natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Efter min opfattelse ville det være grundlæggende forkert at tage forældelsesindsigelsen til følge under de helt særlige omstændigheder i den foreliggende sag.
It would in my view be wholly wrong for the prescription defence to succeed in the exceptional circumstances of the present case.
58 — Jeg skal herved bemærke, at de indstævnte var bevidste om risikoen for, at beløb i form af inddraget sikkerhedsstillelse på et eller andet tidspunkt ville blive overført af AIMA til Kommissionen og regnskabsført til fordel for EUGFL.
58 — In so saying, I bear in mind that the applicants were aware of the risk that the sum derived from forfeiture of the se curity would at some stage be paid by AIMA to the Commission and credited to the EAGGF account.
Deres håb i de vigtigste nationale sager var, at sikkerheden ikke ville blive inddraget, og/eller at den nationale ret kunne foranlediges til at træffe en anden afgørelse, som ville medføre, at de fik støtten udbetalt.
Their hope, in the main national proceedings, was that the security would not be declared forfeit and/or that the national court could be persuaded to make some other order that would result in their receiving payment of the aid.
Jeg anerkender af de anførte grunde, at det objektivt set var rimeligt, at de forsøgte at gå denne vej.
For the reasons I have given, I accept that, objectively, it was reasonable for them to try that route.
Derimod ser jeg snarere sagen om ugrundet berigelse mod AIMA som udtryk for et sidste, forfængeligt håb.
In contrast, I regard the unjust enrichment proceedings against AIMA as being more in the nature of a forlorn last hope.
59 — Jf. præmis 129, 130 og 149 i Rettens dom.
59 — See paragraphs 129 and 130 and paragraph 149 of the judgment of the Court of First Instance.
Størrelsen af de indstævntes tab kunne først opgøres endeligt, efter at de som privilegerede kreditorer ved konkursbehandlingens afslutning i 2000 opnåede betaling af en del af deres udestående fordringer på DAI.
The exact extent of the applicants’ losses could only be quantified after, as preferential creditors, they had recovered part of the unpaid debts owed to them by DAI at the conclusion of the insolvency proceedings in 2000.
Jeg mener følgelig, at Domstolen bør forkaste appellen og stadfæste Rettens dom.
I would accordingly dismiss the appeal and uphold the judgment of the Court of First Instance.
Sagens omkostninger til afgørelse har den femte indstævnte i sagen for Retten (Cantina sociale del Vermentino) i modsætning til de øvrige fire indstævnte tabt sagen.
Costs my view the fifth applicant (Cantina sociale del Vermentino) is, unlike the first four applicants, an unsuccessful party.
Det fremgår imidlertid af sagens akter, at hvis der overhovedet er omkostninger, der alene er knyttet til den femte indstævnte, er disse ubetydelige og under alle omstændigheder vanskelige at opgøre nøjagtigt.
However, it seems from the file that any costs solely attributable to the fifth applicant — if indeed there are any such costs — are likely to be insignificant and would in any event be difficult to quantify.
Jeg foreslår derfor, at Kommissionen pålægges at betale appelsagens omkostninger i forhold til
I accordingly propose that the Commission should pay the costs of this
De indstævnte har nedlagt påstand om, at Kommissionen pålægges at betale sagens omkostninger.
The applicants have applied for costs.
Ifølge mit forslag alle fem indstævnte.
In appeal with regard to all five applicants.
På baggrund af det anførte mener jeg, at Domstolen bør:
For the reasons given above, I consider that the Court should:
— pålægge Kommissionen at betale appelsagens omkostninger.
— order the Commission to pay the costs of the appeal.
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved C. Cattabriga og L. Visaggio, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg, appellant, de øvrige parter i appelsagen:
Commission of the European Communities, represented by C. Cattabriga and L. Visaggio, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg, appellant, the other parties to the proceedings being:
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, og dommerne G. Arestis (refererende dommer), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský og T. von Danwitz, generaladvokat: E. Sharpston justitssekretær: R. Grass, på grundlag af den skriftlige forhandling, og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 22. november 2007,
THE COURT (Fourth Chamber), composed of K. Lenaerts, President of the Chamber, G. Arestis (Rapporteur), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský and T. von Danwitz, Judges,
Ved sit appelskrift har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 23. november 2004, Cantina sociale di Dolianova m.fl. mod Kommissionen (sag T-166/98, Sml. II, s. 3991, herefter »den appellerede dom«), for så vidt som Retten ved nævnte dom tilpligtede Kommissionen at erstatte det tab, Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl, Cantina Trexenta Soc. coop. arl, Cantina sociale Marmilla — Unione viticoltori associati Soc. coop. arl, Cantina sociale S. Maria La Palma Soc. coop. arl og Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari (herefter samlet »Cantine«) havde lidt som følge af Distilleria Agricola Industriale de Terralba (herefter »DAI«)’s konkurs, idet der i forbindelse med den ordning, som var indført ved artikel 9 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2499/82 af 15. september 1982 om bestemmelserne vedrørende forebyggende destillation for vinproduktionsåret 1982/1983 (EFT L 267, s. 16), ikke var fastsat regler til sikring af, at der skete udbetaling til de berørte producenter af den ved forordningen fastsatte fællesskabsstøtte.
By its appeal, the Commission of the European Communities requests the Court of Justice to set aside the judgment of the Court of First Instance of the European Communities of 23 November 2004 in Case T-166/98 Dolianova and Others v Commission [2004] ECR II-3991 (‘the judgment under appeal’) in so far as, by that judgment, the Court ordered the Commission to make good the damage suffered by Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl, Cantina Trexenta Soc. coop. arl, Cantina sociale Marmilla — Unione viticoltori associati Soc. coop. arl, Cantina sociale S. Maria La Palma Soc. coop. arl, and Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari (herineafter collectively referred to as ‘the Cantine’), following the insolvency of Distilleria Agricola Industriale di Terralba (‘DAI’), by reason of the absence of a procedure that would guarantee, under the system introduced by Article 9 of Commission Regulation (EEC) No 2499/82 of 15 September 1982 laying down provisions concerning preventive distillation for the 1982/1983 wine year (OJ 1982 L 267, p. 16), payment to the producers concerned of the Community aid provided for by that regulation.
Artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 2499/82 fastsætter minimumsopkøbsprisen for vin bestemt til destillation.
Article 5(1) of Regulation No 2499/82 sets the minimum buyingin price for wines for distillation.
Ifølge ottende betragtning til forordning nr. 2499/82 gør denne pris det normalt ikke muligt at afsætte de produkter, der er opnået ved destillationen, på sædvanlige markedsvilkår.
According to the 8th recital in the preamble to Regulation No 2499/82, that price normally renders it impossible to market the products of distillation at market prices.
Der er derfor ved denne forordning indført en kompensationsordning,
The regulation therefore laid down a compensation procedure whereby the
Interventionsorganet udbetaler den i artikel 6, stk. 1, omhandlede støtte og i givet fald det i artikel 5, stk. 1, andet afsnit, omhandlede tillæg til minimumsopkøbsprisen senest 90 dage efter fremlæggelse af bevis for, at den samlede mængde vin, der er anført i kontrakten, er destilleret.
The intervention agency shall pay to the distiller the aid provided for in Article 6(1) and, where appropriate, the increase in the minimum buyingin price referred to in the second subparagraph of Article 5(1) within 90 days of submission of proof that the total quantity of wine specified in the contract has been distilled.
Destilleriet skal over for interventionsorganet dokumentere, at det har betalt den i artikel 5, stk. 1, første afsnit, omhandlede minimumsopkøbspris inden for den i stk. 1 fastsatte frist samt i givet fald tillægget til samme pris inden for den i fjerde afsnit fastsatte frist.
The distiller shall be required to supply the intervention agency with proof that he has paid the minimum buyingin price referred to in the first subparagraph of Article 5(1) within the period specified in paragraph 1 and, where appropriate, the increase in the said price within the period referred to in the fourth paragraph.
Såfremt en sådan dokumentation ikke er forelagt senest 120 dage efter datoen for fremlæggelse af det i første afsnit omhandlede bevis, skal de udbetalte beløb tilbagebetales til interventionsorganet […]«
If such proof is not submitted within 120 days of the date of submission of the proof referred to in the first paragraph, the amounts paid shall be recovered by the intervention agency. …’
Følgende er fastsat i artikel 11 i forordning nr. 2499/82:
Article 11 of Regulation No 2499/82 provides:
I det i artikel 9 omhandlede tilfælde kan destilleriet […] anmode om forudbetaling af et beløb svarende til den i artikel 6, stk. 1, omhandlede støtte, forudsat at der over for interventionsorganet stilles en sikkerhed på 110% af det nævnte beløb.
The distiller in the case referred to in Article 9 … may ask for an amount equal to the aid referred to in the first paragraph of Article 6 to be paid to him by way of advance on condition that he has provided a security equal to 110% of the said amount in the name of the intervention agency.
»Krav mod Fællesskaberne, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, forældes fem år efter, at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er indtrådt.
‘Proceedings against the Communities in matters arising from noncontractual liability shall be barred after a period of five years from the occurrence of the event giving rise thereto.
Forældelsen afbrydes enten ved indgivelse af stævning til Domstolen eller ved, at den skadelidte forud gør sit krav gældende over for vedkommende fællesskabsinstitution.
The period of limitation shall be interrupted if proceedings are instituted before the Court or if, prior to such proceedings, an application is made by the aggrieved party to the relevant institution of the Communities.
I sidstnævnte tilfælde skal sag anlægges inden den frist på to måneder, der er omhandlet i EF-traktatens artikel 230 og Euratom-traktatens artikel 146; i påkommende tilfælde finder bestemmelserne i henholdsvis EF-traktatens artikel 232, stk. 2, og Euratom-traktatens artikel 148, stk. 2, anvendelse.«
In the latter event the proceedings must be instituted within the period of two months provided for in Article 230 of the EC Treaty and Article 146 of the EAEC Treaty; the provisions of the second paragraph of Article 232 of the EC Treaty and the second paragraph of Article 148 of the EAEC Treaty, respectively, shall apply where appropriate.’
Tvistens baggrund
Facts of the dispute
Tvistens baggrund, såsom den er gengivet i den appellerede doms præmis 16-44, kan sammenfattes som følger.
The facts of the dispute, as set out in paragraphs 16 to 44 of the judgment under appeal, may be summarised as follows.
I forbindelse med den forebyggende destillation for vinproduktionsåret 1982/1983 leverede de til DAI mellem januar og marts måned 1983 vin, der blev destilleret inden for den i bestemmelserne i artikel 4 i forordning nr. 2499/82 fastsatte frist.
In the context of preventive distillation in respect of the 1982/1983 marketing year they delivered, between January and March 1983, wine to DAI which was distilled within the timelimit laid down by the provisions of Article 4 of Regulation No 2499/82.
Den frist på 90 dage, inden for hvilken DAI i henhold til nævnte forordnings artikel 9, stk. 1, skulle betale Cantine, udløb i juni 1983.
The 90-day period laid down by Article 9(1) of that regulation within which DAI was required to pay the Cantine expired in June 1983.
Med henblik herpå stillede DAI den i denne bestemmelse foreskrevne sikkerhed på 110% af dette støttebeløb i form af en police udstedt af Assicuratrice Edile SpA (herefter »Assedile«) til fordel for AIMA.
To that end, DAI provided the security required by that provision, equal to 110% of the amount of the aid, in the form of a bond issued by Assicuratrice Edile SpA (‘Assedile’) in favour of AIMA. On 10 August 1983, AIMA paid the advance requested to DAI in accordance with Article 11.
På grund af økonomiske vanskeligheder har DAI enten helt eller delvist undladt at betale de producenter, herunder Cantine, som havde leveret vin til destillation. I oktober 1983 indgav DAI begæring om betalingsstandsning i henhold til den italienske konkurslovgivning.
Due to financial difficulties, DAI failed to pay, either in full or in part, the producers, including the Cantine, who had delivered wine for distillation.
Efter at Tribunale di Oristano (Italien), som er den ret, for hvilken sagen efterfølgende blev indbragt, havde imødekommet denne begæring, standsede DAI samtlige betalinger, herunder også de betalinger, som de producenter, der havde leveret vin til DAI, havde krav på.
As the court to which the matter was subsequently referred, the Tribunale di Oristano (District Court, Oristano) (Italy), granted that application, DAI suspended all its payments, including those still owed to the producers who had delivered wine to it.
AIMA anmodede DAI om tilbagebetaling af fællesskabsstøtten med fradrag af de beløb, som i henhold til forskrifterne var blevet udbetalt til de ovennævnte producenter, idet organet begrundede dette med, at DAI ikke inden for den i artikel 9,
AIMA requested DAI to reimburse the Community aid, less the sums duly paid to the abovementioned producers, on the ground that DAI had not supplied it, within the timelimit laid down in Article 9(2) of Regulation No 2499/82, with proof that
stk. 2, i forordning nr. 2499/82 fastsatte frist havde fremlagt bevis for, at minimumsopkøbsprisen var blevet betalt til de øvrige producenter inden for fristen på 90 dage efter levering til destilleriet, jf. forordningens artikel 9, stk. 1.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS it had paid the other producers the minimum buyingin price for wine within the period of 90 days after the entry into the distillery laid down in Article 9(1) thereof.
For det tilfælde, at støtten ikke blev tilbagebetalt af DAI, anmodede AIMA desuden Assedile om udbetaling af sikkerhedsstillelsen.
As DAI did not reimburse that aid, AIMA applied to Assedile for payment of the security.
På anmodning fra DAI afsagde Pretore di Terralba (Italien) den 26. juli 1984 en kendelse om foreløbige forholdsregler, hvorved der blev nedlagt forbud mod, at Assedile udbetalte sikkerhedsstillelsen til AIMA.
At the request of DAI, the Pretore di Terralba (Magistrate’s Court, Terralba) (Italy) made an interim order on 26 July 1984 prohibiting Assedile from paying the security to AIMA.
DAI blev samtidig pålagt at anlægge en justifikationssag inden 60 dage.
It gave DAI a period of 60 days within which to bring an action on the merits of the case.
DAI nedlagde bl.a. påstand om, at det blev fastslået, at producenterne var de endelige modtagere af den sikkerhedsstillelse, der var foretaget gennem Assedile, inden for de beløb, som de havde krav på.
It claimed inter alia that that court should declare that the producers were the intended ultimate recipients of the security provided by Assedile, to the extent of the sums still owed to them.
DAI gjorde gældende, at sikkerhedsstillelsen skulle garantere betaling af minimumsopkøbsprisen til producenterne, i forhold til den leverede produktion, i tilfælde af at destilleriet misligholdt sine forpligtelser.
It maintained that that security was intended to guarantee payment of the minimum buyingin price to producers in proportion to the amount of production delivered in the event of the distiller failing to meet its obligations.
DAI foreslog, at Domstolen blev forelagt præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af de gældende fællesskabsforordninger.
It proposed that questions concerning the interpretation of the relevant Community regulations should be referred to the Court of Justice for a preliminary ruling.
Cantine, et andet vinkooperativ og et konsortium af vinkooperativer er interveneret i sagen, idet de har tilsluttet sig DAI’s opfattelse. De har gjort gældende, at de beløb, som var omfattet af den af Assedile afgivne garanti, tilkom dem i forhold til den leverede vin og de nedlagde for Tribunale civile di Roma derfor påstand om, at Assedile blev tilpligtet at betale dem et beløb svarende til deres ubetalte fordringer på DAI og, subsidiært, at AIMA blev tilpligtet at udbetale dem disse beløb.
The Cantine, another wine cooperative and a consortium of wine cooperatives intervened in the proceedings in support of the form of order sought by DAI.
I mellemtiden havde Tribunale di Oristano ved dom af 27. februar 1986 erklæret DAI konkurs.
Meanwhile, by judgment of 27 February 1986, the Tribunale di Oristano declared DAI insolvent.
I dom afsagt den 27. januar 1989 af Tribunale civile di Roma fastslås det i det væsentlige, at de krav, som var blevet fremført af de vinkooperativer, der var interveneret til støtte for DAI, var ubegrundede, idet det bl.a. blev konstateret, at forordning
In its judgment of 27 January 1989, the Tribunale civile di Roma held essentially that the claims put forward by the cooperatives intervening in support of DAI were unfounded, stating in particular that Regulation No 2499/82 was easy to interpret,
Efter at have forkastet argumenterne om, at kooperativerne havde ret til at oppebære det beløb, der var stillet som sikkerhed gennem Assedile, lagde Tribunale civile di Roma til grund, at konkursbehandlingen af DAI udgjorde den passende ramme for behandlingen af de nævnte kooperativers krav om betaling af deres fordringer.
Having ruled out any alleged right of those cooperatives to receive the amount of the security provided by Assedile, the Tribunale civile di Roma held that DAI’s insolvency proceedings constituted the appropriate framework within which the cooperatives could obtain payment of their debts.
Den 27. september 1989 iværksatte Cantine — med undtagelse af Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. Arl Monti-Sassari — appel af denne dom ved Corte d’appello di Roma (Italien).
On 27 September 1989 the Cantine, with the exception of Cantina sociale del Vermentino Soc.
Ved dom af 19. november 1991 afviste sidstnævnte ret sagen med den begrundelse, at appelskriftet ikke som foreskrevet var blevet forkyndt over for DAI’s kurator, men over for DAI selv, som da var under konkurs, og at der ikke efterfølgende var foretaget en ny, forskriftsmæssig forkyndelse inden for den fastsatte frist.
By judgment of 19 November 1991 that court held that the appeal was inadmissible on the grounds that the applicants had notified lodgement of the appeal, not to DAI’s official receiver, but to DAI itself, which was then in insolvency, and that they had not subsequently effected proper notification within the timelimit imposed on them.
I mellemtiden havde Assedile den 16. januar 1990 betalt de skyldige beløb til AIMA.
In the meantime, on 16 January 1990, Assedile paid the sums owing to AIMA.
Cantine har i forbindelse med konkursbehandlingen af DAI foretaget forskriftsmæssige anmeldelser af deres krav i boet og ved afslutningen af denne behandling i 2000 havde de opnået dividende som privilegerede kreditorer.
The Cantine duly registered their claims among DAI’s liabilities in the context of the insolvency proceedings that had been brought against it and, at the conclusion of those proceedings in 2000, took part in the distribution of assets as preferential creditors.
De havde i forbindelse med udlodningen opnået betaling af 39% af deres anmeldte fordringer på DAI.
Under that distribution they obtained payment of 39% of the acknowledged debts owed to them by DAI.
Ved skrivelse af 22. januar 1996 anmodede Cantine AIMA om at indfri deres fordringer på DAI, idet de gjorde gældende, at AIMA havde opnået en uretmæssig berigelse ved modtagelsen af den gennem Assedile stillede sikkerhed.
By letter of 22 January 1996 the Cantine called on AIMA to honour the debts owed to them by DAI, contending that AIMA had benefited from unjust enrichment through receipt of the security provided by Assedile.
AIMA afviste dette krav med den begrundelse, at denne sikkerhed tilkom organet, og at
AIMA rejected that complaint, pointing out that it was entitled to the security and that the producers had no right
producenterne ikke kunne rejse noget direkte krav mod det om indfrielse af deres fordringer på DAI. Den 16. februar 1996 anlagde Cantine ved Tribunale civile di Cagliari (Italien) sag mod AIMA med påstand om, at organet havde opnået en ugrundet berigelse, idet denne sag dog blev udsat med henblik på at finde en mindelig løsning mellem parterne.
On 16 February 1996, the Cantine brought an action before the Tribunale civile di Cagliari (Civil District Court, Cagliari) (Italy), against AIMA on the ground of unjust enrichment, which was, however, subsequently stayed in order to enable the parties to reach an amicable agreement.
Den 13. november 1996 indgav Cantine en klage til Kommissionen over AIMA’s hævdede tilsidesættelse af fællesskabsbestemmelserne, navnlig forordning nr. 2499/82, og anmodede bl.a. Kommissionen om at opfordre AIMA og Den Italienske Republik til at godtgøre dem de beløb, de ikke havde modtaget i fællesskabsstøtte for vinproduktionsåret 1982/1983.
On 13 November 1996 the Cantine lodged a complaint with the Commission in which they alleged that AIMA had infringed Community legislation, in particular Regulation No 2499/82, and requested the Commission, inter alia, to call on AIMA and the Italian Republic to pay them the amounts which they had not received by way of Community aid for the 1982/1983 wine year.
Ved skrivelse af 25. juni 1997 meddelte Kommissionen Cantine, at Assedile havde udbetalt sikkerheden med tillæg af renter til AIMA den 16. januar 1990.
By letter of 25 June 1997, the Commission indicated to the Cantine that Assedile had paid the amount of security provided by it, plus interest, to AIMA on 16 January 1990.
Efterfølgende underrettede den ved skrivelse af 8. december 1997 Cantine om, at AIMA i februar 1991 havde oppebåret det beløb, der var stillet som sikkerhed, og at organet havde regnskabsført dette beløb til fordel for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) i regnskabsåret 1991.
Subsequently, by letter of 8 December 1997, it informed them of the fact that AIMA had redeemed that security in February 1991 and had entered that amount into the accounts of the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (EAGGF) in the course of the 1991 financial year.
Ved skrivelse af 23. januar 1998, indgået til Kommissionen den 5. februar samme år, anmodede Cantine denne institution om at udbetale dem et beløb svarende til deres fordringer på DAI med den begrundelse, at den sikkerhed, som var blevet udbetalt til AIMA, var blevet tilbageført til EUGFL.
By letter of 23 January 1998, which reached the Commission on 5 February 1998, the Cantine requested the Commission to pay them the sum corresponding to the amount of the debts owed to them by DAI on the ground that the security acquired by AIMA had been refunded to the EAGGF.
Cantine gjorde gældende, at det fulgte af formålet med forordning nr. 2499/82, som var at tilgodese vinproducenterne, at disse skulle anses for de egentlige og eneste modtagere af den støtte, som er omfattet af forordningen.
They argued that it was clear from the purpose of Regulation No 2499/82, which was to benefit wine producers, that the latter should be regarded as the actual and sole recipients of the aid provided for in that regulation.