natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Quelle, i tilfælde af omlevering af en vare, der ikke er i overensstemmelse med salgsaftalen (herefter »den mangelfulde vare«), pålægges at afholde sig fra at opkræve beløb for brug af varen.
Quelle, in cases where goods not in conformity with the contract of sale (‘not in conformity’) are replaced, from invoicing consumers for the use of those goods.
Appellerne iværksat af både Quelle og af Bundesverband til prøvelse af denne dom blev forkastet.
The appeals brought against that judgment — both by Quelle and by the Bundesverband — were dismissed.
Der blev herefter indgivet en »revisionsanke« for Bundesgerichtshof, der fastslog, at det følger af bestemmelserne i BGB’s § 439, stk. 4, sammenholdt med § 346, stk. 1, og stk. 2, nr. 1, at sælgeren, i tilfælde af omlevering af en mangelfuld vare, har ret til erstatning som kompensation for de fordele, køberen har af brugen af varen, indtil den bliver erstattet af en ny vare.
The Bundesgerichtshof, before which appeal proceedings have been brought on a point of law, notes that, under Paragraph 439(4) of the BGB, read in conjunction with Paragraph 346(1) and (2)(1) thereof, the seller is entitled, in cases where goods not in conformity are replaced, to payment by way of compensation for the benefits derived by the purchaser from the use of those goods until their replacement with new goods.
Bundesgerichtshof har udtrykt betænkelighed ved den ensidige belastning af køberen, men anført, at den ikke ser nogen mulighed for at korrigere den nationale lovregulering ved fortolkning.
While expressing doubts regarding the unilateral burden thus placed on the purchaser, the Bundesgerichtshof states that it sees no way of correcting the national legislation by means of interpretation.
En fortolkning, hvorefter sælgeren ikke kan kræve erstatning fra køberen for brugen af den omleverede vare, er i strid med ordlyden af de relevante bestemmelser i BGB og med det ønske, lovgiver klart har udtrykt, og er forbudt ved artikel 20, stk. 3, i grundloven (Grundgesetz), hvorefter den dømmende magt er bundet af lov og ret.
An interpretation to the effect that the seller could not claim payment from the purchaser for use of the replaced goods would be at odds with the wording of the relevant provisions of the BGB and the clear intention of the legislature, and is prohibited by Paragraph 20(3) of the Basic Law (Grundgesetz), according to which judicial authority is bound by legislation and by the law.
Imidlertid har Bundesgerichtshof, da den er i tvivl om overensstemmelsen mellem BGB og fællesskabsbestemmelserne, besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
Being unsure, however, whether the provisions of the BGB are in compliance with Community legislation, the Bundesgerichtshof decided to stay proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
»Skal bestemmelserne i [direktivets] artikel 3, stk. 2, sammenholdt med stk. 3, første afsnit, og stk. 4, eller i artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, […] fortolkes således, at
‘Are the provisions of Article 3(2) of [the Directive], read in conjunction with the first subparagraph of Article 3(3) and Article 3(4) thereof, or of the third subparagraph of
DOM AF 17.4.2008 — SAG C-404/06 de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter sælgeren, såfremt forbrugsvaren skal bringes i overensstemmelse med købsaftalen ved omlevering, kan kræve værdierstatning fra forbrugeren for brugen af den oprindeligt leverede mangelfulde forbrugsvare?«
Article 3(3) of [the Directive] … to be interpreted as precluding national legislation which provides that, where consumer goods are brought into conformity with the contract by means of delivery of replacement goods, the seller may require compensation from the consumer for use of the goods originally delivered, which were not in conformity with the contract?’
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktivets artikel 3 skal fortolkes således, at den er til hinder for national lovgivning, hvorefter sælgeren, såfremt han har solgt en mangelfuld forbrugsvare, kan kræve erstatning fra forbrugeren for brugen af den mangelfulde vare, indtil denne erstattes med en ny vare.
By its question, the national court essentially asks whether Article 3 of the Directive is to be interpreted as precluding national legislation under which a seller who has sold consumer goods which are not in conformity may require the consumer to pay compensation for the use of those defective goods until their replacement with new goods.
Quelle har under retsmødet hævdet, at det præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom den forelæggende ret har bemærket, at de nationale bestemmelser, der gennemfører direktivet, kun muliggør en enkelt fortolkning, og at tysk forfatningsret forbyder en fortolkning contra legem.
At the hearing, Quelle argued that the question referred for a preliminary ruling is not admissible, given that the national court has stated that the provisions of national law implementing the Directive are open to only one interpretation and that German constitutional law prohibits the national court from espousing an interpretation contra legem.
Såfremt Domstolens fortolkning af direktivets artikel 3 adskiller sig herfra, kan den forelæggende ret derfor ikke tage hensyn til Domstolens besvarelse.
In consequence, if the Court of Justice were to place a different construction on Article 3 of the Directive, the national court would not be able to take account of the Court’s answer.
Hertil bemærkes, at inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 234 EF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funk-
In that regard, it must be recalled that, in proceedings under Article 234 EC, which are based on a clear separation of functions between the national courts and the
QUELLE tioner, henhører enhver bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder under den nationale rets kompetence. Det tilkommer ligeledes udelukkende den nationale retsinstans, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen.
Court of Justice, any assessment of the facts in the case is a matter for the national court before which the dispute has been brought and which must assume responsibility for the subsequent judicial decision, and which must determine, in the light of the particular circumstances of the case, both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court.
Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (jf. bl.a. dommen i sagen Conseil général de la Vienne, præmis 20, og Lucchini-dommen, præmis 44).
The Court may refuse to rule on a question referred for a preliminary ruling by a national court only where it is quite obvious that the interpretation of Community law that is sought bears no relation to the facts of the main action or its purpose, where the problem is hypothetical, or where the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it (see, inter alia, Conseil général de la Vienne, paragraph 20, and Lucchini, paragraph 44).
Dette er ikke tilfældet i denne sag.
That is not the position in the present case.
Enhver anden konklusion er nemlig uforenelig med selve formålet med de beføjelser, artikel 234 EF tillægger Domstolen, hvilke beføjelser i det væsentlige har til formål at sikre de nationale retsinstansers
Any other approach would be incompatible with the very aim of the powers given to the Court by Article 234 EC, which are intended, in essence, to ensure the uniform application
Heraf følger, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal antages til realitetsbehandling.
It follows that the reference for a preliminary ruling is admissible.
Ifølge Bundesverband, den spanske og den østrigske regering samt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber fastsætter direktivets artikel 3, stk. 3, klart, at det ikke blot er sælgerens afhjælpning af en mangelfuld vare, men også i givet fald omleveringen af denne med en vare uden mangler, som skal iværksættes uden omkostninger for forbrugeren.
According to the Bundesverband, the Spanish and Austrian Governments and the Commission of the European Communities, Article 3(3) of the Directive clearly establishes that it is not only the repair of goods not in conformity that must be carried out for the consumer free of charge by the seller, but also — where appropriate — their replacement with goods which are in conformity.
Forpligtelsen til vederlagsfrihed udgør en uadskillelig helhed, der har til formål at beskytte køberen fra risikoen for finansielle omkostninger, hvilke omkostninger kan afskrække ham fra at gøre sine rettigheder gældende.
In all the situations covered by that provision, the ‘free of charge’ requirement applies as a whole and in full, being intended to protect the purchaser from the risk of financial burdens which might dissuade him from asserting his rights.
Den tyske regering har anført, at affattelsen af direktivet ikke besvarer spørgsmålet, om sælgeren i tilfælde af omlevering af en mangelfuld vare kan kræve erstatning for brugen heraf.
The German Government observes that the wording of the Directive gives no clear indication whether the seller may, in cases where goods not in conformity are replaced, claim payment for the use of those goods.
Den har understreget, at 15. betragtning til direktivet ud fra en systematisk synsvinkel udtrykker et meget generelt retsprincip, som giver medlemsstaterne fuldt råderum til at lovgive på området for, hvornår forbrugeren er forpligtet til at betale erstatning for brugen af en vare.
It points out that, in terms of internal logic, the 15th recital in the preamble to the Directive sets out a very general principle of law, leaving the Member States entirely free to legislate on the question concerning the situations in which the consumer is required to pay compensation for the use of goods.
Det bemærkes indledningsvis, at sælgeren ifølge direktivets artikel 3, stk. 1, over for forbrugeren er ansvarlig for enhver manglende overensstemmelse, der foreligger ved varens levering.
As a preliminary point, it should be borne in mind that, under Article 3(1) of the Directive, the seller is to be liable to the consumer for any lack of conformity in the goods at the time when they are delivered.
Direktivets artikel 3, stk. 2, angiver de rettigheder, som forbrugeren kan påberåbe sig over for sælgeren i tilfælde af manglende overensstemmelse af den leverede vare.
Article 3(2) of the Directive lists the rights which the consumer may rely on against the seller in cases where the goods delivered are not in conformity.
Forbrugeren har i første omgang ret til at få forbrugsvaren bragt i overensstemmelse.
Initially, the consumer has the right to require the goods to be brought into conformity.
Bliver varen ikke bragt i overensstemmelse, kan forbrugeren dernæst kræve et passende afslag i prisen eller hæve købet.
If that is not possible, he may subsequently require a reduction in the price or rescission of the contract.
Hvad angår det forhold, at varen skal bringes i overensstemmelse, præciserer direktivets artikel 3, stk. 3, at forbrugeren kan kræve, at sælgeren afhjælper den manglende overensstemmelse eller omleverer, i begge tilfælde uden vederlag, medmindre dette ikke er muligt eller er uforholdsmæssigt.
As regards the bringing into conformity of the goods, Article 3(3) of the Dir -ective states that the consumer is entitled to require the seller to repair the goods or to replace them — in either case free of charge — unless that is impossible or disproportionate.
Tavsheden omkring de finansielle konsekvenser af ombytning betyder, at hensigten ikke er, at direktivet skal regulere spørgsmålet om en eventuel brugserstatning.
The fact that those proposals are silent as to the financial consequences of replacement goes to show that it was not intended that the Directive should govern the question of compensation for use.
Denne omstændighed er imidlertid helt uden relevans, da det er udtrykket »i begge tilfælde uden vederlag« i fælles holdning (EF) nr. 51/98 fastlagt af Rådet den 24. september 1998 med henblik på udstedelse af direktivet (EFT C 333, s. 46), som er gengivet i den endelige tekst, hvilket er udtryk for fællesskabslovgivers ønske om at styrke forbrugerbeskyttelsen.
However, that is entirely irrelevant since it is the expression ‘in either case free of charge’ — used in Common Position (EC) No 51/98, adopted by the Council on 24 September 1998 with a view to adopting the Directive (OJ 1998 C 333, p. 46) — which was retained in the definitive text, thus reflecting the intention of the Community legislature to strengthen consumer protection.
Udtrykket »uden vederlag« i direktivets artikel 3, stk. 4, henviser til »de omkostninger, der er nødvendige for at bringe varen i overensstemmelse, navnlig
The expression ‘free of charge’ is defined in Article 3(4) of the Directive as referring to ‘the necessary costs incurred to bring the goods into conformity, particularly the
Det følger af fællesskabslovgivers anvendelse af biordet »navnlig«, at denne opregning er indikativ og ikke udtømmende.
It follows from the use by the Community legislature of the adverb ‘particularly’ that that list is illustrative, not exhaustive.
Den omstændighed, som den tyske regering har fremført, at pressemeddelelsen fra forligsudvalget »Europa-Parlamentet og Rådet«, af 18. marts 1999, om enighed om forbrugergarantier (C/99/77) indeholder en begrænsende definition af udtrykket »uden vederlag«, er herved uden relevans.
The fact, relied upon by the German Government, that Press Release C/99/77 of the ‘Parliament — Council’ Conciliation Committee of 18 March 1999 on agreement on consumer guarantees gives a restrictive definition of the term ‘free of charge’ is irrelevant in that regard.
Det følger således af såvel affattelsen som af de relevante forarbejder til direktivet, at fællesskabslovgiver har ønsket, at den omstændighed, at sælgeren vederlagsfrit skal bringe varen i overensstemmelse, er et væsentligt element i den forbrugerbeskyttelse, direktivet sikrer.
Thus it follows from the wording of the Directive, as well as from the related travaux préparatoires, that the Community legislature intended to make the ‘free of charge’ aspect of the seller’s obligation to bring goods into conformity an essential element of the protection afforded to consumers by the Directive.
Sælgerens forpligtelse til vederlagsfrit at bringe varen i overensstemmelse, hvad enten dette sker ved afhjælpning eller omlevering af den mangelfulde vare, har til formål at beskytte forbrugeren fra risikoen for finansielle omkostninger, hvilke omkostninger, i overensstemmelse med det af generaladvokaten i punkt 49 i forslaget til afgørelse
The ‘free of charge’ requirement attaching to the seller’s obligation to bring the goods into conformity, whether by repair or replacement, is intended to protect consumers from the risk of financial burdens which, as the Advocate General observed in point 49 of her Opinion, might dissuade them from asserting their rights in the
QUELLE anførte, i mangel af en sådan beskyttelse kan afskrække forbrugeren fra at påberåbe sig sine rettigheder.
QUELLE absence of such protection.
Denne fortolkning understøttes af fællesskabslovgivers ønske om at sikre forbrugeren en effektiv beskyttelse, der fremgår af direktivets artikel 3, stk. 3, tredje afsnit.
Support for that interpretation is to be found in the intention, manifested by the Community legislature in the third subparagraph of Article 3(3) of the Directive, to provide effective protection to consumers.
Denne bestemmelse præciserer nemlig, at enhver afhjælpning eller omlevering skal ske ikke blot inden for rimelig tid, men også uden væsentlig ulempe for forbrugeren.
That provision states that any repair or replacement is to be completed not only within a reasonable time but also without significant inconvenience to the consumer.
Denne fortolkning er tillige i overensstemmelse med direktivets formål, som i lighed med den første betragtning hertil er at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau.
That interpretation is also consistent with the purpose of the Directive which, as stated in the first recital in the preamble thereto, is to ensure a high level of consumer protection.
Det følger af direktivets artikel 8, stk. 2, at den beskyttelse, direktivet fastsætter, er en minimumsbeskyttelse, og at medlemsstaterne, selv om de kan vedtage strengere bestemmelser, ikke kan svække de af fællesskabslovgiver fastsatte garantier.
As follows from Article 8(2) of the Directive, the protection provided by it is minimal and, although Member States may adopt more stringent provisions, they may not undermine the guarantees laid down by the Community legislature.
De andre argumenter, som den tyske regering har påberåbt sig mod en sådan fortolkning, kan ikke ændre denne.
The other arguments advanced by the German Government against that interpretation are not such as to call it into question.
Hvad for det første angår den rækkevidde, som må tillægges 15. betragtning til direktivet, hvilken betragtning gør det muligt at tage hensyn til forbrugerens brug af den
As regards, first, the scope which must be accorded to the 15th recital in the preamble to the Directive, which permits account to be taken of the use the consumer has had
Disse udtryk er identiske med dem, der er anvendt i Rådets fælles holdning, som den tyske regering også har henvist til.
Those expressions are identical to those used in the Common Position of the Council to which the German Government also referred.
Denne terminologi er et klart udtryk for, at den situation, den 15. betragtning omhandler, er begrænset til tilfælde, hvor købet hæves som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 5, i hvilket tilfælde sælgeren, i henhold til princippet om, at begge de kontraherende parter skal tilbagelevere de opnåede fordele, skal tilbagebetale køberen salgsprisen for varen.
That terminology makes it clear that the situation envisaged in the 15th recital is restricted to cases where the contract is terminated, as provided for in Article 3(5) of the Directive, and where, pursuant to the principle that the contracting parties must each give up the benefits they have received, the seller must reimburse to the consumer the selling price of the goods.
I modsætning til det af den tyske regering hævdede, kan den 15. betragtning således ikke fortolkes som et generelt princip om, at medlemsstaterne har beføjelse til, i alle de situationer, de ønsker, herunder i tilfælde af en begæring om omlevering i henhold til direktivets artikel 3, stk. 3, at tage hensyn til den brug, forbrugeren har haft af den mangelfulde vare.
Contrary to the contentions of the German Government, the 15th recital cannot, therefore, be interpreted as a general principle enabling the Member States to take account, in any situation they wish, including that of a mere request for replacement submitted pursuant to Article 3(3) of the Directive, of the use which the consumer has had of goods not in conformity.
Hvad for det andet angår den tyske regerings påstand om, at den omstændighed, at forbrugeren i form af omlevering af en mangelfuld vare, har ret til en ny vare uden at skulle betale en værdierstatning, udgør en ugrundet berigelse, bemærkes, at direktivets artikel 3, stk. 1, pålægger sælgeren ansvar, over for forbrugeren, for enhver manglende overensstemmelse, der foreligger ved varens levering.
As regards, secondly, the German Government’s assertion that the fact that, by virtue of the replacement of goods not in conformity, the consumer has the benefit of new goods without having to make proper payment constitutes unjust enrichment, it should be borne in mind that Article 3(1) of the Directive makes the seller liable to the consumer for any lack of conformity which exists at the time the goods are delivered.
I en situation, hvor sælgeren leverer en mangelfuld vare, gennemfører han ikke på korrekt vis den forpligtelse, han har påtaget sig med salgskontrakten og må derfor påtage sig konsekvenserne af den utilfredsstillende gennemførelse heraf.
If a seller delivers goods which are not in conformity, it fails correctly to perform the obligation which it accepted in the contract of sale and must therefore bear the consequences of that faulty performance.
Forbrugeren, der har betalt salgsprisen og derfor korrekt har gennemført sin forpligtelse i
By receiving new goods to replace the
QUELLE henhold til kontrakten, bliver ikke, ved at modtage en ny vare som erstatning for den mangelfulde vare, ugrundet beriget.
QUELLE goods not in conformity, the consumer — who, for his part, paid the selling price and therefore correctly performed his contractual obligation — is not unjustly enriched.
Han modtager blot, med forsinkelse, en vare, der er i overensstemmelse med kontrakten, hvilken vare oprindeligt skulle være leveret.
He merely receives, belatedly, goods in conformity with the specifications of the contract, which he should have received at the outset.
Desuden er sælgerens finansielle interesser beskyttet, dels ved forældelsesfristen på to år i henhold til direktivets artikel 5, stk. 1, dels i form af den mulighed han i henhold til direktivets artikel 3, stk. 3, andet afsnit, har for at afslå at omlevere varen, hvis denne erstatningsform anses for uforholdsmæssig, idet den påfører sælgeren urimelige omkostninger.
The fact remains that the seller’s financial interests are protected, on the one hand, by the two-year time-limit laid down in Article 5(1) of the Directive and, on the other, by the fact that, under the second subparagraph of Article 3(3) of the Direct- ive, it may refuse to replace the goods where that remedy would be disproportionate in that it would impose unreasonable costs on the seller.
På baggrund af alle de ovenstående overvejelser skal spørgsmålet besvares med, at direktivets artikel 3 skal fortolkes således, at den er til hinder for national lovgivning, hvorefter sælgeren, såfremt han har solgt en mangelfuld forbrugsvare, kan kræve erstatning fra forbrugeren for brugen af den mangelfulde vare, indtil denne erstattes med en ny vare.
In the light of all the foregoing, the answer to the question referred must be that Article 3 of the Directive is to be interpreted as precluding national legislation under which a seller who has sold consumer goods which are not in conformity may require the consumer to pay compensation for the use of those defective goods until their replacement with new goods.
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed skal fortolkes således, at den er til hinder for national lovgivning, hvorefter sælgeren, såfremt han har solgt en mangelfuld forbrugsvare, kan kræve erstatning fra forbrugeren for brugen af den mangelfulde vare, indtil denne erstattes med en ny vare.
Article 3 of Directive 1999/44/EC of the European Parliament and of the Council of 25 May 1999 on certain aspects of the sale of consumer goods and associated guarantees is to be interpreted as precluding national legislation under which a seller who has sold consumer goods which are not in conformity may require the consumer to pay compensation for the use of those defective goods until their replacement with new goods.
Sag C-456/06
Case C-456/06
Peek & Cloppenburg KG mod Cassina SpA (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)
Peek & Cloppenburg KG v Cassina SpA (Reference for a preliminary ruling from the Bundesgerichtshof)