natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Denne antagelse findes i et afsnit i stævningerne, der tilsigter at godtgøre, at de trinhøjere retsregler, der således hævdes at være tilsidesat, herunder bl.a. princippet pacta sunt servanda og WTO-aftalerne, har til »formål at beskytte borgerne«, således at en af de betingelser, som i henhold til retspraksis skal være opfyldt for at fastslå Fællesskabets ansvar for dets organers ulovlige adfærd, i den henseende ville være opfyldt.
The assertion can be found in a section of the applications seeking to demonstrate that the higherranking rules of law which are thus alleged to have been infringed, and which include, in particular, the principle pacta sunt servanda and the WTO agreements, are ‘intended to protect individuals’, so that there would be compliance in that regard with one of the conditions which the caselaw requires to be met in order for liability of the Community for unlawful conduct of its institutions to be put in issue.
Denne antagelse blev ud fra den ovenstående synsvinkel kun udtrykt som et meget subsidiært punkt, idet FIAMM og Fedon blot gjorde gældende, at såfremt WTO-aftalerne ikke skulle antages at have direkte virkning og dermed have til formål at beskytte borgerne, skulle dette være tilfældet vedrørende DSB’s afgørelser.
Also, that assertion was expressed, from the angle described above, only very much as a subsidiary point, since FIAMM and Fedon simply submitted that, if direct effect and the resulting status of a rule protecting individuals were not to be accepted in the case of the WTO agreements, they should be as regards decisions of the DSB.
Endelig er denne antagelse, der, for så vidt angår FIAMM, omtales i to punkter i en stævning, der indeholder 177 punkter, og, for så vidt angår Fedon, i en fodnote, hverken i resten af stævningerne eller i de senere af FIAMM og Fedon indgivne replikker genstand for nogen særlig uddybelse eller ledsaget af nogen særlig argumentation til understøttelse heraf.
Finally, that assertion, which, as regards FIAMM, takes up two paragraphs of an application of 177 paragraphs and, as regards Fedon, is contained in a footnote, is not, either in the applications or in the replies subsequently lodged by FIAMM and Fedon, expanded upon or accompanied by a specific line of argument intended to support it.
Det følger heraf, at i modsætning til, hvad FIAMM og Fedon gør gældende i de meget specifikke redegørelser, som de i deres appelskrifter har viet dette spørgsmål under dække af en opfordring til at kontrollere de appellerede dommes begrundelse, tilkendegav de ikke i deres stævninger for Retten med den fornødne klarhed og nøjagtighed, at DSB-afgørelsers eventuelle direkte virkning ville kunne berettige, at tilsidesættelse heraf blev kvalificeret som en ny og tredje undtagelse til princippet om, at WTO-aftaler ikke kan påberåbes med henblik på legalitetskontrol for så vidt angår afledte fællesskabsretsakter.
It follows from the foregoing that, contrary to what FIAMM and Fedon contend in the very specific arguments which they devote to this question in the context of their appeals under the cover of a request that the reasoning of the judgments under appeal be reviewed, they did not in their applications to the Court of First Instance in any way state with the clarity and precision which would have been required that the direct effect which may attach to decisions of the DSB would justify the establishment of failure to comply with them as a new, third, exception to the principle that the WTO agreements cannot be relied upon for the purposes of reviewing the legality of secondary Community legislation.
Således som det fremgår af Fedons stævning og FIAMM’s replik, påberåbte de sig derimod udtrykkeligt en af de to traditionelt accepterede undtagelser til, at en sådan påberåbelse ikke kan finde sted, idet de gjorde gældende, at Fællesskabet i denne sag havde angivet, at det agtede at gennemføre en særlig forpligtelse, der var påtaget inden for rammerne af GATT.
As is apparent from Fedon’s application and FIAMM’s reply, they, on the contrary, expressly invoked one of the two traditionally accepted exceptions to that principle, submitting that in this instance the Community indicated that it intended to implement a specific obligation assumed within the framework of the GATT.
Det fremgår af præmis 108 i FIAMM-dommen og af præmis 101 i Fedondommen, at Retten i denne sag søgte at afgøre, om WTO-aftalerne, herunder FTB og dette regelsæts bestemmelser om gennemførelse af DSB-afgørelser, afføder en ret for borgerne til ved domstolene at anfægte gyldigheden af en fællesskabsbestemmelse »i det tilfælde, hvor DSB har fastslået, at såvel fællesskabsbestemmelsen som senere bestemmelser vedtaget af Fællesskabet, navnlig med henblik på at overholde de pågældende WTO-regler, var uforenelige med sidstnævnte.«
It is apparent, first of all, from paragraph 108 of the FIAMM judgment and paragraph 101 of the Fedon judgment that in the case in point the Court of First Instance sought to decide whether the WTO agreements, including the DSU and its provisions devoted to the implementation of decisions of the DSB, confer on persons the right to rely on those agreements when contesting the validity of Community legislation ‘if the DSB has declared that both that legislation and the subsequent legislation adopted by the Community in order to comply with the WTO rules in question are incompatible with those rules’.
Retten forklarede derefter, idet den ligeledes henviste til de således definerede »WTO-aftaler«, i præmis 110-112 i FIAMM-dommen og i præmis 103-105 i Fedondommen, at de nævnte aftaler i henhold til fast retspraksis og af de anførte grunde i princippet ikke udgør regler, med hensyn til hvilke Fællesskabets retsinstanser kontrollerer lovligheden af fællesskabsinstitutionernes adfærd.
Next, likewise referring to ‘the WTO agreements’ as so defined, the Court of First Instance explained, in paragraphs 110 to 112 of the FIAMM judgment and paragraphs 103 to 105 of the Fedon judgment, that, in accordance with settled caselaw and for the reasons recalled by the Court of First Instance, those agreements are not in principle among the rules in the light of which the Community courts review the legality of action by the Community institutions.
Det bemærkes endelig, at de appellerede domme faktisk indeholder omfattende forklaringer vedrørende de retsvirkninger, som DSB-afgørelser kan have, navnlig når den fastsatte frist for afgørelsens gennemførelse er udløbet.
Finally, it is to be noted that the judgments under appeal do contain considerable explanation of the legal effects that may attach to a decision of the DSB, in particular where the period of time allowed for implementation of the decision has expired.
Selv om disse forklaringer indgår i de afsnit i de appellerede domme, hvori Retten foretager en gennemgang af, hvorvidt en af de to i retspraksis traditionelt accepterede undtagelser fra princippet om, at WTO-aftalerne ikke kan påberåbes af borgerne, finder anvendelse i denne sag, fremgår det ikke desto mindre, at Rettens bedømmelse i denne henseende indeholder en forudsætningsvis, men dog klar, stillingtagen til de bestemte argumenter, som Retten i appelskrifterne kritiseres for ikke at have behandlet.
While it is true that that explanation appears in passages of the judgments under appeal in which the Court of First Instance examined whether one of the two exceptions traditionally accepted by the caselaw to the principle that the WTO agreements cannot be relied upon by individuals was applicable in the case in point, the fact remains that the findings made by the Court of First Instance at that juncture responded in an implicit, but nevertheless certain, manner to the specific arguments which are alleged in the appeals not to have been dealt with by the Court.
Det fremgår således af præmis 129-131 i FIAMM-dommen og af præmis 122-124 i Fedondommen, at Retten efter en gennemgang af de relevante bestemmelser i FTB bl.a. fastslog, at udløbet af den frist, som var pålagt Fællesskabet for at bringe import -ordningen for bananer i overensstemmelse med DSB’s afgørelse af 25. september 1997, ikke har betydet, at de i FTB fastsatte fremgangsmåder for bilæggelse af tvister
Thus, it is apparent in particular from paragraphs 129 to 131 of the FIAMM judgment and paragraphs 122 to 124 of the Fedon judgment that the Court of First Instance held, after an examination of the relevant provisions of the DSU, that the expiry of the period of time allowed for the Community to bring its banana import regime into conformity with the DSB’s decision of 25 September 1997 had
Retten har i denne henseende ligeledes anført, at en prøvelse af lovligheden af de sagsøgte institutioners adfærd kunne bevirke, at Fællesskabets forhandleres stilling — når der søges en for begge parter acceptabel løsning på tvisten, som er i overensstemmelse med WTO-reglerne — svækkes og i givet fald således kunne medføre, at en kontraherende parts lovgivningsmagt eller forvaltning mister den bl.a. efter FTB’s artikel 22 bestående mulighed for, om end kun midlertidigt, at nå frem til forhandlingsløsninger.
The Court also stated in this connection that review of the legality of the conduct of the defendant institutions could have the effect of weakening the position of the Community negotiators in the search for a mutually acceptable solution to the dispute consistent with WTO rules and, in some cases, of thus depriving the legislative or executive organs of a contracting party of the possibility afforded in particular in Article 22 of the DSU of entering into a negotiated arrangement even on a temporary basis.
Det skal endvidere fremhæves, at Retten i præmis 132 i FIAMM-dommen og i præmis 125 i Fedondommen har afsluttet sin gennemgang i den henseende med at fastslå, at sagsøgerne derfor med urette har udledt en forpligtelse af FTB’s artikel 21 og 22 for WTO-medlemmer til inden for en bestemt frist at opfylde WTO-orga-nernes henstillinger og kendelser. Det er også med urette, at sagsøgerne har gjort gældende, at DSB’s afgørelser kan tvangsfuldbyrdes, medmindre de kontraherende stater ved enstemmighed modsætter sig det.
Furthermore, in paragraph 132 of the FIAMM judgment and paragraph 125 of the Fedon judgment, the Court of First Instance concluded its analysis in this regard, holding that the applicants were therefore wrong in inferring from Articles 21 and 22 of the DSU an obligation on the WTO member to comply, within a specified period, with the recommendations and rulings of the WTO bodies and in contending that DSB rulings are enforceable unless the contracting parties unanimously oppose this.
Ved at træffe denne afgørelse tog Retten i det mindste forudsætningsvis stilling til appellanternes antagelse, hvorefter der bør tillægges sådanne henstillinger eller afgørelser direkte virkning, når den for deres gennemførelse fastsatte frist er udløbet.
In so deciding, the Court of First Instance ruled, implicitly at the very least, on the applicants’ assertion that direct effect should be accorded to such recommendations or such rulings once the period of time allowed for their implementation has expired.
Det følger heraf, at de appellerede dommes begrundelse i tilstrækkeligt omfang forholder sig til den af sagsøgerne i første instans fremførte argumentation, og at den bl.a. gør det muligt for Domstolen at udøve sin prøvelsesret, hvorfor anbringendets første led ikke er velbegrundet.
It follows from all of the foregoing that the grounds of the judgments under appeal deal adequately with the arguments set out by the applicants at first instance and that they in particular enable the Court of Justice to exercise its power of judicial review, so that the first part of the plea must be declared unfounded.
Om anbringendets andet led
Second part of the plea
For så vidt angår anbringendets andet led angående urigtig retsanvendelse vedrørende betingelserne for, hvornår ansvar for Fællesskabets ulovlige adfærd kan gøres gældende, skal følgende bemærkes.
The following should be stated in relation to the second part of the first plea, alleging an error of law regarding the circumstances in which liability for unlawful conduct of the Community can found an action.
Ifølge Domstolens faste praksis fremgår det af artikel 288, stk. 2, EF, at det er en forudsætning for Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold og gennemførelsen af kravet om erstatning for det lidte tab, at en række betingelser skal være opfyldt med hensyn til den retsstridige adfærd, der foreholdes institutionerne, det eventuelle tab samt årsagssammenhængen mellem denne adfærd og det påberåbte tab (jf. bl.a. dom af 29.9.1982, sag 26/81, Oleifici Mediterranei mod EØF, Sml. s. 3057, præmis 16, og af 15.9.1994, sag C-146/91, KYDEP mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 4199, præmis 19).
The Court has consistently interpreted the second paragraph of Article 288 EC as meaning that the noncontractual liability of the Community and the exercise of the right to compensation for damage suffered depend on the satisfaction of a number of conditions, relating to the unlawfulness of the conduct of which the institutions are accused, the fact of damage and the existence of a causal link between that conduct and the damage complained of (see, inter alia, Case 26/81 Oleifici Mediterranei v EEC [1982] ECR 3057, paragraph 16, and Case C-146/91 KYDEP v Council and Commis­sion [1994] ECR I-4199, paragraph 19).
I denne sag gjorde appellanterne til støtte for deres for Retten nedlagte erstatningspåstand i det væsentlige gældende, at fællesskabsinstitutionerne havde udvist en ulovlig adfærd og dermed handlede ansvarspådragende, idet de undlod at bringe fællesskabslovgivningen i overensstemmelse med WTO-aftalerne inden for den rimelige frist, der med henblik herpå var fastsat for Fællesskabet efter en DSB-afgø-relses konstatering af, at denne lovgivning var i strid med nævnte aftaler.
Here, the applicants essentially contended in support of their claim for compensation before the Court of First Instance that the Community institutions acted unlawfully, and therefore wrongfully, in failing to bring the Community legislation into conformity with the WTO agreements within the reasonable period of time that the Community was allowed for that purpose after a decision of the DSB had found that legislation to be incompatible with the WTO agreements.
Det bemærkes i denne henseende, at virkningerne i Fællesskabet af bestemmelser i en aftale, som dette har indgået med tredjelande, ikke kan afgøres uden at tage de omhandlede bestemmelsers internationale oprindelse i betragtning.
It is to be observed in that regard that the effects within the Community of provisions of an agreement concluded by the Community with nonmember States may not be determined without taking account of the international origin of the provisions in question.
Hvis dette spørgsmål ikke er udtrykkeligt reguleret i nævnte aftale, tilkommer det de kompetente retsinstanser, og især Domstolen inden for rammerne af dens kompetence ifølge EF-traktaten, at afgøre det på samme måde som ethvert andet fortolkningsspørgsmål vedrørende gennemførelsen af den omhandlede aftale inden for
If that question has not been expressly dealt with in the agreement, it is the courts having jurisdiction in the matter and in particular the Court of Justice within the framework of its jurisdiction under the EC Treaty that have the task of deciding it, in the same
Fællesskabet (jf. bl.a. dom af 26.10.1982, sag 104/81, Kupferberg, Sml. s. 3641, præmis 17, og dommen i sagen Portugal mod Rådet, præmis 34), idet den bl.a. lægger aftalens ånd, struktur eller indhold til grund (jf. i denne retning dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Rådet, Sml. I, s. 4973, præmis 110).
2008 — JOINED CASES C-120/06 P AND C-121/06 P manner as any other question of interpretation relating to the application of the agreement in question in the Community (see, in particular, Case 104/81 Kupferberg [1982] ECR 3641, paragraph 17, and Portugal v Council, paragraph 34), on the basis in particular of the agreement’s spirit, general scheme or terms (see, to this effect, Case C-280/93 Germany v Council [1994] ECR I-4973, paragraph 110).
Derfor tilkommer det særligt Domstolen, idet den bl.a. støtter sig på ovennævnte kriterier, at afgøre, om bestemmelserne i en international aftale afføder en ret for Fællesskabets borgere til ved domstolene at anfægte gyldigheden af en fællesskabsretsakt (jf. vedrørende GATT 1947 dom af 12.12.1972, forenede sager 21/7224/72, International Fruit Company m.fl., Sml. 1972, s. 295, org.ref.: Rec. s. 1219, præmis 19).
Therefore, specifically, it falls to the Court to determine, on the basis in particular of the abovementioned criteria, whether the provisions of an international agreement confer on persons subject to Community law the right to rely on that agreement in legal proceedings in order to contest the validity of a Community measure (see, with regard to the GATT 1947, Joined Cases 21/72 to 24/72 International Fruit Company and Others [1972] ECR 1219, paragraph 19).
I denne henseende fremgår det bl.a. af Domstolens praksis, at denne alene mener at kunne foretage en undersøgelse af afledte fællesskabsreglers gyldighed med hensyn til en international traktat, når dennes art og opbygning ikke er til hinder herfor, og når bestemmelserne i øvrigt, henset til deres indhold, fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise (jf. bl.a. dom af 3.6.2008, sag C-308/06, Intertanko m.fl., Sml. I, s. 4057, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
As is apparent from its caselaw, the Court considers that it can examine the validity of secondary Community legislation in the light of an international treaty only where the nature and the broad logic of the latter do not preclude this and, in addition, the treaty’s provisions appear, as regards their content, to be unconditional and sufficiently precise (see, in particular, Case C-308/06 Intertanko and Others [2008] ECR I-4057, paragraph 45 and the caselaw cited).
Det følger nærmere bestemt vedrørende WTO-aftalerne af fast retspraksis, at de efter deres karakter og opbygning principielt ikke udgør regler, på grundlag af hvilke Domstolen prøver lovligheden af fællesskabsinstitutionernes retsakter (jf. bl.a. dommen i sagen Portugal mod Rådet, præmis 47, dommen i sagen Biret International mod Rådet, præmis 52, og Van Parys-dommen, præmis 39).
As regards, more specifically, the WTO agreements, it is settled caselaw that, given their nature and structure, those agreements are not in principle among the rules in the light of which the Court is to review the legality of measures adopted by the Community institutions (see, in particular, Portugal v Council, paragraph 47; Biret International v Council, paragraph 52; and Van Parys, paragraph 39).
Kun såfremt Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det Domstolen at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne (jf. dommen i sagen Biret International mod Rådet, præmis 53, og Van Parys-dommen, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
It is only where the Community has intended to implement a particular obligation assumed in the context of the WTO, or where the Community measure refers expressly to the precise provisions of the WTO agreements, that it is for the Court to review the legality of the Community measure in question in the light of the WTO rules (see Biret International v Council, paragraph 53, and Van Parys, paragraph 40 and the caselaw cited).
Det bemærkes i denne henseende, at Domstolen allerede har fastslået, at den fælles markedsordning for bananer, som er indført ved forordning nr. 404/93 og senere ændret, ikke har til formål at sikre opfyldelse i fællesskabsretsordenen af en særlig forpligtelse, som er påtaget inden for rammerne af GATT, og heller ikke indeholder udtrykkelig henvisning til bestemte bestemmelser heri (OGT Fruchthandelsgesellschaftkendelsen, præmis 28).
The Court has already held that the common organisation of the market in bananas, as introduced by Regulation No 404/93 and subsequently amended, is not designed to ensure the implementation in the Community legal order of a particular obligation assumed in the context of the GATT and does not refer expressly to specific provisions of the GATT either (order in OGT Fruchthandelsgesellschaft, paragraph 28).
Hvad nærmere angår forordning nr. 1637/98 og de til gennemførelse heraf vedtagne forordninger har Domstolen i præmis 52 i Van Parys-dommen anført, at disse forordninger ikke indeholder henvisning til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne.
As regards, in particular, Regulation No 1637/98 and the regulations adopted to implement it, the Court stated in Van Parys, paragraph 52, that they do not expressly refer to specific provisions of the WTO agreements.
I samme dom har Domstolen ligeledes fastslået, at Fællesskabet ved at forpligte sig til at efterkomme WTO’s regler og navnlig artikel I, stk. 1, og artikel XIII i GATT 1994 efter vedtagelsen af DSB’s afgørelse af 25. september 1997 ikke har haft til hensigt inden for rammerne af WTO at påtage sig en særlig forpligtelse, som kan begrunde en undtagelse fra reglen om, at WTO’s regler ikke kan påberåbes for Fællesskabets retsinstanser, og som giver disse retsinstanser adgang til at efterprøve lovligheden af forordning nr. 1673/98 og de til gennemførelse heraf vedtagne forordninger i forhold til disse regler (jf. i den retning Van Parys-dommen, præmis 41 og 52).
The Court also held in that judgment that, by undertaking after the adoption of the DSB’s decision of 25 September 1997 to comply with the WTO rules and, in particular, with Articles I(1) and XIII of the GATT 1994, the Community did not intend to assume a particular obligation in the context of the WTO, capable of justifying an exception to the principle that WTO rules cannot be relied upon before the Community courts and enabling the Community courts to review the legality of Regulation No 1637/98 and the regulations adopted to implement it in the light of those rules (see, to this effect, Van Parys, paragraphs 41 and 52).
Det bemærkes i denne henseende, at det afgørende element på området udgøres af det forhold, at bilæggelsen af tvister vedrørende WTO-aftalerne delvis bygger på forhandlinger mellem de kontraherende parter.
It should be remembered that the decisive factor here is that the resolution of disputes concerning WTO law is based, in part, on negotiations between the contracting parties.
Ophævelse af de ulovlige foranstaltninger udgør ganske vist den foretrukne løsning heri, men der er ligeledes givet mulighed for iværksættelse af andre løsninger (dommen i sagen Omega Air m.fl., præmis 89).
Withdrawal of unlawful measures is admittedly the solution recommended by WTO law, but other solutions are also authorised (Omega Air and Others, paragraph 89).
Domstolen har således i præmis 51 i Van Parys-dommen fastslået, at udløbet af den af DSB fastsatte frist for gennemførelse af organets afgørelse af 25. september 1997 ikke indebærer, at Fællesskabet har udtømt de muligheder, som er foreskrevet ved FTB, for at finde en løsning på dets tvist med andre parter.
The Court thus held in Van Parys, paragraph 51, that the expiry of the period granted by the DSB for implementation of its decision of 25 September 1997 does not imply that the Community had exhausted the possibilities under the DSU of finding a solution to the dispute between it and the other parties.
På denne baggrund vil det kunne medføre en svækkelse af Fællesskabets forhandlingsposition i dets stræben
In those circumstances, to require the Community courts, merely on the basis that that period has expired, to