the Community institutions have almost unlimited access to the action for annulment, such a line of reasoning — which makes the admissibility of a plea of illegality conditional upon it being impossible to bring an action directly before the Community Courts — would inevitably have the effect of denying privileged applicants any right to challenge a measure incidentally.
Dette ville udgøre en åbenbar tilsidesættelse af ordlyden af artikel 241 EF, der som nævnt uanset udløbet af den frist, der er fastsat i artikel 230, stk. 5, EF giver hver part ret til over for Domstolen at gøre gældende, at en forordning ikke kan finde anvendelse 26.
25 That would constitute an obvious infringement of the terms of Article 241 EC which, it should not be forgotten, gives any party the right to invoke the inapplicability of a regulation before the Court, notwithstanding the fact that the timelimits laid down in the fifth paragraph of Article 230 EC have expired. 26
Det er uden tvivl på grund af denne ordlyd, som man ikke kan komme udenom 27, at Domstolen, under indflydelse af flere af
It is certainly because of the ‘insuperable’ nature of the wording of that provision 27 that the Court, prompted by a number
25 — Jf. L. Coutron, s. 393.
25 — See L. Coutron, op. cit., p. 393.
Jeg finder denne argumentation konsekvent i forhold til de fællesskabsretlige retsmidler og i overensstemmelse med ordlyden af artikel 241 EF, hvorefter hver part indirekte kan påberåbe sig, at en forordning ikke kan finde anvendelse.
That reasoning seems to me to be consistent with the logic informing the system of legal remedies in Community law and compatible with the terms of Article 241 EC, which permits any party to raise incidentally the inapplicability of a regulation.
Ved på denne måde at bekræfte, at en almindelig sagsøger indirekte kan anfægte en almengyldig retsakt, er det lykkedes Domstolen i sin praksis at forene princippet om indbyrdes kompenserende retsmidler med ordlyden af artikel 241 EF.
By thus confirming that an ordinary applicant may challenge, incidentally, a measure of general application, the Court’s caselaw reconciles with the terms of Article 241 EC the logic of the principle that legal remedies should be mutually compensatory.
26 — Jf. i denne retning generaladvokat Slynns forslag til afgørelse i sagen Frankrig mod Kommissionen (dom af 12.2.1987, sag 181/85, Sml. s. 689). Ifølge generaladvokaten betyder »[p]å trods af medlemsstaternes »privilegerede« stilling i henhold til artikel [230 EF], […] ordene »hver part« i artikel [241 EF] »hver part« og ikke »andre parter end medlemsstater«« (s. 703).
26 — See the Opinion of Advocate General Slynn in Case 181/85 France v Commission [1987] ECR 689.
24 — Jf. i denne retning dom af 12.12.1996, sag C-241/95, Accrington Beef m.fl., Sml. I, s. 6699, præmis 15 og 16.
24 — See, to that effect, Case C-241/95 Accrington Beef and Others [1996] ECR I-6699, paragraphs 15 and 16).
27 — For at bruge det samme udtryk, som generaladvokat Mancini brugte på s. 5343 i sit forslag til afgørelse i sagen Grækenland mod Rådet (dom af 27.9.1988, sag 204/86, Sml. s. 5323).
27 — To adopt the expression used by Advocate General Mancini at p. 5343 of his Opinion in Case 204/86 Greece v Council [1988] ECR 5323.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-442/04 dens generaladvokater 28, efterhånden er gået med til, at en privilegeret sagsøger, inden for rammerne af et annullationssøgsmål, kan fremsætte en ugyldighedsindsigelse mod en forordning 29.
of its Advocates General, 28 has progressively accepted that a privileged applicant may, in the course of an action for annulment, raise an objection of illegality in regard to a regulation. 29
Hvis ordlyden af artikel 241 EF er til hinder for, at manglende omhu fra en privilegeret sagsøger, som har undladt at anlægge et annullationssøgsmål mod en forordning inden fristens udløb, kan lægges denne til last og medføre, at en ugyldighedsindsigelse, der er fremsat mod en sådan retsakt, ikke antages til realitetsbehandling, gør det samme sig, efter min mening, i endnu højere grad gældende, når en medlemsstat har anlagt annullationssøgsmål inden fristens udløb, men har fået afvist søgsmålet, fordi påstandene om delvis annullation ikke kunne antages til realitetsbehandling.
If the terms of Article 241 EC prevent the lack of care of a privileged applicant, which has not brought an action for the annulment of a regulation within the time-limits, from being relied on against it in order to declare inadmissible a plea of illegality raised in regard to the same measure, I think that the same must, a fortiori, apply where a Member State has brought an action within the timelimits but that action has been dismissed on the ground that its claim for partial annulment was inadmissible.
Det er således ikke relevant at gøre gældende, som Rådet og Kommissionen har gjort, at den ugyldighedsindsigelse, som Kongeriget Spanien har fremsat mod forordning nr. 1954/2003, ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som denne medlemsstat havde mulighed for at anlægge et direkte søgsmål til prøvelse af forordningen.
It is thus irrelevant to argue, as the Council and the Commission do, that the plea of illegality raised by the Kingdom of Spain in regard to Regulation No 1954/2003 is inadmissible inasmuch as that Member State could have brought a direct action for the annulment of that regulation.
Alt i alt mener jeg på baggrund af Domstolens praksis vedrørende antagelse af ugyldighedsindsigelser til realitetsbehandling, at det er inkonsekvent at pålægge en privilegeret sagsøger, som har udvist en omhu, der kan betegnes som utilstrækkelig, som det er tilfældet med Kongeriget Spanien i nærværende sag, strengere sanktioner end en sagsøger, hvis adfærd kan anses for manglende omhu.
In short, I do not find it consistent with the Court’s caselaw on the admissibility of pleas of illegality to penalise more severely — that is to say, by declaring its action out of time — a privileged applicant which has exercised a degree of care that could be described as imperfect (as is the case of the Kingdom of Spain in the present proceedings) than one whose conduct could be characterised as evincing a lack of care.
28 — Jf. især s. 305 i generaladvokat Roemers forslag til afgørelse i sagen Italien mod Rådet og Kommissionen (dom af 13.7.1966, sag 32/65, Sml.
414 of the Opinion of Advocate General Roemer in Case 32/65 Italy v Council and Commission [1966] ECR 389; p.
1965-1968, s. 303, org.ref.: Rec. s. 563), s. 703 i generaladvokat Slynns forslag til afgørelse i sagen Frankrig mod Kommissionen, og s. 5343-5345 i generaladvokat Mancinis forslag til afgørelse i sagen Grækenland mod Rådet.
703 of the Opinion of Advocate General Sir Gordon Slynn in France v Commission; and pp. 5343 to 5345 of the Opinion of Advocate General Mancini in Greece v Council.
Jf. desuden vedrørende samme argumentation ræsonnement i punkt 3654 i generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse fremsat den 19.9.2007 i sagen Kommissionen mod Rådet (sag C-91/05, der verserer for Domstolen).
See also the same line of reasoning in paragraphs 36 to 54 of the Opinion of Advocate General Mengozzi in Case C-91/05 Commission v Council, still pending before the Court.
29 — Flere domme indeholder kun en implicit anerkendelse af privilegerede sagsøgeres ret til inden for et annullationssøgsmål at anfægte en forordning indirekte (jf. dommen i sagen Italien mod Rådet og Kommissionen, i sagen Frankrig mod Kommissionen og i sagen Grækenland mod Rådet).
29 — Several judgments only implicitly recognise the right of privileged applicants to challenge a regulation indirectly in the course of an action for annulment (see Italy v Council and Commission, France v Commission and Greece v Council).
Ud fra disse faktorer konkluderer jeg, at ordlyden af artikel 241 EF giver en medlemsstat vide muligheder for at påberåbe sig, at en forordning ikke kan finde anvendelse, og jeg mener også, at dette er tilfældet, når den tidligere har anlagt et søgsmål med påstand om delvis annullation af den pågældende forordning, hvor søgsmålet imidlertid blev afvist.
I conclude from those considerations that the terms of Article 241 EC permit, to a very large degree, a Member State to invoke the inapplicability of a regulation, even, in my opinion, where it has already brought an action for the partial annulment of the regulation, but that action has been declared inadmissible.
Spørgsmålet, om Kongeriget Spanien har fremsat sin ugyldighedsindsigelse for sent for en ugyldighedsindsigelse i replikken 33, medmindre der er kommet retlige eller faktiske omstændigheder frem under retsforhandlingerne i henhold til forskrifterne i artikel 42, stk. 2, første afsnit, i Domstolens procesreglement 34.
Whether or not the plea of illegality raised by the Kingdom of Spain was out of time in his reply, 33unless it is based on matters of law or of fact which come to light in the course of the procedure, in accordance with the first subparagraph of Article 42(2) of the Rules of Procedure of the Court. 34
Hvad dette spørgsmål angår skal det først påpeges, at et af de kriterier, der skal være opfyldt, for at en ugyldighedsindsigelse kan antages til realitetsbehandling, er, at når en sagsøger indirekte fremsætter en ugyldighedsindsigelse, skal den være klar og begrundet 30.
With regard to this question, it must first be pointed out that one of the conditions for the admissibility of a plea of illegality is that the applicant must make his incidental challenge in a clear and reasoned manner. 30
Det skal desuden påpeges, at selv om en sagsøger efter denne bestemmelse undtagelsesvis kan påberåbe sig nye søgsmålsgrunde til støtte for de i stævningen anførte påstande, har det ifølge Domstolen absolut ikke været meningen med denne bestemmelse, at en sagsøger skal kunne nedlægge nye påstande 35.
It should also be pointed out that the Court has decided that although that provision allows an applicant, in exceptional circumstances, to introduce new pleas in law in support of the form of order sought in the application, it does not in any way provide for the possibility of an applicant’s changing the form of order sought. 35
En ugyldighedsindsigelse, som ikke indeholder en kortfattet redegørelse for påstanden, og som ikke er begrundet, kan således ikke antages til realitetsbehandling 31.
Thus, a plea of illegality which is not accompanied by a summary of the plea and which does not include a statement of reasons must be declared inadmissible. 31