natgillin/translations-raw huggingface dataset:
»Dette direktiv gælder for ordregivere: a) der er ordregivende myndigheder eller offentlige virksomheder, og som udøver en af de former for virksomhed, der er omhandlet i artikel 37.
(a) which are contracting authorities or public undertakings and which pursue one of the activities referred to in Articles 3 to 7;
b) der ikke er ordregivende myndigheder eller offentlige virksomheder, og som bl.a. udøver en eller flere af de former for virksomhed, der er omhandlet i artikel 37, og som råder over særlige eller eksklusive rettigheder, der er meddelt af en kompetent myndighed i en medlemsstat.«
(b) which, when they are not contracting authorities or public undertakings, have as one of their activities any of the activities referred to in Articles 3 to 7, or any combination thereof and operate on the basis of special or exclusive rights granted by a competent authority of a Member State.’
I artikel 37 i direktiv 2004/17 er der foretaget angivelse af de sektorer, hvorpå dette direktiv finder anvendelse.
Articles 3 to 7 of Directive 2004/17 list the sectors to which the Directive applies.
Disse sektorer er gas, varme og elektricitet (artikel 3), vand (artikel 4), transporttjenester (artikel 5), posttjenester (artikel 6), efterforskning efter og udvinding af olie, gas, kul og andet fast brændsel samt havne og lufthavne (artikel 7).
These are gas, heat and electricity (Article 3), water (Article 4), transport services (Article 5), postal services (Article 6) and exploration for, or extraction of, oil, gas, coal or other solid fuels, as well as ports and airports (Article 7).
I nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, er følgende fastsat:
Article 3(1) of that directive provides:
Valget mellem at indgå en enkelt kontrakt og at indgå flere særskilte kontrakter må dog ikke foretages med det formål at udelukke kontrakten fra dette direktiv eller i givet fald direktiv 2004/18/EF.
However, the choice between awarding a single contract and awarding a number of separate contracts may not be made with the objective of excluding it from the scope of this Directive or, where applicable, Directive 2004/18/EC.
Hvis en af de aktiviteter, kontrakten omfatter, er underlagt dette direktiv, og den anden er underlagt det ovenfor nævnte direktiv 2004/18/EF, og hvis det ikke er muligt objektivt at afgøre, hvilken aktivitet der udgør kontraktens hovedgenstand, skal kontrakten tildeles efter direktiv 2004/18/EF.
If one of the activities for which the contract is intended is subject to this Directive and the other to the abovementioned Directive 2004/18/EC and if it is object- ively impossible to determine for which activity the contract is principally intended, the contract shall be awarded in accordance with the abovementioned Directive 2004/18/EC.
I samme direktivs artikel 20, stk. 1, er under overskriften »Kontrakter, der indgås i andet øjemed end udøvelse af en af de omhandlede former for virksomhed eller med henblik på udøvelse af en sådan virksomhed i et tredjeland«, fastsat følgende:
Article 20(1) of that directive, under the heading ‘Contracts awarded for purposes other than the pursuit of an activity covered or for the pursuit of such an activity in a third country’, provides:
»Dette direktiv gælder ikke for kontrakter, som ordregivere indgår i andet øjemed end udøvelse af de i artikel 37 omhandlede former for virksomhed eller med henblik på udøvelse af sådan virksomhed i et tredjeland under omstændigheder, som ikke indebærer fysisk udnyttelse af et net eller geografisk område inden for Fællesskabet.«
‘This Directive shall not apply to contracts which the contracting entities award for purposes other than the pursuit of their activities as described in Articles 3 to 7 or for the pursuit of such activities in a third country, in conditions not involving the physical use of a network or geographical area within the Community.’
Endelig er følgende fastsat i artikel 30 i direktiv 2004/17 under overskriften »Procedure til afgørelse af, hvorvidt en given aktivitet er direkte undergivet almindelige konkurrencevilkår«:
Finally, Article 30 of Directive 2004/17, under the heading ‘Procedure for establishing whether a given activity is directly exposed to competition’, provides:
Kontrakter, der indgås med henblik på at muliggøre udførelse af en af de i artikel 37 omhandlede aktiviteter, er ikke underlagt dette direktiv, hvis den pågældende aktivitet i den medlemsstat, hvor den udøves, er direkte undergivet almindelige konkurrencevilkår på markeder, hvortil adgangen er fri.
Contracts intended to enable an activity mentioned in Articles 3 to 7 to be carried out shall not be subject to this Directive if, in the Member State in which it is performed, the activity is directly exposed to competition on markets to which access is not restricted.
Afsnit II, kapitel II, afdeling 3, i direktiv 2004/18 indeholder angivelse af de kontrakter, som ikke er omfattet af dette direktiv.
Title II, Chapter II, Section 3 of Directive 2004/18 lists the contracts which are outside the scope of that directive.
Blandt disse kontrakter findes dem, der indgås inden for sektorerne vandforsyning, energiforsyning, transport og posttjenester. I artikel 12, der omhandler disse kontrakter, er følgende fastsat:
These include contracts in the water, energy, transport and postal services sectors.
»Dette direktiv gælder ikke for offentlige kontrakter, som falder ind under Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF, og som indgås af ordregivende myndigheder, der udfører en eller flere af de aktiviteter, der er omhandlet i artikel 37 i nævnte direktiv, og vedrører sådanne aktiviteter; […]
‘This Directive shall not apply to public contracts which, under Directive 2004/17/EC, are awarded by contracting authorities exercising one or more of the activities referred to in Articles 3 to 7 of that Directive and are awarded for the pursuit of those activities, …
De ovennævnte fællesskabsbestemmelser er gennemført i østrigsk ret ved forbundsloven af 2006 om indgåelse af offentlige kontrakter (Bundesvergabegesetz).
The abovementioned Community legislation was transposed into Austrian law by the Federal law on the award of public procurement contracts (Bundesvergabegesetz) 2006.
Fernwärme Wien blev oprettet ved stiftelsesdokument af 22. januar 1969 med henblik på at sikre forsyning af fjernvarme til boliger, offentlige institutioner, kontorer og virksomheder på byen Wiens område. Fernwärme Wien benytter i dette øjemed energi, der hidrører fra affaldsbehandling, i stedet for energi, der stammer fra kilder, som ikke er vedvarende.
Fernwärme Wien was established by constituent instrument of 22 January 1969 for the purpose of supplying district heating to homes, public institutions, offices, undertakings etc. in the City of Vienna.
Fernwärme Wien, der udgør en juridisk person, er helejet af byen Wien, der udnævner og afskediger direktion og medlemmer af virksomhedens bestyrelse samt meddeler dem decharge.
Fernwärme Wien, which has legal personality, is wholly owned by the City of Vienna, which appoints and removes managers and the members of the company’s supervisory board and gives them a discharge from responsibility.
Endvidere er kommunen gennem Kontrollamt der Stadt Wien (byen Wiens revisionsorgan) bemyndiget til at føre tilsyn med denne virksomheds økonomiske og finansielle forvaltning.
In addition, through the Kontrollamt der Stadt Wien (Monitoring Office of the City of Vienna), the city is also authorised to monitor the economic and financial management of the company.
Ved siden af fjernvarmevirksomheden beskæftiger Fernwärme Wien sig ligeledes med generel planlægning af køleanlæg til byggeprojekter af en vis størrelse.
In parallel to its district heating activities, Fernwärme Wien is engaged in the general planning of refrigeration plants for large real estate projects.
Selskabet konkurrerer i forbindelse med denne virksomhed med andre virksomheder.
In carrying out that activity it competes with other undertakings.
Fernwärme Wien offentliggjorde den 1. marts 2006 et udbud om opførelse af køleanlæg til et projekteret kontorkompleks i Wien og anførte heri, at den østrigske lovgivning om offentlige kontrakter ikke fandt anvendelse på den omhandlede kontrakt. Ing.
On 1 March 2006, Fernwärme Wien instituted a public procurement tendering procedure for the installation of refrigeration plants in a future commercial office complex in Vienna, stating that the Austrian legislation relating to public procurement did not apply to the contract in question. Ing.
Aigner deltog i denne udbudsprocedure med afgivelse af et bud.
Aigner participated in this proced- ure by submitting a tender.
Efter den 18. maj 2006 at være blevet oplyst om, at selskabets bud ikke blev undergivet videre behandling, da der forelå ugunstige omstændigheder, anfægtede selskabet denne afgørelse for den forelæggende ret, idet det gjorde gældende, at fællesskabsbestemmelserne på området for offentlige kontrakter burde finde anvendelse.
Having been informed, on 18 May 2006, that its offer would no longer be considered because of negative references, it challenged that decision before the referring court, submitting that the Community rules on public procurement should be applied.
Den forelæggende ret bemærker, at Fernwärme Wiens virksomhed vedrørende drift af et fast fjernvarmenet ubestrideligt er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/17.
The national court notes that the activities of Fernwärme Wien with regard to the operation of a fixed district heating network fall indisputably within the scope of Directive 2004/17.
Derimod er selskabets virksomhed vedrørende køleanlæg ikke omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
However, its activities with regard to the refrigeration plants do not fall within the field of application of that directive.
Den forelæggende ret overvejer således, hvorvidt denne sidstnævnte virksomhed ligeledes er omfattet af dette direktivs bestemmelser ved en tilsvarende anvendelse af de principper, der kan udledes af dom af 15. januar 1998, Mannesmann Anlagenbau Austria m.fl. (sag C-44/96, Sml.
It therefore asks whether the latter activities are also covered by the provisions of that directive by application, mutatis mutandis, of the principles laid down in Case C-44/96 Mannesmann Anlagenbau Austria and Others [1998] ECR I-73, paragraphs 25 and 26, an approach commonly referred to in legal literature as the ‘contagion theory’.
I, s. 73, bl.a. præmis 25 og 26), hvilket er en fremgangsmåde, der i litteraturen normalt betegnes »smitteteorien«. Det fremgår af den forelæggende rets fortolkning af nævnte dom, at når en af de former for virksomhed, der udøves af et organ, er omfattet af udbudsdirektiverne, falder al dets øvrige virksomhed ligeledes ind under direktiverne på dette område.
In accordance with the interpretation given by the referring court of that judgment, where one activity carried out by a body falls within the scope of the public procurement directives, all the other activities carried out by that body, irrespective of their possible industrial or commercial character, are also covered by those directives.
Såfremt den ovennævnte dom i sagen Mannesmann Anlagenbau Austria m.fl. udelukkende omfatter ordregivende myndigheder og nærmere bestemt »offentligretlige organer« i den forstand, at et organ, når det varetager opgaver af almen interesse, der ikke har industriel eller kommerciel karakter, skal betragtes som et »offentligretligt organ« i fællesskabsretlig forstand, uafhængig af spørgsmålet om, hvorvidt det sideløbende hermed udøver anden virksomhed, som ikke har denne karakter, overvejer den forelæggende ret, om Fernwärme Wien udgør et offentligretligt organ, nemlig en ordregivende myndighed i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2004/17 og 2004/18.
If the judgment in Mannesmann Anlagenbau Austria and Others refers only to contracting authorities and, more specifically, the concept of ‘bodies governed by public law’, in the sense that, where a body meets needs in the general interest, not having an industrial or commercial character, it must be considered a ‘body governed by public law’ within the meaning of the Community rules, irrespective of whether it carries out, in parallel, other activities of a different nature, the referring court asks whether Fernwärme Wien constitutes a body governed by public law, that is to say a contracting authority, within the meaning of Directives 2004/17 and 2004/18.
Endelig overvejer den forelæggende ret, hvorvidt det, når et organ varetager opgaver af almen interesse, der ikke har industriel eller kommerciel karakter, og sideløbende hermed udøver virksomhed på konkurrencevilkår, er muligt at udsondre denne sidstnævnte virksomhed og ikke lade den være omfattet af anvendelsesområdet for fællesskabsbestemmelserne på området for offentlige kontrakter, såfremt det er muligt at adskille disse to former for virksomhed, og der dermed ikke foreligger nogen gensidig påvirkning imellem dem.
Finally, the referring court asks whether, when a body carries out activities not having an industrial or commercial character and, in parallel, activities in competitive conditions, whether it is possible to distinguish the latter activities and not to include them in the scope of the Community rules on public procurement, it is possible to establish a separation between those two types of activities and, accordingly, the absence of economic interference between them.
AIGNER til kendelse om slettelse fra registeret af 23. marts 2006, Impresa Portuale di Cagliari (sag C-174/03), hvorved det blev foreslået at moderere princippet fra ovennævnte dom i sagen Mannesmann Anlagenbau Austria m.fl. i den retning.
AIGNER point 68 of the Opinion of Advocate General Jacobs of 21 April 2005 in the case which gave rise, following the withdrawal of the reference for a preliminary ruling, to the order for removal from the register of 23 March 2006 (Case C-174/03 Impresa Portuale di Cagliari), where it is proposed that the principle arising from the judgment in Mannesmann Anlagenbau Austria and Others be tempered in that manner.
Henset til disse betragtninger har Vergabekontrollsenat des Landes Wien besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
Having regard to the foregoing, the Vergabekontrollsenat des Landes Wien (Public Procurement Review Chamber of the Province of Vienna) decided to stay proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
»1) Skal direktiv 2004/17 […] fortolkes således, at en ordregiver, som udøver en sektorvirksomhed som omhandlet i direktivets artikel 3 […], også er omfattet af dette direktiv med hensyn til en anden virksomhed, der udøves sideløbende hermed på konkurrencevilkår?
‘(1) Must Directive 2004/17 … be interpreted as meaning that a contracting entity which pursues one of the sectoral activities referred to in Article 3 of that directive also falls within the scope of that directive in relation to an activity pursued in parallel under competitive conditions?
2) For det tilfælde, at dette kun gælder for offentlige ordregivende myndigheder: Skal en virksomhed som Fernwärne Wien […] anses for et offentligt organ som omhandlet i direktiv 2004/17 […] eller direktiv 2004/18 […], når den varetager fjernvarmeforsyningen i et bestemt område uden egentlig konkurrence, eller er det relevante marked markedet for rumopvarmning, der også omfatter energikilder som gas, olie eller kul?
(2) In the event that this is the case only in respect of contracting authorities: must an undertaking such as [Fernwärme Wien] be characterised as a body governed by public law within the meaning of Directive 2004/17 or Directive 2004/18 … if it provides district heating in a given area without any real competition, or must the market for domestic heating, which also includes energy sources such as gas, oil, coal etc., be taken into account?
3) Er en virksomhed, der udøves på konkurrencevilkår af et selskab, der også udøver ikke erhvervsmæssig virksomhed, omfattet af direktiv 2004/17 eller direktiv 2004/18, såfremt det ved effektive sikkerhedsforanstaltninger som adskilte status og regnskaber kan udelukkes, at der sker en krydsfinansiering af de aktiviteter, der udøves på konkurrencevilkår?«
(3) Must an activity pursued under competitive conditions by a company which also pursues activities of a non industrial or non commercial nature be included within the scope of Directive 2004/17 or Directive 2004/18 if, through effective precautions such as separate balance sheets and accounts, cross financing of the activities pursued under competitive conditions can be excluded?’
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om en ordregiver i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2004/17, som udøver en sektorvirksomhed som omhandlet i nævnte direktivs artikel 37, er forpligtet til at anvende den procedure, der er fastsat i nævnte direktiv for indgåelse af offentlige kontrakter, i forhold til virksomhed, som dette organ sideløbende hermed udøver på konkurrencevilkår, inden for sektorer, der ikke er dækket af de ovennævnte bestemmelser.
By this question, the referring court asks whether a contracting entity within the meaning of Directive 2004/17, which carries on activities in one of the sectors listed in Articles 3 to 7 of that directive, is required to apply the procedure laid down in that directive for the award of contracts to the activities carried out by that entity in parallel, under competitive conditions, in sectors not governed by those provisions.
Det bemærkes med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål, at der er væsentlige forskelle mellem direktiv 2004/17 og 2004/18 for så vidt angår både de organer, der er omfattet af de regelsæt, der er fastsat i disse direktiver, og deres karakter og anvendelsesområde.
In order to answer that question, it must be noted that Directives 2004/17 and 2004/18 have noteworthy differences with regard both to the entities subject to the rules laid down in those respective directives and to their nature and scope.
For det første skal det konstateres vedrørende de organer, hvorpå direktivernes respektive bestemmelser finder anvendelse, at i modsætning til direktiv 2004/18, der i medfør af direktivets artikel 1, stk. 9, første afsnit, finder anvendelse på »ordregivende myndigheder«, er de organer, der er omfattet af direktiv 2004/17, i dette direktivs artikel 2 benævnt »ordregivere«.
With regard, firstly, to the entities to which the rules of those directives apply, it should be noted that, unlike Directive 2004/18 which, by virtue of the first subparagraph of Article 1(9) thereof, applies to ‘contracting authorities’, Directive 2004/17 refers, in Article 2 thereof, to ‘contracting entities’.
Det fremgår af samme artikel 2, stk. 2, litra a) og b), at sidstnævnte direktiv ikke alene finder anvendelse på ordregivere, der er »ordregivende myndigheder«, men også på sådanne, som er »offentlige virksomheder« eller virksomheder, som råder over »særlige eller eksklusive rettigheder, der er meddelt af en kompetent myndighed i en medlemsstat«, for så vidt som disse organer udøver en af de former for virksomhed, der er omhandlet i nævnte direktivs artikel 37.
It is apparent from Article 2(2)(a) and (b) that Directive 2004/17 applies not only to contracting entities which are ‘contracting authorities’, but also to those which are ‘public undertakings’ or undertakings which operate on the basis of ‘special or exclusive rights granted by a competent authority of a Member State’, in so far as all those entities pursue one of the activities listed in Articles 3 to 7 thereof.
Det følger for det andet af artikel 27 i direktiv 2004/17, at den samordning, som er foretaget ved dette direktiv, ikke dækker alle former for økonomisk virksomhed, men vedrører særligt definerede sektorer, hvilket i øvrigt forklarer den omstændighed, at dette direktiv i almindelighed benævnes »sektordirektivet«.
Secondly, it follows from Articles 2 to 7 of Directive 2004/17 that the coordination for which it provides does not extend to all spheres of economic activity, but relates to specifically defined sectors, which, moreover, is confirmed by the fact that that directive is commonly referred to as the ‘sectoral directive’.
Derimod omfatter anvendelsesområdet for direktiv 2004/18 nærmest alle sektorer inden for økonomisk virksomhed, hvilket således berettiger, at direktivet i almindelighed betegnes som et »generelt direktiv«.
However, the scope of Directive 2004/18 includes almost all sectors of economic life, thus justifying its being commonly known as the ‘general directive’.
Grænserne mellem disse to direktivers anvendelsesområder er ligeledes fastlagt ved udtrykkelige bestemmelser.
The boundaries between the fields of application of those two directives are also drawn by explicit provisions.
Det er således i artikel 20, stk. 1, i direktiv 2004/17 fastsat, at dette direktiv ikke finder anvendelse på kontrakter, som ordregivere indgår i andet øjemed end udøvelse af virksomhed, der udøves inden for de sektorer, der er omfattet af samme direktivs artikel 37.
Thus, Article 20(1) of Directive 2004/17 provides that the latter does not apply to contracts which the contracting entities award for purposes other than the pursuit of their activities as described in Articles 3 to 7 thereof.
Den hertil modsvarende bestemmelse i direktiv 2004/18 er artikel 12, stk. 1, hvori det er fastsat, at dette direktiv ikke gælder for offentlige kontrakter, som indgås af ordregivende myndigheder, der udfører en eller flere af de former for virksomhed, der er omhandlet i artikel 37 i direktiv 2004/17, vedrørende denne virksomhed.
The equivalent of that provision in Directive 2004/18 is the first paragraph of Article 12, which provides that that directive does not apply to public contracts which are awarded by contracting authorities exercising one or more of the activities referred to in Articles 3 to 7 of Directive 2004/17.
Følgelig levner de ovennævnte bestemmelser ingen mulighed for inden for rammerne af direktiv 2004/17 at anvende den fremgangsmåde, som kaldes »smitteteorien«, der
Consequently, the abovementioned provisions leave no room for application, in the context of Directive 2004/17, of the approach known as ‘contagion theory’ which was
Denne dom blev afsagt af Domstolen inden for rammerne af Rådets direktiv 93/37/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter (EFT L 199, s. 54), dvs. på et område, der i dag er omfattet af direktiv 2004/18.
That judgment was given by the Court in the context of Council Directive 93/37/EEC of 14 June 1993 concerning the coordination of procedures for the award of public works contracts (OJ 1993 L 199, p. 54), that is to say in an area which at present falls within the ambit of Directive 2004/18.
Som bl.a. den østrigske, ungarske og finske regering samt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har gjort gældende, er således kun de kontrakter omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/17, som indgås af et organ, der kan kvalificeres som »ordregiver« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i dette direktiv, vedrørende og med henblik på udøvelse af virksomhed i de sektorer, der er anført i nævnte direktivs artikel 37.
Accordingly, as rightly observed by, inter alia, the Hungarian, Austrian and Finnish Governments and by the Commission of the European Communities, only those contracts awarded by an entity which is a ‘contracting entity’ within the meaning of Directive 2004/17, in connection with and for the exercise of activities in the sectors listed in Articles 3 to 7 of that directive, fall within the field of application thereof.
Dette er endvidere ligeledes den konklusion, der fremgår af dommen af 16. juni 2005, Strabag og Kostmann (forenede sager C-462/03 og C-463/03, Sml. I, s. 5397, præmis 37).
Moreover, that is the conclusion which emerges also from Joined Cases C-462/03 and C-463/03 Strabag and Kostmann [2005] ECR I-5397, paragraph 37).