natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Sagsøgeren har til sin stævning vedlagt forskellige dokumenter, navnlig med henblik på at godtgøre, at selskabet samt dets ældre varemærker er vitterlig kendt og velrenommeret.
The applicant has included with its application a number of documents intended in particular to demonstrate that it and its earlier marks are well known and of repute.
Sagsøgeren har endvidere tilbudt at fremlægge visse yderligere beviser.
It also offers to produce certain additional evidence.
Harmoniseringskontoret har gjort gældende, at både de nye beviser, som sagsøgeren har fremlagt for første gang for Retten, og selskabets forslag om at fremlægge nye, yderligere beviser bør afvises.
OHIM contends that the new evidence produced by the applicant for the first time before the Court and its offer to adduce additional new evidence are both inadmissible.
Det følger af sagsakterne, at sagsøgeren for første gang for Retten for det første har fremlagt dom afsagt af Tribunal Superior de Justicia de Madrid (den regionale højesteret i Madrid, Spanien) den 11. september 2003 i sag nr. 1118/2000 mellem intervenienterne og det spanske patent- og varemærkekontor vedrørende denne myndigheds afslag på registrering af figurmærket BoomerangTV som betegnelse for tjenesteydelser i klasse 41 i Nicearrangementet (bilag 4 til stævningen), for det andet har fremlagt forskellig dokumentation for, at selskabet og dets ældre varemærker er vitterlig kendt og velrenommeret (bilag 58 og 14 til stævningen), og for det tredje har fremlagt et uddrag af databasen Sitadex, der svarer til registreringsansøgning nr. 2 184 869 om figurmærket BoomerangTV for tjenesteydelser i klasse 41 i Nicearrangementet, som intervenienterne indgav for det spanske patent- og varemærkekontor (de tre sidste sider af bilag 13 til stævningen).
It is evident from the case-file that the applicant produced for the first time before the Court: (i) the judgment of the Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Madrid High Court of Justice, Spain) of 11 September 2003 in Case No 1118/2000 between the interveners and OEPM concerning that office’s refusal to register the figurative mark BoomerangTV to designate services in Class 41 for the purpose of the Nice classification (annex 4 to the application); (ii) various documents intended to prove that it and its earlier marks were well known and of repute (annexes 5 to 8 and 14 to the application) and; (iii) an extract from the Sitadex database corresponding to the application for registration No 2 184 869 of the trade mark BoomerangTV in respect of services in Class 41 for the purpose of the Nice classification, submitted by the interveners before OEPM (last three pages of annex 13 to the application).
I den forbindelse bemærkes, at formålet med den sag, der er indbragt for Retten, er at få efterprøvet lovligheden af afgørelser truffet af Harmoniseringskontorets appelkamre i henhold til artikel 63 i forordning nr. 40/94.
Actions before the Court seek a review of the legality of decisions of the Boards of Appeal of OHIM for the purposes of Article 63 of Regulation No 40/94.
Det er således ikke Rettens opgave at foretage en ny undersøgelse af de faktiske omstændigheder i lyset af beviser, der først fremlægges for Retten. Endvidere ville det være i strid med artikel 135, stk. 4, i Rettens procesreglement, hvorefter der ikke i parternes processkrifter må foretages nogen ændring af sagsgenstanden, som den har foreligget for appelkammeret, at tillade disse beviser.
Therefore, it is not the Court’s function to review the facts in the light of documents adduced for the first time before it.
Følgelig skal der ses bort fra sådanne beviser, og det er ufornødent at undersøge deres beviskraft (Rettens dom af 6.3.2003, sag T-128/01, DaimlerChrysler mod KHIM (kølergitter), Sml. II, s. 701, præmis 18, og af 23.5.2007, sag T-342/05, Henkel mod KHIM — SERCA (COR), ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 31).
Accordingly, such evidence is inadmissible and must be excluded, without any need to assess its probative value (Case T-128/01 DaimlerChrysler v OHIM (Calandre) [2003] ECR II-701, paragraph 18, and judgment of 23 May 2007 in Case T-342/05 Henkel v OHIM — SERCA (COR), not published in the ECR, paragraph 31).
Af samme grund må et forslag om nye beviser, som en part fremsætter, også afvises (jf. i denne retning Rettens dom af 17.3.2004, forenede sager T-183/02 og T-184/02, El Corte Inglés mod KHIM — González Cabello og Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), Sml. II, s. 965, præmis 97).
For the same reason, an offer of new evidence submitted by a party must also be disregarded (see, to that effect, Joined Cases T-183/02 and T-184/02 El Corte Inglés v OHIM — González Cabello and Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR) [2004] ECR II-965, paragraph 97).
Heraf følger, at bilag 58, bilag 14 og de tre sidste sider af bilag 13 til stævningen i det foreliggende tilfælde ikke kan indgå i sagen i det omfang, der er tale om nye beviser, som ikke har været fremlagt under sagen for Harmoniseringskontoret, og at sagsøgerens forslag om at fremlægge yderligere beviser ikke kan tages til følge.
It follows that in the present case annexes 5 to 8, annex 14 and the last three pages of annex 13 to the application are inadmissible, in so far as they constitute new evidence which was not produced during the proceedings before OHIM, and that the applicant’s offer to produce additional evidence cannot be accepted.
Imidlertid kan hverken parterne eller Retten af den grund forhindres i ved fortolkningen af fællesskabsretten at lade sig inspirere af elementer fra fællesskabsretlig, national eller international retspraksis.
Nevertheless, neither the parties nor the Court can be precluded from drawing on Community, national or international caselaw for the purposes of interpreting Community law.
En sådan mulighed for at henvise til nationale domme er således ikke omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 35 ovenfor, da der ikke er tale om, at appelkammeret kritiseres for ikke at have taget hensyn til de faktiske omstændigheder i en bestemt national dom, men om, at appelkammeret kritiseres for at have tilsidesat en bestemmelse i forordning nr. 40/94, i hvilken forbindelse der henvises til retspraksis til støtte for dette anbringende (Rettens dom af 12.7.2006, sag T-277/04, Vitakraft-Werke Wührmann mod KHIM — Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), Sml. II, s. 2211, præmis 71).
That possibility of referring to national judgments is not covered by the caselaw referred to in paragraph 35 above, since it is not alleged that the Board of Appeal failed to take the factual aspects of a specific national judgment into account but that it infringed a provision of Regulation No 40/94 and the caselaw is cited in support of that plea (Case T-277/04 Vitakraft-Werke Wührmann v OHIM — Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT) [2006] ECR II-2211, paragraph 71).
Følgelig skal Rettens mulighed for at tage dommen i betragtning bedømmes i forbindelse med realitetsbehandlingen af anbringendet, inden for hvis rammer dommen er gjort gældende.
Consequently, whether the Court is able to take that judgment into account will be examined during the detailed analysis of the plea in connection with which that judgment is invoked.
Om det første anbringende vedrørende tilsidesættelsen af forpligtelsen til at behandle de beviser, som er fremlagt for første gang for appelkammeret
The first plea: infringement of the obligation to examine the evidence submitted for the first time before the Board of Appeal
Sagsøgeren har gjort opmærksom på, at de beviser, der blev fremlagt for første gang for appelkammeret, kunne antages til realitetsbehandling, og at dommen i sagen KHIM mod Kaul, nævnt i præmis 27 ovenfor, bekræfter muligheden for at fremlægge kendsgerninger og beviser for første gang på tidspunktet for klagen for Harmoniseringskontoret.
The applicant points out that the evidence produced for the first time before the Board of Appeal was admissible and that the judgment in OHIM v Kaul, cited in paragraph 27 above, confirms that it is possible to submit facts and evidence for the first time at the stage of the appeal before OHIM.
Hertil kommer, ifølge denne dom, at der ikke kan gives afslag på en
In addition, according to that judgment, the dismissal of an action cannot be founded solely on the ground that the
Anvendelsen i den foreliggende sag af denne doms konklusion bør føre til annullation af den anfægtede afgørelse.
The application to the present case of the approach upheld in that judgment should lead to the annulment of the contested decision.
Harmoniseringskontoret og intervenienterne har gjort gældende, at appelkammeret korrekt har fastslået, at de beviser, sagsøgeren fremlagde for første gang sammen med begrundelsen for selskabets klage, skulle afvises.
OHIM and the interveners contend that the Board of Appeal correctly concluded that the evidence produced by the applicant for the first time with its statement of the grounds of appeal was inadmissible.
De har tillige gjort gældende, at dommen i sagen KHIM mod Kaul, nævnt i præmis 27 ovenfor, ikke er relevant for den foreliggende sag, da arten af de berørte beviser var anderledes.
They also submit that OHIM v Kaul, cited in paragraph 27 above, is irrelevant to the present case, since the nature of the evidence at issue is different.
Med det første anbringende har sagsøgeren nærmere bestemt gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94.
By its first plea, the applicant alleges, essentially, that the Board of Appeal infringed Article 74(2) of Regulation No 40/94.
I henhold til denne bestemmelse kan Harmoniseringskontoret se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter.
Under that provision, OHIM may disregard facts or evidence which are not submitted in due time by the parties concerned.
Heraf følger, at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 40/94, og at det på ingen måde er forbudt for Harmoniseringskontoret at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent.
It follows that, as a general rule and unless otherwise specified, the submission of facts and evidence by the parties remains possible after the passing of the time-limits to which such submission is subject under the provisions of Regulation No 40/94 and that OHIM is in no way prohibited from taking account of facts and evidence which are submitted or produced late.
Imidlertid har en part, som efter fristens udløb påberåber sig eller fremfører kendsgerninger og beviser, ikke en ubetinget ret til, at Harmoniseringskontoret tager hensyn til sådanne kendsgerninger eller beviser.
However, a party has no unconditional right to have such facts and evidence submitted out of time taken into consideration by OHIM.
Ved at præcisere, at Harmoniseringskontoret i sådanne tilfælde »kan« beslutte at se bort fra sådanne kendsgerninger og beviser, giver artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 således Harmoniseringskontoret en vid skønsmargen med hensyn til at afgøre — med en begrundelse herfor — om der skal tages hensyn til disse (dommen i sagen KHIM mod Kaul, nævnt i præmis 27 ovenfor, præmis 42 og 43).
In stating that the latter ‘may’, in such a case, decide to disregard those facts and that evidence, Article 74(2) of Regulation No 40/94 grants OHIM a wide discretion to decide, while giving reasons for its decision in that regard, whether or not to take such information into account (OHIM v Kaul, cited in paragraph 27 above, paragraphs 42 and 43).
En hensyntagen fra Harmoniseringskontorets side, når det skal træffe afgørelse i forbindelse med en indsigelsessag, kan navnlig være berettiget, når Harmoniseringskontoret er af den opfattelse, at de for sent fremførte elementer for en umiddelbar betragtning kan have en afgørende betydning for udfaldet af indsigelsen, og tidspunktet for proceduren, hvorpå denne sene fremsættelse sker, og omstændighederne omkring den ikke er til hinder for en sådan hensyntagen (dommen i sagen KHIM mod Kaul, nævnt i præmis 27 ovenfor, præmis 44).
Where OHIM is called upon to give judgment in the context of opposition proceedings, taking facts or evidence submitted out of time into account is particularly likely to be justified where OHIM considers, first, that the material which has been produced late is, on the face of it, likely to be relevant to the outcome of the opposition brought before it and, second, that the stage of the proceedings at which that late submission takes place and the circumstances surrounding it do not argue against such matters being taken into account (OHIM v Kaul, cited in paragraph 27 above, paragraph 44).
Heraf følger, i modsætning til det af sagsøgeren anførte, at appelkammeret ikke var forpligtet til at tage hensyn til elementer, der for første gang blev fremlagt for det.
It follows that, contrary to what the applicant submits, the Board of Appeal was not required to take into consideration the evidence produced for the first time before it.
Det skal dog efterprøves, om appelkammeret ved at afvise at tage hensyn til disse elementer har tilsidesat artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, idet det var af den opfattelse, at det ikke havde nogen skønsmargen i denne forbindelse.
It is, however, necessary to determine whether, in refusing to take that evidence into consideration, the Board of Appeal did not infringe Article 74(2) of Regulation No 40/94 by considering itself to have no discretion in that regard.
I modsætning til det af Harmoniseringskontoret og intervenienterne påberåbte er der nemlig i princippet ingen grund til at begrænse anvendelsen af de principper, der er nævnt i præmis 40-42 ovenfor ud fra arten af de omhandlede kendsgerninger og beviser, idet en sådan begrænsning ikke følger af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94. Arten af de omhandlede kendsgerninger og beviser er imidlertid et forhold, der kan tages i betragtning som led i Harmoniseringskontorets udøvelse af den skønsbeføjelse, der tilkommer det i henhold til denne bestemmelse.
Contrary to what OHIM and the interveners maintain, there is no need, in principle, to restrict the application of the principles set out in paragraphs 40 to 42 above on the basis of the nature of the facts and evidence in question, since no such restriction is provided for in Article 74(2) of Regulation No 40/94.
I det foreliggende tilfælde har appelkammeret i punkt 27 i den anfægtede afgørelse anført, at det var i overensstemmelse med appelkamrenes praksis at fastslå, at dokumenter, som for første gang var vedlagt den skriftlige begrundelse for klagen, ikke kan realitetsbehandles.
In the present case, the Board of Appeal stated in paragraph 27 of the contested decision that it was in accordance with the practice of the Boards of Appeal to consider as inadmissible documents included for the first time with the statement of the grounds of appeal.
Appelkammeret har tilføjet, at sådanne dokumenter skulle have været fremlagt for Indsigelsesafdelingen inden for den fastsatte frist, og at en part ikke gyldigt kan opnå den fordel ved at klage, at det bliver muligt at fremlægge bl.a. nyt bevismateriale uden for den fastsatte frist. Appelkammeret har i den forbindelse henvist til to tidligere afgørelser truffet af Harmoniseringskontorets appelkamre og til Rettens dom af 23. oktober 2002, Institut für Lernsysteme mod KHIM — Educational Services (ELS) (sag T-388/00, Sml. II, s. 4301).
It added that such documents should have been submitted to the Opposition Division within the relevant deadline and that a party could not validly avail itself of the appeal in order to introduce, inter alia, new evidence not submitted in due time.
For således at fastslå, at de dokumenter, der blev fremlagt for første gang for appelkammeret, skulle afvises, lagde appelkammeret den omstændighed til grund, at sagsøgeren allerede havde haft mulighed for at fremlægge alle de omhandlede
Thus, in order to conclude that the documents produced for the first time before it were inadmissible, the Board of Appeal relied on the fact that the applicant had already been granted the opportunity to produce all of the documents at issue before
Appelkammeret var således indirekte af den opfattelse, at omstændighederne for fremlæggelsen af de omhandlede dokumenter var til hinder for, at disse blev taget i betragtning.
It thus implicitly took the view that the circumstances in which the documents at issue had been produced precluded their being taken into account.
Det følger desuden af sagsakterne, at den frist, der var blevet givet sagsøgeren med henblik på at fremlægge de omhandlede dokumenter for Indsigelsesafdelingen, var blevet forlænget, og at sagsøgeren på ingen måde havde fremsat argumenter om, at selskabet ikke havde set sig i stand til at fremlægge de omhandlede dokumenter for Indsigelsesafdelingen, da denne afdeling gav selskabet en yderligere frist hertil.
Furthermore, it is evident from the case-file that the period given to the applicant to produce the documents at issue before the Opposition Division had been extended and that the applicant had not in any way contended that it had not been in a position to produce the relevant documents before the Opposition Division when it granted the applicant additional time for that purpose.
Det følger således af den anfægtede afgørelse, at appelkammeret ikke havde den principielle opfattelse, at de dokumenter, sagsøgeren fremlagde for første gang for dette kammer, skulle afvises, men tog den konkrete sags faktiske omstændigheder i betragtning og begrundede afgørelsen på dette punkt.
The contested decision therefore shows that the Board of Appeal did not hold on principle that the documents produced by the applicant for the first time before it were inadmissible, but that it took into account the facts of the case and gave grounds for its decision on that issue.
Begrundelsen er ganske vist kortfattet, og de elementer, som appelkammeret har henvist til, svarer ikke udtrykkeligt til dem, som Domstolen nævnte i dommen i sagen KHIM mod Kaul, nævnt i præmis 27 ovenfor.
Admittedly, the list of those grounds is brief and the factors referred to by the Board of Appeal do not expressly correspond to those referred to by the Court of Justice in OHIM v Kaul, cited in paragraph 27 above.
Dette gør det imidlertid ikke muligt at fastslå, at appelkammeret har tilsidesat artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94.
However, that does not justify the conclusion that the Board of Appeal infringed Article 74(2) of Regulation No 40/94.
For det første stilles i dommen i sagen KHIM mod Kaul, nævnt i præmis 27 ovenfor (jf. i denne retning præmis 42 og 43), det væsentlige krav, at appelkammeret ikke anser det for umuligt at tage hensyn til de kendsgerninger og beviser, som fremlægges for første gang for appelkammeret.
According to OHIM v Kaul, cited in paragraph 27 above (see, in this connection, paragraphs 42 and 43), it is an essential requirement that the Board of Appeal should not consider itself to be unable to take into account facts and evidence which are submitted for the first time before it.
Som nævnt i præmis 44 og 45 ovenfor er dette dog ikke tilfældet i den foreliggende sag.
However, as shown in paragraphs 44 and 45 above, that was not the case here.
For det andet er de elementer, som ifølge Domstolen kan berettige, at appelkammeret tager hensyn til kendsgerninger og beviser, som er fremlagt for sent, kun eksempler, hvilket følger af udtrykket »navnlig« (jf. præmis 42 ovenfor). Henvisningen i det foreliggende tilfælde til elementer, som ikke er identiske med dem, Domstolen anførte i denne dom, kan således ikke medføre, at der mangler en begrundelse som omhandlet i denne samme dom.
The factors which the Court of Justice identified as those which may justify taking into account facts or evidence submitted out of time are given only by way of example, as the term ‘particularly’ (see paragraph 42 above) indicates.
Dette gælder så meget desto mere, som Domstolen kun har udtalt sig udtrykkeligt om elementer, der kan berettige en hensyntagen til kendsgerninger og beviser, som er fremlagt for sent, selv om artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, i overensstemmelse med det i præmis 41 ovenfor anførte, tillige i givet fald giver adgang til at se bort fra sådanne kendsgerninger og beviser.
That applies all the more so since the Court of Justice expressly ruled only as to factors which might warrant taking account of facts and evidence submitted out of time, even though, as noted in paragraph 41 above, Article 74(2) of Regulation No 40/94 also allows such facts and evidence to be rejected, depending on the circumstances.
Heraf følger, at appelkammeret ikke med den eneste begrundelse, at selskabet havde fremlagt kendsgerninger og beviser for sent, gav afslag på den klage, som sagsøgeren indbragte, og at det heller ikke vurderede, at det ikke havde nogen skønsbeføjelse
It follows that the Board of Appeal did not dismiss the action brought before it by the applicant solely on the ground that that party had submitted facts and evidence out of time and that it did not take the view that it had no discretion to take account of
) med hensyn til muligheden for at tage hensyn til dokumenter, som sagsøgeren fremlagde for første gang for appelkammeret.
) the documents produced by the applicant for the first time before it.
Appelkammeret har derimod udøvet den vide skønsbeføjelse, der følger af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, for så vidt som det først efter at have analyseret den konkrete sags omstændigheder og retstilstanden besluttede at forkaste de omhandlede dokumenter.
On the contrary, it exercised the broad discretion conferred upon it by Article 74(2) of Regulation No 40/94, in so far as it was only after having analysed the facts of the case and the position in law that it decided to reject as inadmissible the documents at issue.
Da der ikke foreligger en åbenbar fejl i appelkammerets bedømmelse i denne henseende, er det ikke godtgjort, at artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 er tilsidesat.
In the absence of any manifest error of assessment by the Board of Appeal in this respect, it has not been established that Article 74(2) of Regulation No 40/94 was infringed.
Følgelig skal det første anbringende forkastes.
Consequently, the first plea must be rejected as unfounded.
Om det andet anbringende vedrørende fejl begået af Harmoniseringskontoret i forbindelse med bedømmelsen af beviser for eksistensen af visse ældre rettigheder
The second plea, relating to errors committed by OHIM as regards the assessment of the evidence of the existence of some of the earlier rights
Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at selskabet ved skrivelse af 21. marts 2000 rettidigt indgav de nødvendige oversættelser af de spanske registreringer nr. 2 163 613 og 2 163 616 samt fremlagde de grundlæggende oplysninger vedrørende den spanske registrering nr. 456 466.
First, the applicant submits that, by letter of 21 March 2000, it submitted in good time the required translations relating to Spanish registrations Nos 2 163 613 and 2 163 616 and the essential information relating to Spanish registration No 456 466.
Dette anerkendte Indsigelsesafdelingen og appelkammeret desuden i forbindelse med registrering nr. 2 163 613 og 2 163 616, idet de tiltrådte, at indsigelsen skulle tages til følge i det omfang, den blev støttet på disse rettigheder.
The Opposition Division and the Board of Appeal furthermore recognised that fact regarding registrations Nos 2 163 613 and 2 163 616, accepting that the opposition was admissible in so far as it was filed on the basis of those rights.
Indsigelsesafdelingen og appelkammeret anvendte således, ved dernæst at undlade at hense til disse rettigheder som grundlag for indsigelsen, en argumentation, der er selvmodsigende.
The Opposition Division and the Board of Appeal, by then ignoring those rights as the basis of the opposition, are therefore following a contradictory line of reasoning.