natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I øvrigt er Fællesskabet ikke bundet af konventionen om privatretligt ansvar og FIPOL-konventionen, således som Total-selskaberne har hævdet under den mundtlige forhandling.
Moreover, contrary to the arguments put forward by the Total companies at the hearing, the Community is not bound by the Liability Convention or the Fund Convention.
For det første har Fællesskabet ikke tiltrådt de nævnte internationale konventioner, og for det andet kan Fællesskabet hverken anses for at være
In the first place, the Community has not acceded to those international instruments and, in the second place, it cannot be regarded as having taken the place
COMMUNE DE MESQUER trådt i medlemsstaternes sted — dette allerede af den grund, at ikke alle medlemsstater er kontraherende parter i disse konventioner (jf. analogt dom af 14.7.1994, sag C-379/92, Peralta, Sml. I, s. 3453, præmis 16, og af 3.6.2008, sag C-308/06, Intertanko m.fl., Sml.
COMMUNE DE MESQUER of its Member States, if only because not all of them are parties to those conventions (see, by analogy, Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16, and Case C-308/06 Intertanko and Others [2008] ECR I-4057, paragraph 47), or as being indirectly bound by those conventions as a result of Article 235 of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed at Montego Bay on 10 December 1982, which entered into force on 16 November 1994 and was approved by Council Decision 98/392/EC of 23 March 1998 (OJ 1998 L 179, p.
I, s. 4057, præmis 47) — eller for indirekte at være bundet af disse konventioner som følge af artikel 235 i De Forenede Nationers havretskonvention, som blev undertegnet i Montego Bay den 10. december 1982 og trådte i kraft den 16. november 1994, og som blev godkendt ved Rådets afgørelse 98/392/EF af 23. marts 1998 (EFT L 179, s. 1), i hvis stk. 3 der alene er fastsat en generel samarbejdsforpligtelse for de kontraherende parter i konventionen, således som den franske regering har fremhævet under den mundtlige forhandling.
1), paragraph 3 of which confines itself, as the French Government pointed out at the hearing, to establishing a general obligation of cooperation between the parties to the convention.
Endvidere bemærkes hvad angår beslutning 2004/246 om bemyndigelse af medlemsstaterne til i Det Europæiske Fællesskabs interesse at undertegne, ratificere eller tiltræde protokollen af 2003 til FIPOL-konventionen, at det er tilstrækkeligt at fastslå, at denne beslutning og nævnte protokol af 2003 ikke kan finde anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen.
Furthermore, as regards Decision 2004/246 authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the Community, the Protocol of 2003 to the Fund Convention, it suffices to state that that decision and the Protocol of 1993 cannot apply to the facts at issue in the main proceedings.
Ganske vist bestemmes det udtrykkeligt i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2004/35, at direktivet ikke finder anvendelse på uheld eller en handlemåde, for hvilke reglerne om ansvar eller erstatning falder ind under anvendelsesområdet for enhver af de internationale konventioner, der er opført i bilag IV, hvori er nævnt konventionen om privatretligt ansvar og FIPOL-konventionen.
It is true that Directive 2004/35 expressly provides in Article 4(2) that it is not to apply to an incident or activity in respect of which liability or compensation falls within the scope of any of the international conventions listed in Annex IV, which mentions the Liability Convention and the Fund Convention.
Som angivet i direktivets tiende betragtning, fandt fællesskabslovgiver det således nødvendigt udtrykkeligt at tage hensyn til de relevante internationale konventioner, der indeholder strengere og mere omfattende bestemmelser for udøvelse af aktiviteter, der er omfattet af dette direktiv.
The Community legislature, as stated in recital 10 in the preamble to that directive, found it necessary to take express account of the relevant international conventions regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities within the scope of that directive.
Det må imidlertid konstateres, at direktiv 75/442 ikke indeholder en tilsvarende bestemmelse, heller ikke i den udgave af direktivet, som er kodificeret ved direktiv 2006/12.
However, Directive 75/442 does not contain a similar provision, even in the codified version resulting from Directive 2006/12.
På grundlag af de anførte betragtninger skal det tredje spørgsmål derfor besvares med, at ved anvendelsen af artikel 15 i direktiv 75/442 på udledning af olieprodukter i havet ved uheld, som har forårsaget en forurening af en medlemsstats kyster, gælder følgende:
In the light of the above considerations, the answer to the third question must be that, for the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442 to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
— Den nationale domstol kan anse sælgeren af disse olieprodukter og befragteren af det skib, der transporterer dem, for at være den, der har frembragt det nævnte affald, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra b), i direktiv 75/442, og dermed for at være »tidligere indehaver« ved anvendelsen af direktivets artikel 15, andet led, første del, såfremt den nationale domstol på grundlag af sagens omstændigheder — som det alene tilkommer denne at vurdere — når frem til den konklusion, at denne sælger/befragter har medvirket til risikoen for, at der opstod den forurening, som indtraf på grund af skibsforliset, navnlig såfremt han har undladt at træffe foranstaltninger til at forebygge en sådan hændelse, såsom foranstaltninger vedrørende valg af skib.
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— Hvis det viser sig, at de omkostninger, som er forbundet med bortskaffelsen af affald, der er frembragt ved, at olieprodukter er udledt i havet ved et uheld, ikke overtages af FIPOL eller ikke kan overtages af den, fordi det maksimale erstatningsbeløb for det pågældende skadestilfælde er overskredet, og hvis det ifølge en medlemsstats nationale ret, herunder den ret, der gælder som følge af internationale konventioner, på grund af de fastsatte ansvarsbegrænsninger og/eller ansvarsfritagelser er udelukket, at disse omkostninger afholdes af ejeren og/eller befragteren af skibet, selv om disse må anses for »indehavere« af affaldet i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra c), i direktiv 75/442, skal national ret for at sikre en gennemførelse af direktivet, der er i overensstemmelse med dettes artikel 15, være således udformet, at det kan pålægges producenten af det produkt, som det frembragte affald hidrører fra, at bære disse omkostninger.
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ’holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
I overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, kan producenten imidlertid kun forpligtes til at bære disse omkostninger, såfremt han ved sin virksomhed har medvirket til risikoen for, at der opstod den forurening, som er forvoldt på grund af skibets forlis.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
— Den nationale domstol kan anse sælgeren af disse olieprodukter og befragteren af det skib, der transporterer dem, for at være den, der har frembragt det nævnte affald, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra b), i direktiv 75/442, som ændret ved beslutning 96/350, og dermed for at være »tidligere indehaver« ved anvendelsen af direktivets artikel 15, andet led, første del, såfremt den nationale domstol på grundlag af sagens omstændigheder — som det alene tilkommer denne at vurdere — når frem til den konklusion, at denne sælger/befragter har medvirket til risikoen for, at der opstod den forurening, som indtraf på grund af skibsforliset, navnlig såfremt han har undladt at træffe foranstaltninger til at forebygge en sådan hændelse, såsom foranstaltninger vedrørende valg af skib.
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— Hvis det viser sig, at de omkostninger, som er forbundet med bortskaffelsen af affald, der er frembragt ved, at olieprodukter er udledt i havet ved et uheld, ikke overtages af den internationale fond for erstatning af skader ved olieforurening eller ikke kan overtages af den, fordi det maksimale erstatningsbeløb for det pågældende skadestilfælde er overskredet, og hvis det ifølge en medlemsstats nationale ret, herunder den ret, der gælder som følge af internationale konventioner, på grund af de fastsatte ansvarsbegrænsninger og/eller ansvarsfritagelser er udelukket, at disse omkostninger afholdes af ejeren og/eller befragteren af skibet, selv om disse må anses for »indehavere« af affaldet i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra c), i direktiv 75/442, som ændret ved beslutning 96/350, skal national ret for at sikre en gennemførelse af direktivet, der er i overensstemmelse med dettes artikel 15, være således udformet, at det kan pålægges producenten af det produkt, som det frembragte affald hidrører fra, at bære disse omkostninger.
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the International Oil Pollution Compensation Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from inter- national agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
I overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, kan producenten imidlertid kun forpligtes til at bære disse omkostninger, såfremt han ved sin virksomhed har medvirket til risikoen for, at der opstod den forurening, som er forvoldt på grund af skibets forlis.
In accordance with the ‘polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Sag C-284/06
Case C-284/06
»Skattelovgivning — etableringsfrihed — direktiv 90/435/EØF — selskabsskat — fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber i forskellige medlemsstater — kapitalselskaber — udlodning af overskud og formueforøgelser — kildeskattebegrebet — skattegodtgørelse — behandlingen af hjemmehørende aktionærer og ikkehjemmehørende aktionærer«
(Tax legislation — Freedom of establishment — Directive 90/435/EEC — Corporation tax — Common system of taxation applicable in the case of parent companies and subsidiaries of different Member States — Company with a share capital — Distribution of revenue and of increases in share capital — Withholding tax — Tax credit — Treatment of resident shareholders and nonresident shareholders)
Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 31. januar 2008 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Mengozzi delivered on 31 January 2008 . . . .Judgment of the Court (Fourth Chamber), 26 June 2008 . . . . . . . . . .
Retspleje — mundtlig forhandling — genåbning (Art. 234 EF; Domstolens procesreglement, art. 61)
Procedure — Oral procedure — Reopening (Art. 234 EC; Rules of Procedure of the Court, Art. 61)
Tilnærmelse af lovgivningerne — fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber i forskellige medlemsstater — direktiv 90/435
Approximation of laws — Common system of taxation applicable in the case of parent companies and subsidiaries of different Member States — Directive 90/435
(Rådets direktiv 90/435, art. 5, stk. 1)
(Council Directive 90/435, Art. 5(1))
Fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — skattelovgivning — selskabsskat (EF-traktaten, art. 52 (efter ændring nu art. 43 EF); Rådets direktiv 90/435, art. 4)
(EC Treaty, Art. 52 (now, after amendment, Art. 43 EC); Council Directive 90/435, Art. 4)
Domstolen kan af egen drift, på forslag af generaladvokaten eller på parternes begæring i henhold til procesreglementets artikel 61 træffe bestemmelse om genåbning af den mundtlige forhandling, såfremt den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller at sagen skal afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af parterne.
Similarly, only the court making the reference may define the factual context in which the questions which it asks arise or, at very least, explain the factual assumptions on which the questions are based.
At en part anfører, at generaladvokaten i forslaget til afgørelse ikke har taget hensyn til visse bestemmelser i national ret, som den forelæggende ret ikke har nævnt i forelæggelsesafgørelsen, kan dog ikke begrunde en genåbning af den mundtlige forhandling i henhold til artikel 61.
Consequently, when certain facts are not set out by the national court in the order for reference, a party cannot argue that certain factual premises on which the Advocate General’s analysis is based are incorrect or incomplete so as to justify the reopening of the oral procedure, having regard to the requirements laid down in Article 61 of the Rules of Procedure of the Court.
Ligeledes tilkommer det den forelæggende ret at give en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og de regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i alt fald at forklare de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål.
The Court may of its own motion, or on a proposal from the Advocate General, or at the request of the parties, order the reopening of the oral procedure in accordance with Article 61 of the Rules of Procedure if it considers that it lacks sufficient information, or that the case must be dealt with on the basis of an argument which has not been debated between the parties.
Når en forelæggende ret ikke redegør for visse faktiske forhold i forelæggelsesafgørelsen, kan en part derfor ikke påberåbe sig, at nogle af de faktiske omstændigheder, som generaladvokatens analyse bygger på, er ukorrekte eller ufuldstændige som begrundelse for at genåbne den mundtlige forhandling i henhold til artikel 61 i Domstolens procesreglement.
However, the argument that the Advocate General did not take account in his Opinion of the provisions of certain provisions of national law not mentioned by the national court in its order for reference cannot justify the reopening of the oral procedure, having regard to the requirements laid down in that article.
(jf. præmis 37-40, 42 og 44-47)
(see paras 37-40, 42, 44-47)
Det udgør ikke kildeskat som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater, såfremt en national bestemmelse ved udlodning af overskud fra et datterselskab til et moderselskab fastsætter, at der i datterselskabet sker beskatning af indtægter og formueforøgelser, som ikke ville have været skattepligtige, såfremt de var forblevet i datterselskabet og ikke var blevet udloddet til moderselskabet.
A provision of national law which, in relation to cases where profits are distributed by a subsidiary to its parent company, provides for the taxation of income and asset increases of the subsidiary which would not have been taxed if they had remained with the subsidiary and had not been distributed to the parent company does not constitute a withholding tax within the meaning of Article 5(1) of Directive 90/435 on the common system of taxation applicable in the case of parent companies and subsidiaries of different Member States.
Under en sag i henhold til artikel 234 EF tilkommer det således ikke Domstolen at præcisere indholdet af de nationale bestemmelser, som finder anvendelse i hovedsagen.
In proceedings brought under Article 234 EC, it is not for the Court to specify the relevant provisions of national law applicable to the main proceedings.
Dette prærogativ tilkommer den forelæggende ret, der selv fastlægger den nationale retlige ramme, men overlader Domstolen muligheden for at bidrage med alle de fællesskabsretlige fortolkningselementer, som kan sætte den forelæggende ret i stand til at bedømme, om de nationale bestemmelser er forenelige med fællesskabsretten.
That is the prerogative of the court making the reference which, while drawing up the internal legal framework, leaves it open to the Court to provide all the criteria of interpretation of Community law so as to permit the court making the reference to assess the compatibility of national legislation with the Community rules.
Desuden giver hverken Domstolens statut eller dens procesreglement mulighed for, at parterne kan afgive bemærkninger som svar på generaladvokatens forslag til afgørelse.
Moreover, neither the Statute of the Court of Justice nor the Rules of Procedure make provision for the parties to submit observations in response to the Advocate General’s Opinion.
Enhver form for beskatning af indtægter opnået i den medlemsstat, hvor udbyttet udloddes, og hvor den udløsende faktor er udbetalingen af udbytte eller enhver anden form for afkast af værdipapirer, udgør kildeskat, når beregningsgrundlaget for denne skat er afkastet af disse værdipapirer, og når den skattepligtige er indehaveren af værdipapirerne.
Any tax on income received in the State in which dividends are distributed is a withholding tax on distributed profits where the chargeable event for the tax is the payment of dividends or of any other income from shares, the taxable amount is the income from those shares and the taxable person is the holder of the shares.
For at artikel 5, stk. 1, kan finde anvendelse, skal tre kumulative betingelser følgelig være opfyldt.
It follows that three conditions must be cumulatively fulfilled for the application of the abovementioned provision.
Da den tredje betingelse, om, at den skattepligtige skal være indehaveren af værdipapirerne, ikke er opfyldt, er artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435 ikke til hinder for en regnskabsmæssig korrektionsmekanisme som den, der er omhandlet i ovennævnte nationale bestemmelse.
Since the third condition, namely that the taxable person is the holder of the shares, is not fulfilled, Article 5(1) of Directive 90/435 does not preclude a corrective accounting mechanism such as that laid down in the abovementioned provision of national law.
Eftersom anvendelsen af den omhandlede regnskabsmæssige korrektionsmekanisme ikke kan ændre det hjemmehørende datterselskabs skattebyrde, afhængigt af, om dettes moderselskab er hjemmehørende i den samme medlemsstat eller i en anden medlemsstat, hvorfor nævnte datterselskab ikke befinder sig i forskellige situationer i forhold til lovgivningen i den stat, hvor det er hjemmehørende, alt efter om det udlodder sit overskud til et ikkehjemmehørende moderselskab eller et hjemmehørende moderselskab, fører anvendelsen af denne mekanisme ikke til en ens behandling af forskellige situationer hos datterselskabet, således at det udgør en skattemæssig forskelsbehandling, der som udgangspunkt er i strid med traktatens artikel 52.
Where application of the corrective mechanism at issue does not alter the tax burden of the resident subsidiary on the basis of whether its parent company is resident in the same Member State or in another Member State, so that the subsidiary’s situation in regard to the legislation of its Member State of residence is not different according to whether it distributes its profits to a nonresident parent company or to a resident one, application of the mechanism in question does not cause, in regard to the subsidiary, different situations to receive identical treatment, constituting discriminatory fiscal treatment which is prohibited in principle by Article 52 of the Treaty.
(jf. præmis 52, 53, 61, 63 og 64 samt domskonkl. 1)
(see paras 52-53, 61, 63-64, operative part 1)
Det kan ikke føre til en anden vurdering, at beskatningen af det udloddende selskab er endelig for ikkehjemmehørende aktionærer, for så vidt som forhøjelsen af det udloddende selskabs skattebyrde ikke kompenseres i form af tildeling af en tilsvarende skattegodtgørelse.
That assessment is not weakened by the fact that, for nonresident shareholders, the tax levied on the company making the distribution becomes definitive in the sense that the increase in the tax burden imposed on the company making the distribution is not compensated for by the allocation of a corresponding tax credit.
Eftersom der ikke på fællesskabsplan er truffet foranstaltninger med henblik på at indføre ensartede eller harmoniserede regler, er medlemsstaterne fortsat kompetente til at fastlægge kriterierne for fordelingen af deres respektive beskatningsbeføjelser, enten gennem overenskomst eller på egen hånd, bl.a. for at afskaffe dobbeltbeskatning.
In the absence of any unifying or harmonising Community measures, Member States retain the power to define, by treaty or unilaterally, the criteria for allocating their powers of taxation, particularly with a view to eliminating double taxation.
Ud fra denne betragtning har den skattegodtgørelse, der i medfør af en sådan national lovgivning tildeles det hjemmehørende moderselskab, til formål at undgå dobbeltbeskatning af det overskud, som udloddes af et hjemmehørende datterselskab, og som første
On that basis, the tax credit granted to the resident parent company under such national legislation is intended to prevent economic double taxation of profits distributed by a resident subsidiary which have already been taxed in the latter’s hands.