natgillin/translations-raw huggingface dataset:
— Rights Commissioner og Labour Court ikke er tillagt udtrykkelig kompetence hertil i henhold til national ret, herunder de nationale bestemmelser, der gennemfører direktivet
— the Rights Commissioner and the Labour Court have not been given express jurisdiction to do so under the domestic law of the Member State including the provisions of domestic law transposing the Directive,
— borgere ved High Court kan gøre andre krav gældende som følge af, at deres arbejdsgiver har undladt at anvende direktivet på deres individuelle forhold, og
— Individuals can pursue alternative claims arising out of a failure by their employer to apply the Directive to their individual circumstances before the High Court and
— borgere kan gøre andre krav gældende ved en ordinær domstol mod den berørte medlemsstat med påstand om erstatning for skade, de har lidt som følge af, at medlemsstaten ikke har gennemført direktivet rettidigt?
— Individuals can pursue alternative claims before an ordinary court of competent jurisdiction against the Member State seeking damages for loss suffered by them arising from the Member State’s failure to transpose the Directive on time?
2) Hvis spørgsmål 1 besvares bekræftende: a) Er § 4, stk. 1, i rammeaftalen […] ubetinget og tilstrækkelig præcist affattet til, at den kan påberåbes af en borger ved en national domstol?
(a) Is Clause 4(1) of the framework agreement … unconditional and sufficiently precise in its terms as to be capable of being relied upon by individuals before their national courts?
b) Er § 5, stk. 1, i rammeaftalen […] ubetinget og tilstrækkelig præcist affattet til, at den kan påberåbes af en borger ved en national domstol?
(b) Is Clause 5(1) of the framework agreement … unconditional and sufficiently precise in its terms as to be capable of being relied upon by individuals before their national courts?
3) Udelukker § 5, stk. 1, i rammeaftalen […] en medlemsstat, der handler i sin egenskab af arbejdsgiver, fra at forny en tidsbegrænset ansættelseskontrakt med op til otte år i perioden, efter at det nævnte direktiv skulle have været gennemført, og før gennemførselslovgivningen var vedtaget i national ret, under hensyn til Domstolens svar på spørgsmål 1 og spørgsmål 2b, hvis:
(3) Having regard to the Court’s answers to Question 1 and Question 2(b), does Clause 5(1) of the framework agreement … preclude a Member State, acting in its capacity as an employer, from renewing a fixedterm contract of employment for up to eight years in the period after the said Directive should have been transposed and before the transposing legislation was enacted in domestic law where:
— kontrakten ved alle tidligere lejligheder var blevet fornyet for kortere perioder, og arbejdsgiveren har brug for den ansattes tjenesteydelser i den udvidede periode
— on all previous occasions the contract had been renewed for shorter periods, and the employer requires the services of the employee for the extended period,
— fornyelsen for den udvidede periode har den virkning at begrænse anvendelsen af den fulde nyttevirkning for en borger af rammeaftalens § 5, når den gennemføres i national ret, og
— the renewal for the extended period has the effect of circumventing the application to an individual of the full benefit of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law, and
— der ingen objektive grunde er, som ikke vedrører den ansattes status som en person med tidsbegrænset ansættelse, for en sådan fornyelse.
— there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal?
4) Hvis spørgsmål 1 eller spørgsmål 2 besvares benægtende, er Rights Commissioner og Labour Court da forpligtet til ved en fællesskabsretlig bestemmelse (navnlig forpligtelsen til at fortolke national ret i lyset af ordlyden og formålet med et direktiv, således at det er muligt at opnå det resultat, som direktivet forfølger) at fortolke nationale retsregler, der er vedtaget til gennemførelse af direktiv 1999/70/ […], således at de har tilbagevirkende kraft til den dato, hvor direktivet skulle have været gennemført, hvis:
(4) If the answer to Question 1 or Question 2 is in the negative, are the Rights Commissioner and the Labour Court required by any provision of Community law (and in particular the obligation to interpret domestic law in light of the wording and purpose of a Directive so as to produce the result pursued by the Directive) to interpret provisions of domestic law enacted for the purpose of transposing Directive 1999/70 … as having retrospective effect to the date on which the said Directive should have been transposed where:
— den nationale retsregels ordlyd ikke udtrykkeligt udelukker en sådan fortolkning, men
— the wording of the provision of domestic law does not expressly preclude such an interpretation, but,
— en national bestemmelse om lovfortolkning udelukker anvendelse med tilbagevirkende kraft, medmindre der findes en klar og utvetydig bestemmelse om det modsatte?
— a rule of domestic law governing the construction of statutes precludes such retrospective application unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary?
5) Hvis spørgsmål 1 eller spørgsmål 4 besvares bekræftende, omfatter »ansættelsesvilkårene« i § 4 i rammeaftalen […] en ansættelseskontrakts vilkår vedrørende løn og pensioner?«
(5) If the answer to Question l or Question 4 is in the affirmative, do the “employment conditions” to which Clause 4 of the framework agreement … refers include conditions of an employment contract relating to remuneration and pensions?’
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en national ret såsom den selv eller Rights Commissioner, der skal afgøre en tvist, der er støttet på en tilsidesættelse af den lov, hvorved direktiv 1999/70 er blevet gennemført i national ret, i medfør af fællesskabsretten skal erklære sig kompetent til ligeledes at påkende krav, der er støttet direkte på direktivet selv, på trods af at den nationale lovgivning, der finder anvendelse, ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse herom, og skønt disse krav vedrører en periode, der går forud for tidspunktet for udløbet af fristen for gennemførelsen af det berørte direktiv, men før tidspunktet for ikrafttrædelsen af den gennemførelseslov, hvorved den blev tillagt kompetence til at påkende krav, der fremsættes med støtte i samme lov.
By its first question, the referring court seeks, in essence, to establish whether, notwithstanding the absence of any express provision to that effect in the relevant national law, a national court or tribunal, such as the Labour Court or a Rights Commissioner, which is called upon to decide a case concerning an infringement of the legislation transposing Directive 1999/70 is required by Community law to hold that it also has jurisdiction to hear and determine claims based directly on that dir -ective itself, where such claims relate to a period after the deadline for transposing the directive concerned, but before the date of entry into force of the transposing legislation giving it jurisdiction to hear and determine claims based on that legislation.
I denne forbindelse har den forelæggende ret oplyst, at de berørte personer kan sagsøge den pågældende medlemsstat ved de ordinære domstole, dels i dennes egenskab af arbejdsgiver, dels med henblik på at opnå erstatning for den skade, der er lidt som følge af den manglende gennemførelse af direktiv 1999/70 inden for den fastsatte frist.
The referring court explains in that regard that the parties can bring the Member State concerned before the ordinary courts, either in its capacity as an employer or in order to obtain damages for loss arising from a failure to transpose Directive 1999/70 within the prescribed period.
Indledningsvis bemærkes, således som Irland også har gjort det under retsmødet, at hverken direktiv 1999/70 eller rammeaftalen udpeger de nationale instanser, der har kompetence til at påse, at disse retsakter finder anvendelse, lige så lidt som de fastsætter de processuelle regler for sagsanlæg ved domstolene med henblik på at sikre en sådan anvendelse.
As a preliminary point, it should be noted, as it was by Ireland at the hearing, that neither Directive 1999/70 nor the framework agreement designates the national courts having jurisdiction to ensure that they are applied, nor do they define the detailed procedural rules governing judicial actions for safeguarding their application.
Tværtimod henviser rammeaftalens § 8, stk. 5, til national lovgivning, kollektive aftaler eller gældende praksis med hensyn til forebyggelse og behandling af tvister og klager som følge af anvendelsen af aftalen.
On the contrary, Clause 8(5) of the framework agreement refers to national law, collective agreements and practice as regards the prevention and settlement of disputes and grievances arising from the application of that agreement.
Domstolen skal desuden bemærke, at selv om medlemsstaterne har adgang til at vælge de fremgangsmåder og midler, der skal sikre direktivets gennemførelse, berører denne adgang ikke forpligtelsen for hver medlemsstat, som direktivet retter sig til, til at træffe alle foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre direktivet fuld virkning i overensstemmelse med dets formål (jf. dom af 10.4.1984, sag 14/83, von Colson og Kamann, Sml. s. 1891, præmis 15).
It must also be observed that the freedom to choose the ways and means of ensuring that a directive is implemented does not affect the obligation imposed on all Member States to which the directive is addressed to adopt all the measures necessary to ensure that the directive concerned is fully effective in accordance with the object- ive which it pursues (see Case 14/83 von Colson and Kamann [1984] ECR 1891, paragraph 15).
Den pligt for medlemsstaterne, der følger af et direktiv, til at virkeliggøre dets mål, og pligten i medfør af artikel 10 EF til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger for at sikre opfyldelsen af denne pligt, påhviler alle medlemsstaternes myndigheder, herunder også domstolene inden for deres kompetence (jf. dommen i sagen von Colson og Kamann, præmis 26).
The Member States’ obligation arising from a directive to achieve the result envisaged by that directive and their duty under Article 10 EC to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (von Colson and Kamann, paragraph 26).
Det er nemlig de nationale domstole, som det særligt tilkommer at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af fællesskabsbestemmelserne, og at sikre bestemmelsernes fulde virkning (dom af 5.10.2004, forenede sager C-397/01 — C-403/01, Pfeiffer m.fl., Sml. I, s. 8835, præmis 111).
It is the responsibility of the national courts in particular to provide the legal protection which individuals derive from the rules of Community law and to ensure that those rules are fully effective (Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 111).
I denne forbindelse skal det bemærkes, at princippet om effektiv retsbeskyttelse er et almindeligt fællesskabsretligt princip (jf. i denne retning dom af 13.3.2007, sag C-432/05, Unibet, Sml. I, s. 2271, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
In that regard, it is important to note that the principle of effective judicial protection is a general principle of Community law (see, to that effect, Case C-432/05 Unibet [2007] ECR I-2271, paragraph 37 and the caselaw cited).
Da der ikke findes fællesskabsretlige bestemmelser på området, tilkommer det henhold til fast retspraksis hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente domstole og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne (jf.
The Court has consistently held that, in the absence of Community rules governing the matter, it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts and tribunals having jurisdiction and to lay down the detailed procedural rules governing actions for safeguarding rights which individuals derive from Community
I denne henseende fremgår det af fast retspraksis, at processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne, ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet) (jf. bl.a. dommen i sagen Rewe-Zentralfinanz og Rewe Zentral, præmis 5, Comet-dommen, præmis 13-16, Peterbroeck-dommen, præmis 12, Unibet-dommen, præmis 43, og dommen i sagen van der Weerd m.fl., præmis 28).
On that basis, as is apparent from well-established caselaw, the detailed procedural rules governing actions for safeguarding an individual’s rights under Community law must be no less favourable than those governing similar domestic actions (principle of equivalence) and must not render practically impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law (principle of effectiveness) (see, in particular, Rewe-Zentralfinanz and Rewe-Zentral, paragraph 5; Comet, paragraphs 13 to 16; Peterbroeck, paragraph 12; Unibet, paragraph 43; and van der Weerd and Others, paragraph 28).
Disse krav om ækvivalens og effektivitet, der er udtryk for medlemsstaternes almindelige forpligtelse til at sikre retsbeskyttelsen af borgernes rettigheder i henhold til fællesskabsretten, gælder også med hensyn til udpegningen af de retsinstanser, der har kompetence til at påkende sager, der støttes på disse rettigheder.
Those requirements of equivalence and effectiveness, which embody the general obligation on the Member States to ensure judicial protection of an individual’s rights under Community law, apply equally to the designation of the courts and tribunals having jurisdiction to hear and determine actions based on Community law.
Manglende overholdelse af disse krav på dette niveau kan nemlig, i lige så høj grad som en tilsidesættelse af disse ved definitionen af de processuelle regler, krænke princippet om effektiv retsbeskyttelse.
A failure to comply with those requirements at Community level is — just like a failure to comply with them as regards the definition of detailed procedural rules — liable to undermine the principle of effective judicial protection.
Det er set i lyset af disse betragtninger, at den forelæggende rets første spørgsmål skal besvares.
It is in the light of those considerations that the referring court’s first question must be answered.
Som generaladvokaten har anført i punkt 58 i forslaget til afgørelse, har kravene nemlig på trods af dette formelt forskellige retsgrundlag til formål at beskytte de samme rettigheder, der udspringer af fællesskabsretten, nemlig af direktiv 1999/70 og af rammeaftalen.
Notwithstanding formal distinctions as to their legal basis, both claims, as the Advocate General noted at point 58 of her Opinion, seek the protection of the same rights deriving from Community law, namely Directive 1999/70 and the framework agreement.
Når den nationale lovgiver under disse omstændigheder har valgt at tillægge specialdomstole kompetencen til at påkende krav, der støttes på den lov, hvorved direktiv 1999/70 er blevet gennemført, ville en forpligtelse for borgere, der som sagsøgerne har fremsat et krav for en sådan specialdomstol, der støttes på en tilsidesættelse af den nævnte lov, til samtidig at anlægge sag ved de almindelige domstole vedrørende et særskilt krav med henblik på at gøre de rettigheder gældende, de kan støtte direkte på direktivet selv i perioden mellem udløbet af fristen for gennemførelsen af dette og tidspunktet for ikrafttrædelsen af den lov, hvorved denne gennemførelse foretages, være i strid med effektivitetsprincippet, såfremt dette — hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve — afstedkommer processuelle ulemper, bl.a. med hensyn til omkostninger, varighed og forskrifter om repræsentation, der kunne gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der støttes på direktivet.
In those circumstances, where the national legislature has chosen to confer on specialised courts jurisdiction to hear and determine actions based on the legislation transposing Directive 1999/70, the obligation which would be placed on individuals in the situation of the complainants — who sought to bring a claim based on an infringement of that legislation before such a specialised court — to bring at the same time a separate action before an ordinary court to assert the rights which they can derive directly from that directive in respect of the period between the deadline for transposing it and the date on which the transposing legislation entered into force, would be contrary to the principle of effectiveness if — which is for the referring court to ascertain — it would result in procedural disadvantages for those individuals, in terms, inter alia, of cost, duration and the rules of representation, such as to render excessively difficult the exercise of rights deriving from that directive.
Under retsmødet gjorde Irland gældende, at den kompetence, der ved 2003loven er tillagt Rigths Commissioners og Labour Court, er fakultativ og således ikke til hinder
At the hearing, Ireland claimed that the jurisdiction given to the Rights Commissioners and the Labour Court by the 2003 Act is optional and therefore does not
IMPACT for, at borgerne ved de almindelige domstole anlægger én samlet sag, der dels er støttet på national ret, dels på fællesskabsretten.
IMPACT prevent individuals from bringing a single action, based partly on national law and partly on Community law, before an ordinary court.
Selv hvis dette er korrekt, forholder det sig ikke desto mindre således, at fra det øjeblik, hvor borgerne i lighed med sagsøgerne har til hensigt at gøre brug af den kompetence, som den nationale lovgiver ved gennemførelsen af direktiv 1999/70 har tillagt disse specialdomstole, uanset om den er fakultativ eller ej, til at påkende tvister, der er støttet på 2003loven, kræver effektivitetsprincippet, at de ligeledes for disse samme domstole kan påberåbe sig de rettigheder, de kan udlede direkte af selve direktivet, hvis det skulle følge af den forelæggende rets efterprøvelser, at forpligtelsen til at opdele deres søgsmål i to forskellige krav og fremsætte det, der er støttet direkte på direktivet, for de almindelige domstole, medfører proceduremæssige vanskeligheder, der kan gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, de pågældende er tillagt i henhold til Fællesskabets retsorden.
Even if that is so, the fact remains that where individuals intended — as the complainants did in the main proceedings — to rely on the, albeit optional, jurisdiction which the national legislature, when transposing Directive 1999/70, conferred on those specialised courts to hear and determine disputes arising from the 2003 Act, the principle of effectiveness requires that those individuals should also be able to seek before the same courts the protection of the rights which they can derive directly from the directive itself, if it should emerge from the checks undertaken by the referring court that the obligation to divide their action into two separate claims and to bring the claim based directly on the directive before an ordinary court leads to procedural complications liable to render excessively difficult the exercise of those rights conferred on the parties by Community law.
Hvis den forelæggende ret skulle konstatere, at der foreligger en sådan tilsidesættelse af effektivitetsprincippet, ville det påhvile den at fortolke de nationale kompetenceregler på en sådan måde, at de i videst muligt omfang bidrager til opfyldelsen af formålet, der er at sikre en effektiv retsbeskyttelse af borgernes rettigheder i henhold til fællesskabsretten (jf. i denne retning Unibet-dommen, præmis 44).
If the referring court were to find such an infringement of the principle of effectiveness, it would be for that court to interpret the domestic jurisdictional rules in such a way that, wherever possible, they contribute to the attainment of the objective of ensuring effective judicial protection of an individual’s rights under Community law (see, to that effect, Unibet, paragraph 44).
Henset til ovenstående bemærkninger skal det første spørgsmål besvares således, at fællesskabsretten, og navnlig effektivitetsprincippet, kræver, at en specialdomstol, der inden for rammerne af den kompetence, den er blevet tildelt, uanset om den er fakultativ eller ej, ved den lovgivning, hvorved direktiv 1999/70 er blevet gennemført, har til opgave at påkende et krav, der er støttet på en tilsidesættelse af denne lovgivning, erklærer sig kompetent til ligeledes at påkende sagsøgeres krav, der er støttet direkte på selve direktivet, og som vedrører perioden mellem udløbet af fristen for
Having regard to the foregoing considerations, the answer to the first question must be that Community law, in particular the principle of effectiveness, requires that a specialised court which is called upon, under the, albeit optional, jurisdiction conferred on it by the legislation transposing Directive 1999/70, to hear and determine a claim based on an infringement of that legislation, must also have jurisdiction to hear and determine an applicant’s claims arising directly from the directive itself
Det tilkommer den nationale ret at foretage de nødvendige efterprøvelser i denne forbindelse.
It is for the national court to undertake the necessary checks in that regard.
Såfremt den forelæggende ret som følge af besvarelsen af det første spørgsmål skal erklære sig kompetent til at påkende de krav, som sagsøgerne har fremsat i hovedsagen, og som er støttet direkte på direktiv 1999/70, skal den forelæggende rets andet spørgsmål — hvorved den nærmere bestemt ønsker afklaret, om § 4, stk. 1, og § 5, stk. 1, i rammeaftalen kan påberåbes af borgerne direkte for en national domstol.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it is necessary to answer the second question, by which the referring court asks, in essence, whether Clauses 4(1) and 5(1) of the framework agreement are capable of being relied upon by individuals before their national courts.
Herved fremgår det af fast retspraksis, at borgerne i alle tilfælde, hvor bestemmelserne i et direktiv ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise, ved de nationale domstole kan påberåbe sig disse bestemmelser over for staten, bl.a. i dennes egenskab af arbejdsgiver (jf. i denne retning bl.a. dom af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, præmis 46 og 49, og af 20.3.2003, sag C-187/00, Kutz-Bauer, Sml. I, s. 2741, præmis 69 og 71).
The Court has consistently held in that regard that, whenever the provisions of a directive appear, so far as their subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise, they may be relied upon by individuals as against the State, particularly in its capacity as an employer (see, in particular, to that effect, Case 152/84 Marshall [1986] ECR 723, paragraphs 46 and 49, and Case C-187/00 Kutz-Bauer [2003] ECR I-2741, paragraphs 69 and 71).