natgillin/translations-raw huggingface dataset:
På ovenstående baggrund skal Al Barakaats anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 249 EF ligeledes anses for ugrundet og dermed ikke tiltrædes.
In the light of the foregoing, Al Barakaat’s ground of appeal relating to infringement of Article 249 EC must also be dismissed as unfounded.
Om anbringenderne vedrørende tilsidesættelse af visse grundlæggende rettigheder
Concerning the grounds of appeal relating to infringement of certain fundamental rights
Om kritikpunkterne vedrørende den del af de appellerede domme, der vedrører grænserne for Fællesskabets retsinstansers prøvelse af den omtvistede forordnings materielle lovlighed under hensyn til de grundlæggende rettigheder.
The heads of claim concerning the part of the judgments under appeal relating to the limits of the review by the Community judicature, in the light of fundamental rights, of the internal lawfulness of the contested regulation
Yassin Abdullah Kadi har med det første led i sit andet anbringende gjort gældende, at den appellerede Kadidom, for så vidt som den udtaler sig dels om forholdet mellem FN og denne organisations medlemmer, dels gennemførelsesbestemmelserne i Sikkerhedsrådets resolutioner, er behæftet med retlige fejl med hensyn til fortolkningen af de omhandlede folkeretlige principper, hvilket har givet anledning
In the first part of his second ground of appeal, Mr Kadi maintains that inasmuch as the judgment in Kadi takes a view, first, of the relationships between the United Nations and the members of that organisation and, second, of the procedure for the application of resolutions of the Security Council, it is vitiated by errors of law as regards the interpretation of the principles of international law concerned, which
KADI OG AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION MOD RÅDET OG KOMMISSIONEN til andre retlige fejl ved bedømmelsen af anbringenderne om tilsidesættelse af visse af appellantens specifikke grundlæggende rettigheder.
KADI AND AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v COUNCIL AND COMMISSION gave rise to other errors of law in the assessment of the pleas in law relating to breach of certain of the applicant’s specific fundamental rights.
Dette led indeholder fem kritikpunkter.
That part contains five claims.
Med det første kritikpunkt har Yassin Abdullah Kadi gjort gældende, at Retten i præmis 183 og 184 i nævnte dom har begået en retlig fejl ved at sammenblande spørgsmålet om forrang for staternes forpligtelser i medfør af De Forenede Nationers pagt, som er fastsat i dennes artikel 103, med det beslægtede, men herfra forskellige spørgsmål om den bindende virkning af Sikkerhedsrådets beslutninger, som er omhandlet i denne pagts artikel 25.
By his first claim, Mr Kadi argues that in paragraphs 183 and 184 of the judgment the Court of First Instance erred in law in confusing the question of the primacy of the States’ obligations under the Charter of the United Nations, enshrined in Article 103 thereof, with the related but separate question of the binding effect of decisions of the Security Council laid down in Article 25 of that Charter.
Med det andet kritikpunkt har Yassin Abdullah Kadi kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl ved i præmis 217-225 i den appellerede Kadidom at tage udgangspunkt i en forudsætning om, at resolutioner vedtaget i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt i lighed med traktatmæssige forpligtelser automatisk skal indføjes i FN-medlemsstaternes rets- og kompetencesfære.
By his second claim, Mr Kadi complains that the Court of First Instance erred in law when, in paragraphs 217 to 225 of that judgment, it took as its premiss that, like obligations under treaty law, resolutions adopted by virtue of Chapter VII of the Charter of the United Nations must automatically form part of the sphere of law and competence of the members of the United Nations.
Med det tredje kritikpunkt har Yassin Abdullah Kadi gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved i præmis 212-225 samt 283 og 284 i den appellerede Kadidom at fastslå, at den ikke har nogen beføjelse til at prøve lovligheden af de i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt vedtagne sikkerhedsrådsresolutioner.
By the third claim, Mr Kadi alleges that the Court of First Instance erred in law when it held, in paragraphs 212 to 225 and 283 and 284 of that judgment, that it had no power enabling it to review the lawfulness of resolutions of the Security Council adopted by virtue of Chapter VII of the Charter of the United Nations.
Med det fjerde kritikpunkt har Yassin Abdullah Kadi gjort gældende, at Rettens argumentation i nævnte doms præmis 225-232 vedrørende jus cogens bærer præg af en betydelig inkonsekvens, eftersom princippet om, at Sikkerhedsrådets resolutioner ikke kan gøres til genstand for domstolsprøvelse og i denne forstand nyder retslig
By the fourth claim, Mr Kadi maintains that the reasoning of the Court of First Instance in paragraphs 225 to 232 of that judgment on the subject of jus cogens displays considerable incoherence, in so far as, if it must prevail, the principle that resolutions of the Security Council may not be the subject of judicial review and in
Med det femte kritikpunkt har Yassin Abdullah Kadi gjort gældende, at den omstændighed, at Sikkerhedsrådet ikke har oprettet en uafhængig international retsinstans, der har til opgave at træffe afgørelse med hensyn til såvel jus som faktum i sager anlagt til prøvelse af enkeltbeslutninger truffet af sanktionskomitéen, hverken indebærer, at medlemsstaterne ikke har nogen beføjelse til ved hjælp af rimelige foranstaltninger at forbedre konstateringen af de faktiske omstændigheder, som lægges til grund for pålæggelsen af sanktioner og udpegningen af de personer, som de omfatter, eller at det er dem forbudt at skabe et egnet retsmiddel i medfør af det råderum, som de har i forbindelse med gennemførelsen af deres forpligtelser.
By the fifth claim, Mr Kadi argues that the fact that the Security Council has not established an independent international court responsible for ruling, in law and on the facts, on actions brought against individual decisions taken by the Sanctions Committee, does not mean that the Member States have no lawful power, by adopting reasonable measures, to improve the finding of facts underlying the imposition of sanctions and the identification of the persons affected by them, or that the Member States are prohibited from creating an appropriate legal remedy by reason of the latitude they enjoy in the performance of their obligations.
I sin replik har Yassin Abdullah Kadi desuden under henvisning til Bosphorusdommen gjort gældende, at fællesskabsretten kræver, at alle lovgivningsforanstaltninger på fællesskabsplan undergives Domstolens prøvelsesret, som også vedrører overholdelsen af de grundlæggende rettigheder, selv om den omhandlede foranstaltning har sin oprindelse i en folkeretlig retsakt såsom en sikkerhedsrådsresolution.
In his reply, referring to Bosphorus, Mr Kadi maintains, in addition, that Community law requires all Community legislative measures to be subject to the judicial review carried out by the Court, which also concerns observance of fundamental rights, even if the origin of the measure in question is an act of international law such as a resolution of the Security Council.
Så længe FN-retten ikke yder en tilstrækkelig beskyttelse til personer, der påberåber sig, at deres grundlæggende rettigheder er blevet tilsidesat, bør der være en prøvelsesret med hensyn til de retsakter, som Fællesskabet har vedtaget for at gennemføre Sikkerhedsrådets resolutioner.
So long as the law of the United Nations offers no adequate protection for those whose claim that their fundamental rights have been infringed, there must be a review of the measures adopted by the Community in order to give effect to resolutions of the Security Council.
Ifølge Yassin Abdullah Kadi yder revurderingsproceduren for sanktionskomitéen, som er baseret på den diplomatiske beskyttelse, ikke en beskyttelse af menneskerettighederne, der svarer til den, der er sikret ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), således som krævet af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i dom af 30. juni 2005, Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi (Bosphorus Airways) mod Irland, Reports of Judgments and Decisions, 2005-VI, præmis 155).
According to Mr Kadi, the re-examination procedure before the Sanctions Committee, based on diplomatic protection, does not afford protection of human rights equivalent to that guaranteed by the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, signed in Rome on 4 November 1950 (‘the ECHR’), as demanded by the European Court of Human Rights in Bosphorus Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi v. Ireland of 30 June 2005, Reports of Judgments and Decisions 2005-VI, § 155.
Yassin Abdullah Kadi har anført, at denne argumentation, der er subsidiær i forhold til de argumenter, som er baseret på folkeretten, er fremsat for det tilfælde, at Domstolen skulle fastslå, at der foreligger en konflikt mellem målet om en loyal gennemførelse af Sikkerhedsrådets resolutioner og princippet om en retfærdig rettergang eller domstolsbeskyttelse.
Mr Kadi submits that that line of argument, an alternative to the arguments based on international law, is raised in case the Court should hold that there is a conflict between the objectives of faithful implementation of resolutions of the Security Council and the principles of due process or judicial protection.
Nævnte kritikpunkt udgør i øvrigt ikke et nyt anbringende, men en uddybning af det grundlæggende synspunkt, som er formuleret i appelskriftet, hvorefter Fællesskabet, når det beslutter at gennemføre en sikkerhedsrådsresolution gennem lovgivning, er forpligtet til at påse, at den lovgivning, som det således agter at indføre — som en betingelse for dennes lovlighed — overholder mindstekravene på menneskerettighedsområdet.
Furthermore, he states that that head of claim is not a new ground of appeal but a development of the fundamental proposition, raised in the notice of appeal, that the Community is bound, when it decides to act by legislative means to give effect to a resolution of the Security Council, to ensure, as a condition of the lawfulness of the legislation it intends thus to introduce, that that legislation should observe the minimum criteria in the field of human rights.
Med det første led i sit tredje anbringende kritiserer Al Barakaat Rettens indledende bemærkninger i den appellerede Yusuf og Al Barakaat-dom vedrørende forholdet mellem den internationale retsorden, som udgår fra De Forenede Nationer, og national henholdsvis Fællesskabets retsorden, samt rækkevidden af den legalitetsprøvelse, som det påhvilede Retten at udøve.
By the first part of its third ground of appeal, Al Barakaat criticises the Court of First Instance’s preliminary observations in Yusuf and Al Barakaat on the relationship between the international legal order under the United Nations and the domestic legal order or the Community legal order and on the extent of the review of lawfulness which the Court of First Instance had to carry out.
En sikkerhedsrådsresolution, som i sig selv er folkeretligt bindende, kan kun have retsvirkning over for retssubjekter i en stat, hvis den er blevet gennemført i overensstemmelse med gældende lovgivning.
A resolution of the Security Council, binding per se in public international law, can have legal effect vis-à-vis persons in a State only if it has been implemented in accordance with the law in force.
Der findes ikke noget retligt grundlag for at hævde, at gennemførelse af sikkerhedsrådsresolutioner skal have særbehandling, eller at der skal gøres en undtagelse med hensyn til disse, i den forstand, at en fællesskabsforordning, hvormed en sådan gennemførelse tilsigtes, ikke skal være i overensstemmelse med fællesskabsreglerne om vedtagelse af forordninger.
In this appellant’s view, there are no legal grounds for inferring the existence of special treatment or of an exception with regard to implementation of resolutions of the Security Council to the effect that a Community regulation intended to carry out such implementation need not accord with Community rules on the adoption of regulations.
Omvendt tiltræder Den Franske Republik, Kongeriget Nederlandene, Det Forenede Kongerige og Rådet i det væsentlige Rettens analyse i denne henseende i de appellerede domme, og de tilslutter sig Rettens konklusion med hensyn til denne retsakts materielle lovlighed, hvorefter den omtvistede forordning, for så vidt som den gennemfører resolutioner vedtaget af Sikkerhedsrådet i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt, principielt unddrages enhver prøvelse for Fællesskabets retsinstanser, også med hensyn til overholdelsen af de grundlæggende rettigheder, og dermed for så vidt nyder retslig immunitet.
Conversely, the French Republic, the Kingdom of the Netherlands, the United Kingdom and the Council approve, in essence, the analysis made in that connection by the Court of First Instance in the judgments under appeal and endorse the conclusion drawn therefrom that, so far as concerns the internal lawfulness of the contested regulation, the latter, inasmuch as it puts into effect resolutions adopted by the Security Council pursuant to Chapter VII of the Charter of the United Nations, in principle escapes all review by the Community judicature, even concerning observance of fundamental rights, and so for that reason enjoys immunity from jurisdiction.
Disse procesdeltagere er imidlertid, i modsætning til Retten, af den opfattelse, at Fællesskabets retsinstanser ikke kan foretage nogen form for prøvelse af den materielle lovlighed af Sikkerhedsrådets resolutioner.
However, unlike the Court of First Instance, those parties take the view that no review of the internal lawfulness of resolutions of the Security Council may be carried out by the Community judicature.
De kritiserer dermed Retten for at have fastslået, at en sådan prøvelse er mulig i forhold til jus cogens.
They therefore complain that the Court of First Instance decided that such review was possible in the light of jus cogens.
De appellerede domme er, for så vidt som de anerkender en sådan undtagelse uden at påvise hjemmelen herfor, herunder grundlaget i traktatens bestemmelser, inkonsekvente, idet de argumenter, som — generelt — udelukker, at Fællesskabets retsinstanser prøver Sikkerhedsrådets resolutioner, også taler imod at anerkende en kompetence til at foretage en sådan prøvelse alene i forhold til jus cogens.
They argue that the judgments under appeal, by allowing an exception in that regard, but without identifying its legal basis, in particular under the provisions of the Treaty, are inconsistent, inasmuch as the arguments excluding in a general manner the exercise of judicial review by the Community judicature of resolutions of the Security Council also militate against the recognition of powers to carry out such a review solely in the light of jus cogens.
Den Franske Republik, Kongeriget Nederlandene, Det Forenede Kongerige og Kommissionen er desuden af den opfattelse, at Retten har begået en retlig fejl ved at fastslå, at de i nærværende sager omhandlede grundlæggende rettigheder henhører under jus cogens.
Further, the French Republic, the Kingdom of the Netherlands, the United Kingdom and the Commission consider that the Court of First Instance erred in law when it ruled that the fundamental rights at issue in these cases fell within the scope of jus cogens.
En norm kan kun kvalificeres som jus cogens, hvis der ikke kan gøres undtagelser fra den.
A norm may be classified as jus cogens only when no derogation from it is possible.
De rettigheder, som er påberåbt i den foreliggende sag — retten til en retfærdig rettergang og ejendomsretten — er imidlertid genstand for begrænsninger og undtagelser.
The rights invoked in the cases in point — the right to a fair hearing and the fight to respect for property — are, however, subject to limitations and exceptions.
Det Forenede Kongerige har i denne henseende iværksat kontraappel med påstand om ophævelse af den del af de appellerede domme, som vedrører jus cogens, dvs. præmis 226-231 i den appellerede Kadidom og præmis 277-281 i den appellerede Yusuf og Al Barakaat-dom.
The United Kingdom has brought a cross-appeal in this connection, seeking to have set aside the parts of the judgments under appeal dealing with jus cogens, viz., paragraphs 226 to 231 of Kadi and 277 to 281 of Yusuf and Al Barakaat.
Den Franske Republik og Kongeriget Nederlandene har på deres side anmodet Domstolen om at ændre præmisserne, og konkludere, at Yassin Abdullah Kadis og Al Barakaats anbringender vedrørende jus cogens ikke kan tiltrædes, eftersom Fællesskabets retsinstansers på ingen måde har kompetence til at foretage en prøvelse af Sikkerhedsrådets resolutioner, heller ikke i forhold til jus cogens.
For their part, the French Republic and the Kingdom of the Netherlands suggest that the Court should undertake a replacement of grounds, claiming that Mr Kadi’s and Al Barakaat’s pleas in law relating to jus cogens should be dismissed by reason of the absolute lack of jurisdiction of the Community judicature to carry out any review of resolutions of the Security Council, even in the light of jus cogens.
Kommissionen har for sin del anført, at to hensyn kan begrunde, at en forpligtelse til at gennemføre sikkerhedsrådsresolutioner som de omhandlede, hvis strenge ordlyd ikke levner plads til nogen fortolkningsmargin for fællesskabsmyndighederne i forbindelse med deres gennemførelse, ikke skal efterkommes, nemlig dels den situation, hvor den pågældende resolution er i strid med jus cogens, dels den situation, hvor denne resolution falder uden for anvendelsesområdet for eller tilsidesætter De Forenede Nationers formål og grundsætninger, og dermed er vedtaget ved overskridelse af beføjelser (»ultra vires«).
The Commission maintains that two reasons may justify not giving effect to an obligation to implement resolutions of the Security Council such as those at issue, whose strict terms leave the Community authorities no discretion in their implementation; they are, first, the case in which the resolution concerned is contrary to jus cogens and, second, the case in which that resolution falls outside the ambit of or violates the purposes and principles of the United Nations and was therefore adopted ultra vires.
Eftersom Sikkerhedsrådet i henhold til artikel 24, stk. 2, i De Forenede Nationers pagt er bundet af De Forenede Nationers formål og grundsætninger, herunder, ifølge denne pagts artikel 1, stk. 3, at styrke og fremme respekten for menneskerettigheder, kan en retsakt, der er vedtaget af dette organ under tilsidesættelse af disse, herunder de pågældende enkeltpersoners grundlæggende rettigheder, anses for at være vedtaget ultra vires og følgelig for ikke at være bindende for Fællesskabet.
The Commission takes the view that, given that, according to Article 24(2) of the Charter of the United Nations, the Security Council is bound by the purposes and principles of the United Nations, including, according to Article 1(3) of the Charter, the development of human rights and their promotion, an act adopted by that body in breach of human rights, including the fundamental rights of the individuals at issue, might be regarded as having been adopted ultra vires and, therefore, as not binding on the Community.
Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at Retten med rette har fastslået, at Fællesskabets retsinstanser principielt ikke kan prøve gyldigheden af en sikkerhedsrådsresolution i lyset af formålet med og grundsætningerne i De Forenede Nationers pagt.
In the Commission’s view, however, the Court of First Instance was right to hold that the Community judicature cannot in principle review the validity of a resolution of the Security Council in the light of the purposes and principles of the United Nations.
For det tilfælde, at en sådan prøvelsesret ikke desto mindre skulle blive anerkendt, har Kommissionen, idet den i denne henseende har henvist til Rackedommen, gjort gældende, at Domstolen i sin egenskab af retsinstans for en anden international organisation end FN selv kun kan træffe afgørelse om dette spørgsmål, hvis tilsidesættelsen af menneskerettighederne er særligt åbenbar og klar.
If, nevertheless, the Court were to accept that it could carry out such a review, the Commission argues that the Court, as the judicature of an international organisation other than the United Nations, could express itself on this question only if the breach of human rights was particularly flagrant and glaring, referring here to Racke.
Dette er imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag på grund af eksistensen af proceduren for revurdering for sanktionskomitéen, og fordi det kan antages, at Sikkerhedsrådet har foretaget en afvejning af de omhandlede tvingende hensyn til international sikkerhed og de omhandlede grundlæggende rettigheder.
That is not, in the Commission’s view, the case here, owing to the existence of the re-examination procedure before the Sanctions Committee and because it must be supposed that the Security Council had weighed the requirements of international security at issue against the fundamental rights concerned.
Med hensyn til de konsekvenser, der kan drages af Bosphorus-dommen, har Kommissionen gjort gældende, at spørgsmålet om lovligheden og den eventuelle ugyldighed af den omhandlede resolution — i modsætning til, hvad der var tilfældet i den sag, der gav anledning til nævnte dom — vil kunne opstå i relation til den omtvistede forordning, hvis Domstolen skulle fastslå, at Fællesskabet ikke kan gennemføre en bindende sikkerhedsrådsresolution, fordi de standarder på menneskerettighedsområdet, som denne instans har anvendt, navnlig for så vidt angår retten til kontradiktion, er utilstrækkelige.
With regard to the guidance given in Bosphorus, the Commission maintains that, in contrast to the case giving rise to that judgment, the question of the lawfulness and possible nullity of the resolution in question could arise with regard to the contested regulation if the Court were to rule that the Community may not implement a binding resolution of the Security Council because the standards applied by that body in the sphere of human rights, especially in respect of the right to be heard, are insufficient.
Det Forenede Kongerige er i øvrigt af den opfattelse, at Yassin Abdullah Kadis argumentation, hvorefter lovligheden af enhver lovgivning, som er vedtaget af fællesskabsinstitutionerne med henblik på at gennemføre en sikkerhedsrådsresolution, i medfør af fællesskabsretten — uanset dens oprindelse — forbliver undergivet Domstolens fulde prøvelsesret, udgør et nyt anbringende, idet det for første gang er fremført i appellantens replik, og følgelig bør lades ude af betragtning i henhold til artikel 42, stk. 2, og artikel 118 i Domstolens procesreglement.
In addition, the United Kingdom is of the view that Mr Kadi’s arguments that the lawfulness of any legislation adopted by the Community institutions in order to give effect to a resolution of the Security Council remains subject, by virtue of Community law, to full review by the Court, regardless of its origin, constitute a new ground of appeal because they were put forward for the first time in that appellant’s reply. That Member State submits that in accordance with Articles 42(2) and 118 of the Rules of Procedure, those arguments must therefore be rejected.
Nævnte medlemsstat har subsidiært gjort gældende, at den særstatus, der gælder for resolutioner vedtaget i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt som et resultat af samspillet mellem denne pagts artikel 25, 48 og 103, og som er anerkendt i
In the alternative, the United Kingdom maintains that the special status of resolutions adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations, as a result of the interaction of Articles 25, 48 and 103 of that Charter, recognised by Article 297 EC,