natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For det andet er det urimeligt at lægge til grund, at det materiale, Hoechst fremlagde den 29. oktober 1998, ikke var tilstrækkeligt til at vedtage en beslutning om kontrolundersøgelser i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17. Kommissionen kunne
Second, it is absurd to consider that the material communicated by Hoechst on 29 October 1998 was not sufficient for the purpose of adopting a decision ordering investigations under Article 14(3) of Regulation No 17.
Med hensyn til at Kommissionen ikke var i besiddelse af specifikke oplysninger om de berørte virksomheder (herunder navnlig kontorernes adresser), tilsendte Kommissionen de nævnte virksomheder begæringer om oplysninger.
As regards the fact that the Commission did not have specific information about the undertakings concerned (in particular the addresses of their offices), Hoechst observes that the Commission sent requests for information to those undertakings.
På det pågældende tidspunkt vidste den derfor — takket være Hoechsts samarbejde — hvem sådanne begæringer skulle sendes til.
It therefore already knew, at the time and on account of Hoechst’s cooperation, to whom to address such requests for information.
Efter Kommissionens opfattelse er det en forudsætning for at anvende princippet om den gunstigste bestemmelse, at det retsgrundlag, som er bestemmende for bødepålægget, er blevet ændret. En sådan ændring var imidlertid ikke sket.
The Commission contends that the application of the ‘most favourable provision’ principle presupposes an amendment of the legal basis which determines the imposition of the fine.
Navnlig blev artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 ikke ændret ved samarbejdsmeddelelsen af 2002.
In particular, Article 15(2) of Regulation No 17 was not amended by the 2002 Leniency Notice.
Heri fastlægges kun kriterierne for at indrømme bestemte virksomheder, som samarbejder med Kommissionen, en favorabel behandling, men meddelelsen ændrer ikke den retlige ramme for fastsættelsen af de bøder, der kan pålægges.
That notice defines only the criteria for the grant of preferential treatment to certain undertakings wishing to cooperate with the Commission, but does not alter the legal framework which determines the fines to be imposed.
Kommissionen har i denne forbindelse henvist analogt til dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, nævnt i præmis 422 ovenfor (præmis 233).
In that regard, the Commission refers, by analogy, to LR AF 1998 v Commission, paragraph 422 above (paragraph 233).
Kommissionen har ligeledes anført, at selv om den ved udøvelsen af sit skøn er bundet af den gældende samarbejdsmeddelelse, er den det kun, så længe de pågældende regler finder anvendelse.
The Commission also submits that, even though it is bound in the exercise of its discretion by the Leniency Notice in force, it is so bound only while those rules are applicable.
Reglerne skaber en berettiget forventning hos de berørte virksomheder.
The Commission emphasises at this point that those rules create a legitimate expectation on the part of the undertakings concerned.
I det foreliggende tilfælde byggede virksomhedernes berettigede forventning om en gunstig behandling udelukkende på den samarbejdsmeddelelse, der var gældende på det pågældende tidspunkt, dvs. samarbejdsmeddelelsen af 1996.
In this case, the undertakings’ legitimate expectation that they would be given favourable treatment as a consequence of their cooperation was based solely on the Leniency Notice then in force, namely the 1996 Leniency Notice.
Eftersom samarbejdsmeddelelsen af 1996 ikke kun gav Hoechst en berettiget forventning, var det udelukket at anvende samarbejdsmeddelelsen af 2002.
In so far as the 1996 Leniency Notice did not create a legitimate expectation solely on the part of Hoechst, the application of the 2002 Leniency Notice is precluded.
Endvidere er der i det foreliggende tilfælde ikke tale om materielle strafferetlige bestemmelser, men om bestemmelser, der kan give anledning til at ophæve en sanktion.
Nor does the present case concern actual criminal provisions, but provisions capable of justifying the imposition of a penalty.
Princippet om den gunstigste bestemmelse kan ikke finde anvendelse i relation
The ‘most favourable provisions’ principle cannot apply with respect to a Leniency Notice.
Såvel de tidligere som de nye bestemmelser forudsætter, at der kun kan indrømmes én virksomhed immunitet.
HOECHST v COMMISSION provisions proceed from the principle that immunity can be granted only to a single undertaking.
Hvis princippet om den gunstigste bestemmelse fandt anvendelse, måtte der i tilfælde, hvor to virksomheder havde indgået ulovlige aftaler og begæret immunitet, og hvor den ene havde været den første til at samarbejde i henhold til samarbejdsmeddelelsen af 1996, og den anden været den første til at gøre det i henhold til samarbejdsmeddelelsen af 2002, indrømmes begge virksomheder immunitet.
An application of the ‘most favourable provision’ principle would have the consequence that, where two undertakings entered into unlawful agreements and sought immunity, one undertaking having been the first to cooperate under the 1996 Leniency Notice and the other the first to do so under the 2002 Leniency Notice, both undertakings would have to be granted immunity.
Det ville medføre en fuldstændig mangel på sanktion for begge karteldeltagere, hvilket ikke kan være formålet med en samarbejdsmeddelelse.
That would lead to a complete lack of penalty for both parties to the agreement, which cannot be the object of a Leniency Notice.
Desuden adskiller den foreliggende sag sig fra den, der førte til beslutning 1999/210 (præmis 481 ovenfor).
Furthermore, the present case may be distinguished from the case in which the Commission adopted Decision 1999/210 (paragraph 481 above).
Kommissionen havde på det pågældende tidspunkt anvendt samarbejdsmeddelelsen af 1996 analogt i procedurer, hvorunder samarbejdet havde fundet sted, før denne meddelelse blev offentliggjort.
At the time, the Commission applied the 1996 Leniency Notice by analogy in the pending proceedings during which the undertakings concerned had cooperated before the publication of that notice.
I det foreliggende tilfælde var en sådan fremgangsmåde ikke rigtig, idet samarbejdsmeddelelsen af 2002 selv, i punkt 28, indeholder klare retningslinjer for behandlingen af overgangstilfælde. Disse retningslinjer sikrer, at alle berørte virksomheder behandles lige.
In the present case, according to the Commission, such an approach was not indicated, since the 2002 Leniency Notice itself contains, at paragraph 28, clear guidelines concerning the treatment of transitional cases.
Med hensyn til den af Hoechst påberåbte beslutning vedrørende industrielle kobberrør, hvortil der blev henvist i præmis 491 ovenfor, har Kommissionen anført, at den ikke anvendte princippet om den gunstigste bestemmelse i relation til samarbejdsmeddelelsen af 2002.
As regards the industrial copper tubes decision, referred to at paragraph 491 above and relied on by Hoechst, the Commission states that it did not apply the ‘most favourable provision’ principle with respect to the 2002 Leniency Notice.
Den fandt kun i overensstemmelse med retningslinjernes punkt 3, sjette led, at en omstændighed, som ifølge den nye ordning gav anledning til en særlig belønning, udgjorde et effektivt samarbejde fra virksomhedens side under proceduren uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen af 1996.
It merely considered, in accordance with Section 3, sixth indent, of the Guidelines, that a circumstance which, under the new regime, justified a particular reward constituted effective cooperation by the undertaking in the proceedings, outside the scope of the 1996 Leniency Notice.
Som svar på et spørgsmål fra Retten har Kommissionen tilføjet, at selv hvis det forudsættes, at samarbejdsmeddelelsen af 2002 fandt anvendelse på det foreliggende tilfælde, ville Hoechst ikke have kunnet indrømmes immunitet, endsige en større nedsættelse af den bøde, selskabet blev pålagt.
The Commission further submits, in answer to a question put by the Court, that even on the hypothesis that the 2002 Leniency Notice was applicable in this case, Hoechst would not have benefited from immunity, or indeed from a greater reduction of the fine imposed on it.
Med hensyn til bødeimmuniteten har Kommissionen for det første påpeget, at Hoechst i oktober/november 1998, i strid med punkt 13, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, ikke fremlagde alt det bevismateriale, selskabet var i besiddelse af.
As regards immunity from a fine, first, the Commission observes that Hoechst did not provide, in October/November 1998, all the evidence available to it, contrary to paragraph 13(a) of the 2002 Leniency Notice.
Af samme grund ville meddelelsens punkt 13, litra b), ikke have kunnet anvendes, da Kommissionen ikke havde modtaget en detaljeret fortegnelse med en nøje angivelse af arten af det relevante bevismateriale.
For the same reasons, paragraph 13(b) of that notice could not apply, since the Commission did not receive a descriptive list accurately reflecting the nature and content of the relevant evidence.
Hoechst skulle desuden have forpligtet sig til at fremlægge materialet på »et senere fastsat tidspunkt«.
In addition, Hoechst ought to have undertaken to disclose that evidence at a ‘later agreed date’.
Hoechst opfyldte følgelig efter Kommissionens opfattelse ikke betingelserne i punkt 13 i samarbejdsmeddelelsen af 2002 i efteråret 1998.
Accordingly, in the Commission’s submission, in autumn 1998 Hoechst did not satisfy the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice.
Når det lægges til grund, at Hoechst i marts og april 1999 havde fremlagt alt det bevismateriale, selskabet rådede over, kunne det først på dette tidspunkt have opfyldt betingelserne i punkt 13 i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
On the basis of the finding that Hoechst provided in March and April 1999 all the evidence available to it, it cannot have satisfied the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice until then.
Kommissionen var imidlertid allerede i besiddelse af tilstrækkelige beviser til at kunne fastslå, at der forelå en overtrædelse af artikel 81 EF, hvilket ifølge punkt 10 i samarbejdsmeddelelsen af 2002 var til hinder for, at Hoechst kunne opnå bødeimmunitet.
In fact, the Commission already had sufficient evidence to find an infringement of Article 81 EC, which, in light of paragraph 10 of the 2002 Leniency Notice, prevented Hoechst from benefiting from immunity from a fine.
For det andet kunne Kommissionen i mangel af detaljerede oplysninger om, hvilke repræsentanter for virksomhederne der havde deltaget i kartellet, og beliggenheden af deres kontorer, ikke ifølge punkt 8, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 have vedtaget en beslutning om en kontrolundersøgelse i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17.
Second, in the absence of detailed information concerning the persons who had taken part in the cartel, and also of the location of the offices, the Commission was unable, according to paragraph 8(a) of the 2002 Leniency Notice, to adopt a decision ordering an investigation in the sense of Article 14(3) of Regulation No 17.
Det gælder så meget mere, som de øvrige implicerede virksomheder var japanske, og Hoechst desuden havde udtalt, at der ikke var noget tegn på, at den eneste anden europæiske aktør havde deltaget.
That applies a fortiori because the other undertakings involved were Japanese and because Hoechst stated, furthermore, that there was no indication that the only other European operator had participated in the cartel.
For det tredje har Kommissionen gjort gældende, idet den har henvist til betragtning 456 til beslutningen, at Hoechst under mødet den 29. oktober 1998 gav en unøjagtig redegørelse for de faktiske omstændigheder og vildledende fremhævede, at der kun havde været tale om et begrænset kartel.
Third, the Commission refers to recital 456 to the Decision and contends that at the meeting of 29 October 1998 Hoechst provided an imprecise version of the facts and that it misleadingly emphasised the moderate nature of the cartel.
Denne redegørelse kan ikke anses for at udgøre et stykke »bevismateriale«, der sætter Kommissionen i stand til at konstatere en overtrædelse af artikel 81 EF som omhandlet i punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
That description cannot be regarded as ‘evidence’ enabling the Commission to find an infringement of Article 81 EC within the meaning of paragraph 8(b) of the 2002 Leniency Notice.
Med hensyn til nedsættelsen af bøden har Kommissionen anført, at den ifølge samarbejdsmeddelelsen af 2002 højst kan udgøre 50% og endog være mindre.
As regards a reduction in the fine, the Commission emphasises that it cannot be greater than 50% under the 2002 Leniency Notice and that it may even be smaller.
Ved nedsættelsen skal der tages hensyn til, hvornår det pågældende bevismateriale er blevet fremlagt, og dets grad af merværdi. På dette grundlag finder Kommissionen, at
That reduction takes account of the date and the degree of added value of the evidence in question.
Hoechsts vildledende forklaring om, at der kun var tale om et begrænset kartel, ville være blevet lagt selskabet til last, og at der ville være blevet indrømmet en nedsættelse på under 50%.
HOECHST v COMMISSION misleading statement as to the moderate nature of the cartel was used against it and that a reduction of under 50% was granted to it.
Indledningsvis kan der ikke være tale om at anvende samarbejdsmeddelelsen af 2002 »analogt«, da Hoechsts samarbejde under den administrative procedure var omfattet af samarbejdsmeddelelsen af 1996.
As a preliminary point, any application ‘by analogy’ of the 2002 Leniency Notice must be rejected, since Hoechst’s cooperation during the proceedings was governed by the 1996 Leniency Notice.
Den foreliggende situation adskiller sig i den henseende fra de tilfælde, hvortil Hoechst har henvist, og hvor samarbejdsmeddelelsen af 1996 havde kunnet anvendes analogt på situationer, som begyndte, før meddelelsen blev vedtaget, men som ikke var omfattet af andre retsforskrifter.
The present situation may be distinguished, in that regard, from the cases referred to by Hoechst in which the 1996 Leniency Notice was applied by analogy to situations which had commenced before the adoption of that notice but which were not subject to any other legal rule.
I den udstrækning Hoechsts anbringende kan forstås således, at det vedrører en tidsmæssig lovkonflikt, er det tilstrækkeligt at fastslå, at der ikke kan bestå en sådan konflikt.
In so far as Hoechst’s plea may be taken to raise, in reality, the question as to which provision was applicable at the material time, it is sufficient to state that such a question cannot arise.
Det bestemmes nemlig klart i punkt 28 i samarbejdsmeddelelsen af 2002, at den fra den 14. februar 2002 finder anvendelse på alle sager, hvori der ikke er nogen virksomheder, som »har henvendt sig til Kommissionen for at nyde godt af [samarbejdsmeddelelsen af 1996]«.
Paragraph 28 of the 2002 Leniency Notice clearly provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases in which no undertaking has sought to ‘take advantage of [the 1996 Leniency Notice]’.
I det foreliggende tilfælde havde de berørte virksomheder, herunder Hoechst, henvendt sig til Kommissionen for at nyde godt af samarbejdsmeddelelsen af 1996.
In this case, the undertakings concerned, including Hoechst, sought to take advantage of the 1996 Leniency Notice.
Endvidere begyndte de berørte virksomheders samarbejde ved slutningen af 1998, dvs. på et tidspunkt, hvor kun samarbejdsmeddelelsen af 1996 var gældende, men fortsatte efter offentliggørelsen af samarbejdsmeddelelsen af 2002, idet Kommissionens sidste begæring om oplysninger blev fremsendt den 13. december 2002.
It must be observed, moreover, that the cooperation on the part of the undertakings concerned began at the end of 1998, that is to say at a time when only the 1996 Leniency Notice was applicable, but continued after publication of the 2002 Leniency Notice, as the Commission’s last request for information was issued on 13 December 2002.
Desuden skal det fremhæves, at det først var, da beslutningen blev vedtaget, at Kommissionen tog endelig stilling til de berørte virksomheders samarbejde og herunder til, hvilken virksomhed der i givet fald kunne blive indrømmet bødeimmunitet.
It should be emphasised, furthermore, that it was only at the stage of the adoption of the Decision that the Commission definitively ruled on the cooperation of the undertakings concerned and, in particular, on the question of which undertaking, if any, could benefit from immunity from a fine.
De berørte virksomheders samarbejde, som var omfattet af samarbejdsmeddelelsen af 1996, havde således virkninger efter vedtagelsen af samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Accordingly, the acts of cooperation of the undertakings concerned, in the context of the 1996 Leniency Notice, produced their effects after the adoption of the 2002 Leniency Notice.
Da der i det foreliggende tilfælde fandtes sådanne overgangsforanstaltninger, må der tages hensyn til dem, og det må fastslås, at samarbejdsmeddelelsen af 1996 fandt anvendelse.
As such transitional provisions were in place in this case, it is necessary to take those provisions into account and to consider that the 1996 Leniency Notice was applicable.
Denne konklusion sikrer desuden, at retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning overholdes.
That conclusion also enables the principles of legal certainty and legitimate expectations to be satisfied.
En samarbejdsmeddelelse skaber en berettiget forventning om, at der kan opnås en vis procentuel nedsættelse (dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 344 ovenfor, præmis 188).
It must be emphasised, in that regard, that a Leniency Notice gives rise to a legitimate expectation in being able to benefit from a certain percentage of reduction (Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 188).
Endvidere har samarbejdsmeddelelsen af 1996 i betragtning af ordlyden af afsnit B, litra b), kun til formål at belønne den virksomhed, som konkret har været den »første« til at fremlægge afgørende elementer, med en meget betydelig bødenedsættelse (jf. dommen i sagen BASF mod Kommissionen, nævnt i præmis 120 ovenfor, præmis 550 og den deri nævnte retspraksis).
Furthermore, regard being had to the wording of section B(b) of the 1996 Leniency Notice, that notice is designed to reward by a very substantial reduction in the fine only the single undertaking which is the ‘first’ to adduce decisive evidence (see BASF v Commission, paragraph 120 above, paragraph 550 and the caselaw cited).
Endvidere er det tilstrækkeligt at fastslå — idet det er ufornødent at afgøre, om det af Hoechst påberåbte princip kan finde anvendelse på Kommissionens samarbejdsmeddelelser — at samarbejdsmeddelelsen af 2002 er omfattende, i den forstand at den ændrer samarbejdsmeddelelsen af 1996 på flere punkter med hensyn til såvel materielle som processuelle bestemmelser.
In addition, and without there being any need to determine whether the principle on which Hoechst relies might apply to the Commission’s Leniency Notices, it is sufficient to state that the 2002 Leniency Notice is complex, in that it amends the 1996 Leniency Notice on several points, as regards both the substantial rules and the procedural rules.
Nogle ændringer giver de berørte virksomheder en større fordel. Andre ændringer gør det derimod ikke.
Some amendments are more favourable to the undertakings concerned, while others are less favourable.
Desuden anvendes samarbejdsmeddelelsen af 2002 forskelligt alt efter tilfældet.
In addition, the application of the 2002 Leniency Notice varies according to the case.
Samarbejdsmeddelelsen af 2002 kan derfor ikke ud fra en samlet betragtning anses for gunstigere end samarbejdsmeddelelsen af 1996.
It is not therefore possible to characterise the 2002 Leniency Notice as being more favourable overall than the 1996 Leniency Notice.
Desuden ville det i det konkrete tilfælde ikke nødvendigvis føre til et gunstigere resultat for Hoechst, at samarbejdsmeddelelsen af 2002 skulle anvendes.
Furthermore, and specifically, the application of the 2002 Leniency Notice to the present case would not necessarily result in a more favourable result for Hoechst.
For at blive indrømmet bødeimmunitet i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 skal virksomheden nemlig »omgående« forsyne Kommissionen med alt det bevismateriale, den råder over vedrørende den formodede overtrædelse, »eller«
In that regard, it must be observed that, in order to benefit from immunity from a fine under the 2002 Leniency Notice, the undertaking must ‘immediately’ provide the Commission with all the evidence relating to the suspected infringement available to
HOECHST MOD KOMMISSIONEN indledningsvis præsentere bevismaterialet i hypotetisk form, i hvilket tilfælde virksomheden skal fremlægge en detaljeret fortegnelse over det materiale, den har til hensigt at fremlægge på et senere fastsat tidspunkt.
HOECHST v COMMISSION it at the time of the submission, ‘or’ initially present this evidence in hypothetical terms, in which case the undertaking must present a descriptive list of the evidence it proposes to disclose at a later agreed date.
Denne fortegnelse skal nøje afspejle bevismaterialets art og indhold [punkt 13, litra a) og b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002].
This list should accurately reflect the nature and content of the evidence (paragraph 13(a) and (b) of the 2002 Leniency Notice).
I det foreliggende tilfælde må det af de grunde, der er angivet i præmis 574-578 nedenfor, fastslås, at Hoechst ikke omgående fremlagde alt det bevismateriale, selskabet rådede over.
In the present case, and for the reasons set out at paragraphs 574 to 578 below, it must be held that Hoechst did not immediately provide all the evidence available to it.
Det fremgår heller ikke af sagen, at Hoechst fremlagde oplysninger, der gjorde det muligt for Kommissionen at få kendskab til arten og indholdet af det materiale, selskabet var i besiddelse af, og som havde kunnet fremlægges på et senere tidspunkt.
Nor is it apparent from the documents in the file that Hoechst provided evidence which allowed the Commission to know the nature and content of the evidence in its possession and which could have been disclosed later.
At det var samarbejdsmeddelelsen af 2002, der blev anvendt, ville derfor ikke nødvendigvis have ført til, at Hoechst var blevet indrømmet bødeimmunitet.
Accordingly, the application of the 2002 Leniency Notice to the present case would not necessarily have led to a reduction in Hoechst’s fine.
Da det desuden bestemmes i samarbejdsmeddelelsen af 2002, at der bortset fra immunitet højst kan indrømmes en nedsættelse af bøden på 50%, ville det ikke nødvendigvis have ført til, at Hoechst var blevet indrømmet en større nedsættelse af bøden end den allerede indrømmede, hvis samarbejdsmeddelelsen af 2002 var blevet anvendt.
Furthermore, and in so far as the 2002 Leniency Notice provides, in addition to immunity, for a reduction in the fine of up to 50%, its application would not necessarily have led to a greater reduction in Hoechst’s fine than that already granted.
G — Ottende og niende anbringende: anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen
G — The eighth and ninth pleas, relating to the application of the Leniency Notice
Med sit ottende anbringende har Hoechst gjort gældende, at Kommissionen foretog en fejlagtig vurdering, da den skulle bestemme, hvilken virksomhed der i det
By its eighth plea, Hoechst maintains that the Commission made an error of assessment in determining the undertaking which was the first to cooperate in this case. By
Ved sit niende anbringende har Hoechst gjort gældende, at Kommissionen fejlvurderede indholdet af selskabets samarbejde.
2008 — CASE T-410/03 its ninth plea, Hoechst contends that the Commission erred in assessing the content of its cooperation.
Det ottende anbringende behandles først.
The Court will examine the eighth plea first.