natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ved appellen har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om ophævelse af den dom, De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans afsagde den 1. juli 2004, Salzgitter mod Kommissionen (sag T-308/00, Sml. II, s. 1933, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten delvist annullerede Kommissionens beslutning 2000/797/EKSF af 28. juni 2000 om Tysklands statsstøtte til Salzgitter AG, Preussag Stahl AG og koncernens datterselskaber inden for jern- og stålindustrien, nu Salzgitter AG — Stahl und Technologie (SAG) (EFT L 323, s. 5, herefter »den anfægtede beslutning«).
By its appeal, the Commission of the European Communities asks the Court of Justice to set aside the judgment delivered by the Court of First Instance of the European Communities on 1 July 2004 in Case T-308/00 Salzgitter v Commission [2004] ECR II-1933 (‘the judgment under appeal’) by which that court partly annulled Commission Decision 2000/797/ECSC of 28 June 2000 on State aid granted by the Federal Republic of Germany to Salzgitter AG, Preussag Stahl AG and the group’s steel-industry subsidiaries, now known as Salzgitter AG - Stahl und Technologie (SAG) (OJ 2000 L 323, p. 5, ’the contested decision’).
Salzgitter AG (herefter »Salzgitter«) har ved kontraappel nedlagt påstand om delvis annullation af den appellerede dom
By its crossappeal, Salzgitter AG (‘Salzgitter’) seeks to have the judgment under appeal set aside in part.
Retsforskrifter og sagens faktiske omstændigheder
Legal context and facts of the case
Retten har i den appellerede doms præmis 15 fremlagt retsforskrifterne således:
In paragraphs 1 to 5 of the judgment under appeal, the Court of First Instance set out the legal context as follows:
»I overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat ophæves og forbydes følgende inden for Fællesskabet som uforeneligt med fællesmarkedet for kul og stål
“The following are recognised as incompatible with the common market for coal and steel and shall accordingly be abolished and prohibited within the Community, as provided in this Treaty:
DOM AF 22.4.2008 — SAG C-408/04 P c) tilskud eller anden støtte ydet af staterne eller særlige byrder pålagt af dem, i hvilken som helst form dette sker.«
(c) subsidies or aids granted by States, or special charges imposed by States, in any form whatsoever.”
Enhver handling fra en medlemsstats side, som kan have en mærkbar indvirkning på konkurrencevilkårene i kul- og stålindustrien, skal af vedkommende regering meddeles Kommissionen.
Any action by a Member State which is liable to have appreciable repercussions on conditions of competition in the coal or the steel industry shall be brought to the knowledge of the Commission by the government concerned.
Hvis denne handling er af en sådan art, at den ved væsentligt at øge forskellene i produktionsomkostningerne på anden måde end gennem ændringer i produktiviteten fremkalder en alvorlig uligevægt, kan Kommissionen efter høring af Det Rådgivende Udvalg og Rådet træffe følgende forholdsregler:
If the action is liable, by substantially increasing differences in production costs otherwise than through changes in productivity, to provoke a serious disequilibrium, the Commission, after consulting the Consultative Committee and the Council, may take the following steps:
— Medfører denne stats handling skadelige virkninger for kul- og stålvirksomhederne under den pågældende stats jurisdiktion, kan Kommissionen tillade den at yde disse virksomheder støtte, hvis størrelse, vilkår og varighed fastsættes efter overenskomst med Kommissionen. […]
— if the action taken by that State is having harmful effects on the coal or steel undertakings within the jurisdiction of that State, the Commission may authorise it to grant aid to these undertakings, the amount, conditions and duration of which shall be determined in agreement with the Commission. …;
— Medfører denne stats handling skadelige virkninger for kul- og stålvirksomhederne under andre medlemsstaters jurisdiktion, retter Kommissionen en henstilling til denne stat for at råde bod herpå ved hjælp af de forholdsregler, som efter denne stats mening er bedst forenelige med dens egen økonomiske ligevægt.
— if the action taken by that State is having harmful effects on the coal or steel undertakings within the jurisdiction of other Member States, the Commission shall make a recommendation to that State with a view to remedying these effects by such measures as that State may consider most compatible with its own economic equilibrium.
Artikel 95, stk. 1 og 2, KS bestemmer:
The first and second paragraph of Article 95 CS provide as follows:
»I alle de tilfælde, som ikke omhandles i denne traktat, og hvor en beslutning eller en henstilling fra Kommissionen forekommer nødvendig for inden for rammerne af det fælles marked for kul og stål og i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 5 at virkeliggøre et af Fællesskabets mål, således som de nærmere er angivet i artikel 2, 3 og 4, kan sådan beslutning træffes eller sådan henstilling vedtages efter samstemmende og enstemmig udtalelse fra Rådet og efter høring af Det Rådgivende Udvalg.
“In all cases not provided for in this Treaty where it becomes apparent that a decision or recommendation of the Commission is necessary to attain, within the common market in coal and steel and in accordance with Article 5, one of the objectives of the Community set out in Articles 2, 3 and 4, the decision may be taken or the recommendation made with the unanimous assent of the Council and after the Consultative Committee has been consulted.
Den samme beslutning eller henstilling, vedtaget på samme måde, fastsætter eventuelt de sanktioner, der skal iværksættes.«
Any decision so taken or recommendation so made shall determine what penalties, if any, may be imposed.”
Kommissionen lagde bestemmelserne i artikel 95 KS til grund, da den — med henblik på opfyldelse af behovet for en omstrukturering af jern- og stålsektoren — fra begyndelsen af 1980’erne indførte en fællesskabsordning, hvorefter der kunne ydes statsstøtte til jern- og stålindustrien i visse udtømmende opregnede tilfælde.
In order to meet the restructuring needs of the steel industry, the Commission relied on the provisions of Article 95 CS to introduce, in the early 1980s, a Community scheme authorising the grant of State aid to the steel industry in specific and limited cases.
Denne ordning er senere flere gange blevet ændret med henblik på at imødegå jern- og stålindustriens konjunkturbestemte vanskeligheder.
That scheme underwent a series of amendments in order to deal with the cyclical problems encountered by the steel industry.
De beslutninger, der løbende er blevet vedtaget med henblik herpå, benævnes almindeligvis »stålstøttekodekserne«.
The decisions successively adopted for that purpose are commonly known as the “Steel Aid Codes”.
Kommissionen vedtog den 18. december 1996 beslutning nr. 2496/96/EKSF om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien (EFT L 338, s. 42), som er
On 18 December 1996, the Commission adopted Decision No 2496/96/ECSC establishing Community rules for State aid to the steel industry (OJ 1996 L 338,
Denne beslutning var gældende fra den 1. januar 1997 til den 22. juli 2002.«
That decision was applicable from 1 January 1997 to 22 July 2002.’
Sagens faktiske omstændigheder blev herefter opsummeret af Retten i den appellerede doms præmis 6-11 således:
In paragraphs 6 to 11 of the judgment under appeal, the Court of First Instance set out the pre-litigation procedure, in the following terms:
Den tyske Zonenrandförderungsgesetz (lov til fremme af udviklingen af grænseområdet mod det tidligere DDR og det tidligere Tjekkoslovakiet, herefter »ZRFG«) blev vedtaget den 5. august 1971 og blev, ligesom senere ændringer heraf, godkendt [ved beslutning] af Kommissionen [(herefter »1971-beslut-ningen«)] efter en undersøgelse af de i loven fastsatte foranstaltninger i henhold til EF-traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87 EF) og EF-traktatens artikel 93 (efter ændring nu artikel 88 EF).
In Germany, the Zonenrandförderungsgesetz (German law on the development of the border zone between the former German Democratic Republic and the former Czechoslovak Socialist Republic, “the ZRFG”) was adopted on 5 August 1971 and approved, along with subsequent amendments to it, by [decision of] the Commission [(“the 1971 Decision”)], following assessment of the measures planned by the Commission pursuant to Article 92 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 87 EC) and Article 93 of the EC Treaty (now Article 88 EC).
De sidste ændringer af ZRFG blev godkendt af Kommissionen som støtte, der var forenelig med EF-traktaten (EFT 1993 C 3, s. 3).
The most recent amendments to the ZRFG were approved by the Commission as State aid compatible with the EC Treaty (OJ 1993 C 3, p. 3).
ZRFG blev endeligt ophævet i 1995.
The ZRFG came to an end definitively in 1995.
Lige fra begyndelsen fastsatte ZRFG’s § 3 skattemæssige incitamenter i form af ekstraordinære afskrivninger (»Sonderabschreibungen«) og skattefrie hensættelser (»steuerfreie Rücklagen«) ved investeringer foretaget i forbindelse med oprettelse af virksomhed i grænseområdet mod det tidligere DDR eller det tidligere Tjekkoslovakiet […].
From the beginning, Paragraph 3 of the ZRFG provided for tax incentives in the form of special depreciation allowances (“Sonderabschreibungen”) and taxfree reserves (“steuerfreie Rücklagen”) for investments made in any establishment of an undertaking situated along the border area between the former German Democratic Republic and the former Czechoslovak Socialist Republic … .
De ekstraordinære afskrivninger bestod i muligheden for i virksomhedens regnskab at foretage en række afskrivninger for støtteberettigede investeringer, som oversteg de afskrivninger, der var hjemlet i den almindelige ordning, det første eller de første år efter de pågældende investeringer. En virksomheds beskatningsgrundlag blev herved mindre, og dens likviditet større,
The special depreciation allowances permitted the entry of a higher rate of depreciation for eligible investment in the company accounts than would be possible, under the ordinary legislation, in the initial year or years of the investment of the
KOMMISSIONEN MOD SALZGITTER i det første eller de første år efter investeringerne, hvilket gav den en likviditetsmæssig fordel.
COMMISSION v SALZGITTER company in question. Thus the company’s tax base was reduced and liquidity was increased for the first year or years of the investment, thereby procuring a gain for the company.
Virksomheden opnåede en tilsvarende fordel gennem de skattefrie hensættelser.
Taxfree reserves also produced a gain for the company.
De ekstraordinære afskrivninger og de skattefrie hensættelser kunne dog ikke foretages samtidig.
The special depreciation allowances and taxfree reserves could not be cumulated, however.
Efter i årsregnskaberne for Preussag Stahl AG, et af selskaberne i […] Salzgitter […], at have konstateret, at dette selskab i en række tilfælde mellem 1986 og 1995 havde modtaget støtte med hjemmel i ZRFG’s § 3, underrettede Kommissionen ved skrivelse af 3. marts 1999 Forbundsrepublikken Tyskland om sin beslutning om at indlede proceduren efter artikel 6, stk. 5, i sjette stålstøttekodeks vedrørende den støtte, som Tyskland havde ydet til Preussag Stahl AG og Salzgitters […] datterselskaber inden for jern- og stålindustrien.
By letter dated 3 March 1999 the Commission, after having observed from a reading of the annual accounts of Preussag Stahl AG, one of the companies of … Salzgitter …, that the company had been subsidised repeatedly between 1986 and 1995 on the basis of Paragraph 3 of the ZRFG, informed Germany of its decision to initiate the procedure under Article 6(5) of the Sixth Steel Aid Code in respect of the aid granted by [the Federal Republic of] Germany to Preussag Stahl AG and to the other subsidiaries of … Salzgitter ….
Ved denne beslutning, som blev offentliggjort den 24. april 1999 i De Europæiske Fællesskabers Tidende (EFT C 113, s. 9), opfordrede Kommissionen interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede støtte.
By that decision, published on 24 April 1999 in the Official Journal of the European Communities (OJ 1999 C 113, p. 9), the Commission invited the parties concerned to submit their observations on the aid in question.
Ved artikel 2 og 3 i den anfægtede beslutning pålagde Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland at kræve støtten tilbagebetalt af modtageren og opfordrede denne medlemsstat til at meddele de nærmere betingelser for denne tilbagesøgning.«
By Articles 2 and 3 of the [contested] decision, the Commission ordered the Federal Republic of Germany to recover that aid from the recipient and requested it to state the specific conditions for its recovery.’
Sagen ved Retten og den appellerede dom
Proceedings before the Court of First Instance and the judgment under appeal
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. september 2000 anlagde Salzgitter sag med påstand om annullation af den anfægtede beslutning.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 11 September 2000, Salzgitter brought an action seeking the annulment of the contested decision.
Ved kendelse af 29. marts 2001 fik Forbundsrepublikken Tyskland tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Salzgitters påstande.
By order of the President of the Court of First Instance of 29 March 2001, the Federal Republic of Germany was given leave to intervene in support of the form of order sought by Salzgitter.
Retten fandt i den appellerede dom, at Kommissionen korrekt havde anvendt artikel 4, litra c), KS på den støtte, der var ydet Salzgitter, og dermed udelukket anvendelsen af artikel 67 KS.
In the judgment under appeal, the Court of First Instance held that the Commission was entitled to apply Article 4(c) CS, and not Article 67 CS, to the State aid granted to Salzgitter.
Retten fastslog herved i den appellerede doms præmis 111-115 navnlig, at artikel 4, litra c), KS og 67 KS omhandler to forskellige områder, idet artikel 67 KS ikke vedrører statsstøtte, og at den usikkerhed, der er forbundet med udviklingen i den ikke-sektorbestemte retlige ordning for støtte til kul- og stålsektoren, ved den successive vedtagelse af de tre første stålstøttekodekser, ikke kunne ændre deres fortolkning.
In reaching that conclusion, the Court of First Instance stated, particularly in paragraphs 111 to 115 of the judgment under appeal, that Articles 4(c) CS and 67 CS cover two distinct areas, with Article 67 not covering State aid, and that the uncertainty brought about by developments in the legal regime governing aid not specific to the coal and steel sectors during the period that saw the successive adoption of the first three Steel Aid Codes could not change its interpretation.
Retten forkastede i øvrigt Salzgitters argumenter om, at Kommissionen havde fejlfortolket begrebet statsstøtte og artikel 95 KS, samt at den anfægtede beslutning var behæftet med en begrundelsesmangel.
Moreover, the Court of First Instance rejected as unfounded Salzgitter’s arguments concerning the Commission’s erroneous interpretation of the notion of State aid and of Article 95 CS, as well as its argument concerning the failure to state reasons in the contested decision.
Derimod fandt Retten, at Kommissionen ikke uden derved at tilsidesætte retssikkerhedsprincippet kunne kræve tilbagesøgning af den støtte, Salzgitter modtog mellem 1986 og 1995, og annullerede artikel 2 og 3 i den anfægtede beslutning vedrørende Forbundsrepublikken Tysklands pligt til at tilbagesøge statsstøtten, der var berørt af denne beslutning.
By contrast, the Court of First Instance held that the Commission could not order the recovery of the aid paid to the applicant between 1986 and 1995 without breaching the principle of legal certainty, and annulled Articles 2 and 3 of the contested decision concerning the Federal Republic of Germany’s obligation to recover the State aid covered by that decision.
Retten anførte i den appellerede doms præmis 174 som begrundelse for, at retssikkerhedsprincippet var tilsidesat, at den retsstilling, som bestod efter vedtagelsen af anden og tredje stålstøttekodeks, havde skabt en retlig usikkerhed med hensyn til rækkevidden af 1971-beslutningen og rækkevidden af pligten til at anmelde statsstøtte tildelt Salzgitter efter vedtagelsen af denne tredje kodeks ifølge dens artikel 6.
To reach the finding that there was a breach of the principle of legal certainty, the Court of First Instance held, in paragraph 174 of the judgment under appeal, that the situation resulting from the adoption of the Second and the Third Steel Aid Code had created a legal situation that was ambiguous as to the scope of the 1971 Decision and the scope of the obligation to notify the aid granted to Salzgitter after adoption of that third code, pursuant to Article 6 of that code.
Retten konstaterede dernæst i den appellerede doms præmis 179, at Kommissionen havde haft kendskab til støtten ydet til Salzgitter i medfør af ZRFG på grund af Salzgitters fremsendelse af sin aktivitetsrapport og årsregnskaber for 1987/1988.
Subsequently, the Court of First Instance held, in paragraph 179 of the judgment under appeal, that the Commission had been aware of the aid paid to Salzgitter under the ZRFG because Salzgitter had sent the Commission its annual reports and accounts for the years 1987/1988.
Retten konkluderede i den appellerede doms præmis 180, at denne usikkerhed og manglende klarhed således — sammen med den omstændighed, at Kommissionen i strid med den påpasselighedspligt, som påhviler denne institution, gennem længere tid undlod at reagere på trods af sit kendskab til den støtte, Salzgitter havde modtaget — havde skabt en uklar retsstilling, som det påhvilede Kommissionen at afklare, inden den kunne tage skridt til tilbagesøgning af den allerede ydede støtte.
The Court of First Instance inferred from this, in paragraph 180 of the judgment under appeal, that the situation of uncertainty and lack of clarity, combined with the prolonged lack of reaction on the part of the Commission, in spite of its awareness of the aid received by Salzgitter, had led to the creation by the Commission, in disregard of its duty of diligence, of an equivocal situation which the Commission was under a duty to clarify before it could take any action to order the recovery of the aid already paid.
Retten fandt herefter i den appellerede doms præmis 182, at Kommissionen ikke uden derved at tilsidesætte retssikkerhedsprincippet kunne kræve tilbagesøgning af den støtte, Salzgitter modtog mellem 1986 og 1995.
Therefore, the Court of First Instance held, in paragraph 182 of the judgment under appeal, that the Commission could not order the recovery of the aid paid to Salzgitter between 1986 and 1995 without breaching the principle of legal certainty.
Retten fandt det under disse omstændigheder ufornødent at tage stilling til beregningen af støtten, som var berørt af den anfægtede beslutning.
In those circumstances, the Court of First Instance held that it was not necessary to rule on the calculation of the amount of aid covered by the contested decision.
Salzgitter har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og har ved kontraappel nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som den delvist frifandt Kommissionen, samt annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1, der kvalificerer de ekstraordinære afskrivninger og de skattefrie hensættelser, som virksomheden modtog i henhold til ZRFG, som »statsstøtte«. Salzgitter har ligeledes påstået Kommissionen tilpligtet at betale sagens omkostninger for de to instanser.
Salzgitter contends that the appeal should be dismissed and, by a crossappeal, claims that the judgment under appeal should be set aside in so far as it partially dismissed its action for annulment, and that Article 1 of the contested decision, which classifies as ’State aid’ the special depreciation allowance and the taxfree reserves which Salzgitter enjoyed pursuant to the ZRFG, should be annulled.
Såfremt Domstolen admitterer Salzgitters kontraappel, er det ufornødent at tage stilling til hovedappellen, der vil have mistet enhver betydning.
If the Court upholds the crossappeal brought by Salzgitter, there will be no need to rule on the main appeal, which will become redundant.
Der skal således først tages stilling til kontraappellen.
Therefore, the crossappeal must be examined first.
Med det første anbringende, der er opdelt i tre led, har Salzgitter gjort gældende, at artikel 4, litra c), KS og artikel 67 KS er tilsidesat.
By its first plea, divided into three limbs, Salzgitter submits that there has been a breach of Articles 4(c) CS and 67 CS.
Ifølge Salzgitter følger det ikke af dommen af 10.12.1969, Kommissionen mod Frankrig (forenede sager 6/69 og 11/69, Sml. 1969, s. 143, org.ref.: Rec. s. 523), at ikkesektorbestemt støtte til kul- og stålsektoren allerede havde været forbudt i medfør af artikel 4, litra c), KS før vedtagelsen af den første stålstøttekodeks.
According to Salzgitter, it does not follow from the judgment in Joined Cases 6/69 and 11/69 Commission v France [1960] ECR 523 that aid not specific to the coal and steel sector would already have been prohibited by Article 4(c) CS prior to adoption of the First Steel Aid Code.
Den tyske regering har fremsat argumenter svarende til Salzgitters.
The German Government develops arguments that are similar to Salzgitters.
Den tyske regering har ligeledes gjort gældende, at EKSF-traktaten kun har skabt en partiel integration, der er begrænset til kul- og stålsektoren.
The German Government also contends that the ECSC Treaty only brought about partial integration, confined to the coal and steel industry.
Den tyske regering har understreget, at henset til den vide fortolkning af begrebet »statsstøtte« i artikel 87 EF, som også gælder i forhold til begrebet »støtte« i artikel 4, litra c), KS (dom af 1.12.1998, sag C-200/97, Ecotrade, Sml. I, s. 7907), ville anvendelsen af artikel 4, litra c), KS på en støtte som den, der er berørt af den anfægtede beslutning, medføre, at artikel 67 KS vil blive frataget sin effektive virkning.
The German Government contends that, taking into account the broad interpretation given to the notion of ’State aid’ in Article 87 EC, which is also given to the notion of ’aid’ in Article 4(c) CS (C-200/97 Ecotrade [1998] ECR I-7907), applying Article 4(c) CS to aid such as the aid covered by the contested decision would have the effect of divesting Article 67 CS of any effectiveness.
Manglende anvendelse af artikel 4, litra c), KS på støtte, som ikke udelukkende tildeles virksomheder inden for jern- og stålindustrien, svækker ikke Kommissionens kontrol med statsstøtte, eftersom artikel 87 EF, 88 EF og 67 KS finder anvendelse i den henseende.
Not applying Article 4(c) CS to aid not exclusively granted to steel undertakings would not weaken the control that the Commission exercises over State aid, since Articles 87 EC, 88 EC and 67 CS apply to such aid.
Et forbud mod sådan støtte ville på ulovlig måde indskrænke anvendelsesområdet for de i artikel 87, stk. 3, litra a) -e), EF fastsatte undtagelser.
Prohibiting that aid would restrict, in a manner that would be illegal, the scope of the exemptions provided for in Article 87(3)(a) to (e) EC.
Den tyske regering har endvidere gjort gældende, at udtrykket »i hvilken som helst form dette sker«, der er anvendt i artikel 4, litra c), KS, udelukkende tager sigte på at sondre mellem selve statsstøttebegrebet og reglerne for tildeling af støtte, men ikke på at udvide denne bestemmelses anvendelsesområde til støtte som den, der er berørt af den anfægtede beslutning.
The German Government also contends that the expression ’in any form whatsoever’ used in Article 4(c) CS only seeks to distinguish the notion of State aid itself from the manner in which it is granted, and does not permit extending the application of that provision to aid such as that covered by the contested decision.