natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Bundesamt efterkom i første omgang ansøgningerne vedrørende perioden 1989-1991, men ændrede senere afgørelserne vedrørende denne periode og fastsatte tilbagebetalingen til 0 DEM samt krævede, at de allerede tilbagebetalte beløb blev refunderet Endelig afslog Bundesamt uden videre ansøgningerne vedrørende 1992 og 1993.
Lastly, it rejected from the outset the refund applications in respect of the years 1992 and 1993.
Bundesamt anførte, at udgifterne vedrørende den indgående moms ikke var afholdt for Auto Lease, men for den pågældende leasingtager.
In its view, the costs relating to the VAT paid on inputs had not been incurred for Auto Lease, but for the lessee concerned.
Auto Lease tilbyder desuden leasingtageren mulighed for at indgå en aftale med Auto Lease om brændstofadministration.
Auto Lease also offers the lessee the option of entering into a fuel management agreement with it.
Aftalen gør det muligt for leasingtageren at tanke brændstof og lejlighedsvis købe olieprodukter i Auto Leases navn og for dette selskabs regning.
The agreement permits the lessee to fill up his motor vehicle with fuel and from time to time to purchase oil products, in the name and at the expense of Auto Lease.
Leasingtageren modtager til dette formål et såkaldt »ALH-Pass« samt et benzinkreditkort, som er udstedt af det tyske kreditkortselskab DKV. På kortet er Auto Lease anført som DKVs kunde.
For that purpose the lessee receives a so-called ALH-Pass as well as a fuel credit card from the German credit card company DKV.
DKV afregner regelmæssigt med Auto Lease og opregner de forskellige leveringer med angivelse pr. køretøj.
DKV regularly submits its account to Auto Lease and itemises the various supplies per vehicle.
Auto Lease fik hverken medhold i sine klager over afgørelserne eller i sit søgsmål for Finanzgericht Köln (Tyskland).
brought before the Finanzgericht Köln (Finance Court, Cologne) (Germany).
leasinggiver eller leasingtager -benzinselskaberne i hovedsagen har overdraget denne ret til som ejer faktisk at råde over brændstoffet.
In order to answer the question referred, it is necessary to determine to whom, whether the lessor or the lessee, the oil companies transferred, in the main proceedings, that right actually to dispose of the fuel as owner.
Bundesfinanzhof ophævede dommen og hjemviste sagen til første instans.
That court set the judgment aside and referred the case back to the court of first instance.
Finanzgericht Köln afviste under behandlingen af den hjemviste sag, at der forelå leveringer fra benzinselskaberne til Auto Lease.
He obtains the fuel directly at filling stations and Auto Lease does not at any time have the right to decide in what way the fuel must be used or to what end.
Det er ubestridt, at leasingtageren er berettiget til at råde over brændstoffet, som om han var ejer af dette gode.
In the second set of proceedings, the Finanzgericht Köln held that there had not been any supply of fuel by those oil companies to Auto Lease.
Bundesfinanzhof, som fandt, at sagens afgørelse måtte bero på en fortolkning af sjette direktiv, har udsat sagen og forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
Taking the view that the dispute before it requires the interpretation of the Sixth Directive, the Bundesfinanzhof decided to stay proceedings and to refer a question to the Court for a preliminary ruling.
Opfattelsen af, at brændstoffet leveres til Auto Lease, idet leasingtageren køber brændstoffet i Auto Leases navn og for Auto Leases regning, der lægger prisen for godet ud, kan ikke tiltrædes. Som Kommissionen med rette har gjort gældende, er leveringerne kun tilsyneladende gennemført for Auto Leases regning.
The argument to the effect that the fuel is supplied to Auto Lease, since the lessee purchases the fuel in the name and at the expense of that company, which advances the cost of that property, cannot be accepted.
Dels er de månedlige rater, der betales til Auto Lease, blot et forskud.
The monthly payments made to Auto Lease constitute only an advance.
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om Auto Lease kan få tilbagebetalt momsen af brændstof, som leasingtagerne har købt i Tyskland til påfyldning af de leasede køretøjer.
The actual consumption, established at the end of the year, is the financial responsibility of the lessee who, consequently, wholly bears the costs of the supply of fuel.
Aftalen om brændstofadministration er således ikke en kontrakt om levering af brændstof, men nærmere en kontrakt om finansiering af køb af brændstof.
Accordingly, the fuel management agreement is not a contract for the supply of fuel, but rather a contract to finance its purchase.
Der skal, med henblik på besvarelsen af det forelagte spørgsmål, tages stilling til, til hvem —
By its question, the national court seeks in substance to ascertain whether Auto Lease may obtain the refund of VAT relating to the fuel purchased in Germany by lessees of vehicles in order to fill up the vehicles which are the subject-matter of a leasing contract.
Generaladvokat P. Léger fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Femte Afdeling den 19. september 2002.
Advocate General P. Léger delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 19 September 2002.
Han foreslog Domstolen at svare på følgende måde:
Not available.
Præjudiciel »Direktiv 921 100I EØF — udlejnings- og udlånsrettigheder samt visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret — artikel 8, stk 2 — radio- og fjernsynsudsendelser og kommunikation til offentligheden — rimeligt vederlag* (Sjette Afdeling)
Preliminary ruling (Directive 921100IEEC — Rental right and lending right and certain rights related to copyright in the field of intellectual property —Article 8(2) —Broadcasting and communication to the public — Equitable remuneration) (Sixth Chamber)
Ved dom af 9. juni 2000 har Hoge Raad der Nederlanden stillet tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 8, stk. 2, i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november 1992.
By judgment of 9 June 2000 the Hoge Raad der Nederlanden referred for a preliminary ruling three questions on the interpretation of Article 8(2) of Council Directive 92/100/EEC of 19 November 1992.
I henhold til denne aftale skulle NOS årligt fra 1984 til NVPI betale et (pristalsreguleret) vederlag for brug af rettigheder, som tilkommer udøvende kunstnere og fonogramfremstillere.
NVPI, on an annual basis as from 1984, (indexed) remuneration in consideration of the use of the rights of performing artists and phonogram producers.
Vederlaget, der blev betalt af NOS til NVPI i henhold til den nævnte aftale, beløb sig i 1984 til 605 000 NLG og i 1994 til 700 000 NLG.
The remuneration paid by NOS to NVPI under that agreement amounted in 1984 to NLG 605 000 and, in 1994, to NLG 700 000.
Spørgsmålene er blevet stillet under en sag mellem Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (nederlandsk fællesorganisation for udøvende kunstnere og fonogramfremstillere, herefter »SENA«) og Nederlandse Omroep Stichting (nederlandsk organisation for radio og fjernsyn, herefter »NOS«) vedrørende fastsættelse af et rimeligt vederlag til udøvende kunstnere og fonogramfremstillere for udsendelse af fonogrammer via radio eller fjernsyn.
Those questions were referred in the context of proceedings between the Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (Association for the Exploitation of Related Rights, hereinafter 'SENA') and the Nederlandse Omroep Stichting (Netherlands Broadcasting Association, hereinafter 'NOS') relating to the determination of the equitable remuneration to be paid to performing artists and phonogram producers for the broadcasting of phonograms by radio and television.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
SENA and NOS sought to agree the amount of equitable remuneration to be fixed under the WNR, pursuant to Article 7(1) thereof.
I henhold til WNR's artikel 15 er SENA blevet udpeget til at opkræve og fordele det rimelige vederlag for rettighederne i stedet for NVPI, der som følge heraf ved skrivelse af 23. december 1993 ophævede aftalen, der var indgået med NOS.
Based on the agreement of 16 December 1986 and the amounts paid thereunder to NVPI, NOS counterclaimed for an order that the annual amount of equitable remuneration be fixed at NLG 700 000.
Før Wet op de naburige rechten (den nederlandske lov om beslægtede rettigheder) af 1. juli 1993, som ændret ved lov af 21. december 1995 (herefter »WNR«) trådte i kraft, var der den 16. december 1986 blevet indgået en aftale mellem NOS og Stichting Radio Nederland Wereldomroep (nederlandsk organisation for verdensomspændende radio og fjernsyn) på den
Before the entry into force of the Wet op de naburige rechten (Netherlands Law on related rights) of 1 July 1993, as amended by the Law of 21 December 1995 (hereinafter 'the WNR'), an agreement had been entered into on 16 December 1986 by NOS and Stichting Radio Nederland Wereldomroep (Radio Netherlands World Broadcasting Association), of the one part, and the Nederlandse Vereniging van Producenten en Importeurs van Beeld en Geluidsdragers (Netherlands Association of Producers and Importers of Image and Sound Media, hereinafter 'NVPI'), of the other part. Under that agreement, NOS was liable to pay
Da det ikke lykkedes at nå til enighed, anlagde SENA i henhold til bestemmelserne i WNR's artikel 7, stk. 2, sag ved Arrondissementsrechtbank te 'sGravenhage (Nederlandene) med henblik på at få fastsat det
By two interim judgments of 7 August 1996 and 16 April 1997, the Arrondissementsrechtbank
rimelige vederlag til 3 500 NLG pr. time for fjernsynsudsendelse og til 350 NLG pr. time for radiofonisk udsendelse.
ruled that the remuneration due for 1995 was NLG 2 000 000.
sig i medlemsstaternes sted, for hvilke direktiv 92/100 ikke fastsætter noget særligt kriterium.
Phonograms and Broadcasting Organisations signed in Rome on 26 October 1961.
Det tilkommer således udelukkende medlemsstaterne på deres område at fastlægge de mest relevante kriterier for at sikre, at dette fællesskabsbegreb respekteres inden for de grænser, der er fastsat ved fællesskabsretten og navnlig ved direktiv 92/100.
That convention provides that the payment of equitable remuneration, and the conditions for sharing that remuneration are, in the absence of agreement between the various parties concerned, to be established by domestic law and simply lists a number of factors, which it states to be non-exhaustive, non-binding and potentially relevant, for the purposes of deciding what is equitable in each case.
NOS, der støttede sig på aftalen af 16. december 1986 og på de beløb, der var blevet betalt til NVPI i henhold til aftalen, nedlagde som modkrav påstand om, at det rimelige vederlag blev fastsat til et årligt beløb på 700 000 NLG.
On appeal the Gerechtshof te 's-Gravenhage (Regional Court of Appeal, The Hague) found, in an interim judgment of 6 May 1999, that the principal issue was how to determine the equitable remuneration referred to in Article 7(1) of the WNR, having regard to the fact that neither that law nor Directive 92/100 gives any specific indication at all as to how to calculate it.
Fastsættelsen af det skyldige vederlag for de følgende år afhang af andre oplysninger, som retten anmodede om at blive meddelt.
SENA brought an appeal in cassation, arguing that the Gerechtshof had used legal reasoning that was incompatible with Directive 92/100.
Det fremgår herved, at artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/100 er inspireret af artikel 12 i den internationale konvention om beskyttelse af udøvende kunstnere, fonogramfremstillere samt radio- og fjernsyns foretagender, der blev undertegnet i Rom den 26. oktober 1961.
Since SENA's arguments raise questions of interpretation of Directive 92/100, the Hoge Raad der Nederlanden decided to stay proceedings and to refer a number of questions to the Court of Justice for a preliminary ruling.
SENA har iværksat appel, idet organisationen har gjort gældende, at Gerechtshof har lagt en retsopfattelse til grund, der er uforenelig med direktiv 92/100.
In those circumstances, the Court's role, in the context of a dispute brought before it, can only be to call upon the Member States to ensure the greatest possible adherence throughout the territory of the Community to the concept of equitable remuneration, a concept which must, in the light of the objectives of Directive 92/100, as specified in particular in the preamble thereto, be viewed as enabling a proper balance to be achieved between the interests of performing artists and producers in obtaining remuneration for the broadcast of a particular phonogram, and the interests of third parties in being able to broadcast the phonogram on terms that are reasonable.
Da SENA's argumentation rejser spørgsmål om fortolkningen af direktiv 92/100, har Hoge Raad der Nederlanden besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen tre præjudicielle spørgsmål.
As the Commission points out, whether the remuneration, which represents the consideration for the use of a commercial phonogram, in particular for broadcasting purposes, is equitable is to be assessed, in particular, in the light of the value of that use in trade.
I en sådan situation kan Domstolen inden for rammerne af en sag, der indbringes for den, alene opfordre medlemsstaterne til på den mest ensartede måde inden for Fællesskabet at respektere begrebet rimeligt vederlag, som — i henhold til direktiv 92/100's formål, der bl.a. præciseres i dets betragtninger — skal være egnet til, at der opnås en passende ligevægt mellem de udøvende kunstneres og fonogramfremstillernes interesse i at modtage et vederlag for radio- og fjernsynsudsendelse af et bestemt fonogram og tredjemands interesse i at kunne udsende dette fonogram under rimelige betingelser.
By its first question the national court is asking, essentially, whether the concept of equitable remuneration within the meaning of Article 8(2) of Directive 92/100 must, firstly, be interpreted in the same way in all Member States, and secondly, be applied using the same criteria in all Member States.
Som Kommissionen har understreget, forudsætter dette vederlag, der udgør modydelsen for anvendelsen af et kommercielt fonogram navnlig med henblik på radio- og fjernsynsudsendelse, at dets rimelige karakter bla. skal fortolkes under hensyn til værdien af denne anvendelse i den økonomiske omsætning.
By its second and third questions, the national court is asking, essentially, what criteria are to be used for determining the amount of the equitable remuneration, and what limits are imposed on the Member States in laying down those criteria.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt at få oplyst, om begrebet rimeligt vederlag i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/100, for det første skal fortolkes på samme måde i alle medlemsstaterne, og for det andet skal gennemføres ved anvendelse af samme kriterier i hver af disse stater.
In the absence of any Community definition of equitable remuneration, there is no objective reason to justify the laying down by the Community judicature of specific methods for determining what constitutes uniform equitable remuneration, which would necessarily entail its acting in the place of the Member States, which are not bound by any particular criteria under Directive 92/100. It is therefore for the Member States alone to determine, in their own territory, what are the most relevant criteria for ensuring, within the limits imposed by Community law, and particularly Directive 92/100, adherence to that Community concept.
Da der ikke foreligger en fællesskabsdefinition af udtrykket rimeligt vederlag, er der ikke nogen objektiv grund, der kan retfærdiggøre, at Fællesskabets retsinstanser fastsætter præcise måder for fastlæggelsen af et ensartet rimeligt vederlag, der ville tvinge Domstolen til at sætte
In the absence, in the case in the main proceedings, of any contractual agreement between SENA and NOS on the amount of remuneration, it is for the national court, by virtue of Article 7 of the WNR, to lay down the amount of remuneration.
Med det andet og det tredje spørgsmål spørger den forelæggende ret nærmere bestemt, hvilke kriterier der skal anvendes for at fastlægge størrelsen af det rimelige vederlag, og hvilke begrænsninger medlemsstaterne er underlagt ved fastsættelsen af disse kriterier.
It was in application of that law that the Gerechtshof te 's-Gravenhage held that a calculation model must be devised which is propitious for ensuring that the level of remuneration is equitable and for enabling such remuneration to be calculated and reviewed,
beregningsmodel, hvis resultat i de første år, efter at direktiv 92/100 trådte i kraft, omtrent skal svare til det beløb, som radio- og fjernsynsorganisationen tidligere betalte i henhold til en aftale til det organ, der tidligere opkrævede vederlaget, hvis en forhøjelse ikke er begrundet i nødvendigheden af at sikre et rimeligt vederlag.
before, under a contract, to the previous collecting agency, if the need to guarantee equitable remuneration does not justify an increase.
I tvisten i hovedsagen følger det af WNR's artikel 7, at såfremt der ikke foreligger en aftale mellem SENA og NOS om størrelsen af vederlaget, tilkommer det den nationale domstol at fastsætte dette beløb.
using variable and fixed factors: the number of hours of phonograms broadcast, the viewing and listening densities achieved by the radio and television broadcasters represented by the broadcasting organisation, the tariffs fixed by agreement in the area of performance rights and broadcasting rights in respect of musical works protected by copyright, the tariffs applied by public broadcasters in Member States bordering on the Netherlands and, finally, the amounts paid by commercial stations.
Det er i medfør af denne lovgivning, at Gerechtshof te s'-Gravenhage har udtalt, at vederlagets rimelige karakter, beregning og kontrol skal fremmes ved hjælp af en beregningsmodel, der indeholder varierende og bestemte kriterier: antal timer fonogrammerne udsendes, antallet af lyttere og seere med hensyn til de radio- og fjernsynsforetagender, som repræsenteres af radio- og fjernsynsorganisationen, de tariffer, der ved aftale er fastsat for rettigheder til fremførelse og radioog fjernsynsudsendelse af musikværker, der er ophavsretligt beskyttede, de tariffer, der anvendes af de offentlige radio- og fjernsynsforetagender i de medlemsstater, der grænser op til Nederlandene, og endelig de beløb, der betales af kommercielle stationer.
The Gerechtshof furthermore pointed out that the parties may in the first instance endeavour to reach agreement themselves on a method of calculation, which must, in the initial years following the date of entry into force of Directive 92/100, result in a sum that corresponds approximately to what the broadcaster was paying
Den nederlandske lovgiver har således valgt at lade repræsentanterne for de udøvende kunstnere og fonogramfremstillere og repræsentanterne for brugerne af fonogrammerne efter fælles aftale fastsætte størrelsen af det rimelige vederlag, og — såfremt der ikke træffes en aftale — at overlade det til den nationale domstol i sidste ende at træffe afgørelse om nævnte vederlag.
The Netherlands legislature has therefore chosen to allow the representatives of performing artists and phonogram producers and of phonogram users to determine by mutual agreement the amount of equitable remuneration and, failing such agreement, to entrust that task to the national court, which has final responsibility for calculating the remuneration.
Denne metode, som både er meget beskyttende for parternes rettigheder og respekterer fællesskabsretten, gør det muligt at opstille en generel ramme, inden for hvilken de forskellige metoder til beregning af størrelsen af et rimeligt vederlag, som medlemsstaterne har valgt, kan indgå.
That method, which is very protective of the parties and at the same time consistent with Community law, makes it possible to establish a general framework for the various choices made by the Member States for the purpose of calculating the amount of equitable remuneration.
»1) Begrebet rimeligt vederlag, der er indeholdt i artikel 8, stk. 2, i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november 1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret, skal fortolkes ensartet i otte medlemsstaterne og gennemføres af enhver medlemsstat, idet denne på sit eget områdefastlægger de mest relevante kriterier f or—inden f or de grænser, som fællesskabsretten og navnlig nævnte direktiv sætter — at sikre, at dette fæUesskabsbegreb overholdes.
The concept of equitable remuneration in Article 8(2) of Council Directive 92/100/EEC of 19 November 1992 on rental right and lending right and on certain rights related to copyright in the field of intellectual property must be interpreted uniformly in all the Member States and applied by each Member State; it is f or each Member State to determine, in its own territory, the most appropriate criteria for assuring, within the limits imposed by Community law and Directive 92/100 in particular, adherence to that Community concept
2) Artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/100 er ikke til hinder for en beregningsmodel for det rimelige vederlag til udøvende kunstnere og fonogramfremstillere, der indeholder varierende og bestemte kriterier, såsom det antal timer fonogrammerne udsendes, antallet af lyttere og seere med hensyn til de radio- og fjernsynsforetagender, som repræsenteres af radio- og fjernsynsorganisationen, de tariffer, der ved aftale er fastsat for rettigheder til fremførelse og radio- og fjernsynsudsendelse af musikværker, der er ophavsretligt beskyttede, de tariffer, der anvendes af de offentage radio- ogfjernsyns]Oretagender i de medlemsstater, der grænser op tu den pågældende medlemsstat, og de beløb, der betales af kommercielle stationer, når denne model gør det muligt at opnå en passende ligevægt mellem de udøvende kunstneres og fonogramfremstilleres interesse i at modtage et vederlag for radio- og fiernsynsudsendelse af et bestemt fonogram og tredjemands interesse i at kunne udsende dette fonogram under rimeage betingelser, og at modellen ikke er i strid med noget princip i fællesskabsretten.*
Article 8(2) of Directive 92/100 does not preclude a model for calculating what constitutes equitable remuneration for performing artists and phonogram producers that operates by reference to variable and fixed factors, such as the number of hours of phonograms broadcast, the viewing and listening densities achieved by the radio and television broadcasters represented by the broadcast organisation, the tariffs fixed by agreement in the field of performance rights and broadcast rights in respect of musical works protected by copyright, the tariffs set by the public broadcast organisations in the Member States bordering on the Member State concerned, and the amounts paid by commercial stations, provided that that model is such as to enable a proper balance to be achieved between the interests of performing artists and producers in obtaining remuneration for the broadcast of a particular phonogram, and the interests of third parties in being able to broadcast the phonogram on terms that are reasonable, and that it does not contravene any principle of Community law.'
Generaladvokat A Tizzano fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Sjette Afdeling) den 26. september 2002.
Advocate General A. Tizzano delivered his Opinion at the sitting of the Sixth Chamber on 26 September 2002.
Præjudiciel »EF-traktatens artikel 8 A (efter ændring nu artikel 18 EF) — unionsborgerskab — EF-traktatens artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF) — fri udveksling af tjenesteydelser — lufttransport i Fællesskabet — lufthavnsafgift — forskelsbehandling — forordning (EØF) nr. 2408/92* (Sjette Afdeling)
Preliminary ruling (Article 8a of the EC Treaty (now, after amendment, Article 18 EC) — European citizenship — Article 59 of the Treaty (now, after amendment, Article 49 EC) — Freedom to provide services — Community air transport —Airport tax —Discrimination — Regulation (EEC) No 2408192) (Sixth Chamber)