natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I henhold til det foregående afsnit anses for løn det beløb, der er anerkendt som sådant i et forlig eller i en retsafgørelse under en af de i artikel 26, stk. 1, omhandlede former, samt den supplerende godtgørelse i form af »salarios de tramitación« [løn under proceduren], som i givet fald er fastsat af den kompetente ret […]
For the purposes of the preceding subparagraph, remuneration shall include the amount which the conciliation settlement or the judicial decision recognises as such on the basis of the definition laid down in Article 26(1), as well as supplementary compensation in respect of “salarios de tramitación” [wages for the period between the dismissal and disposal of proceedings], awarded where appropriate by the competent court …
I de i det foregående stykke nævnte tilfælde betaler lønmodtagernes garantifond godtgørelse, der er tilkendt arbejdstagerne ved dom eller administrativ afgørelse som følge af afskedigelse eller som følge af, at aftaler er bragt til ophør i overensstemmelse med denne lovs artikel 50, artikel 51 og artikel 52, litra c), idet beløbet dog ikke kan overstige et års løn, og idet den løn pr. dag, som er grundlaget for beregningen, ikke kan overstige det dobbelte af den ved lov fastsatte mindsteløn.
The Wages Guarantee Fund, in the cases referred to in the previous paragraph, shall pay the compensation fixed by judgment or administrative decision in favour of workers on account of their dismissal or of the cancellation of their contracts in accordance with Articles 50, 51 and 52(c) of this Law, up to a maximum of one year’s pay, it being understood that the daily wage taken as the basis for that computation may not exceed twice the minimum interprofessional wage.
Den godtgørelse for uberettiget afskedigelse, som er fastsat ved artikel 56, stk. 1, i lov om arbejdsforhold, optræder blandt de godtgørelser, som Fogasa, jf. artikel 33, stk. 2, i lov om arbejdsforhold, skal udbetale på følgende betingelser:
Compensation for unfair dismissal, as provided for in Article 56(1) of the Workers’ Statute, is included in the types of compensation to be paid by Fogasa pursuant to Article 33(2) of the Workers’ Statute, under the following conditions:
Når afskedigelsen erklæres for uberettiget, kan arbejdsgiveren inden for en frist på fem dage fra dommens forkyndelse vælge enten at genansætte arbejdstageren samt udbetale de »salarios de tramitación«, som er fastsat i litra b) i nærværende stykke, eller at udbetale følgende beløb, som skal fastsættes i dommen: a) en godtgørelse svarende til 45 dages løn pr. ansættelsesår, idet ansættelsesperioder på under et år skal beregnes pro rata på månedlig basis på indtil 42 månedlige udbetalinger b) et beløb svarende til den skyldige løn fra afskedigelsesdatoen og frem til forkyndelsen af den dom, hvorved afskedigelsen er kendt uberettiget, eller frem til det tidspunkt, hvor arbejdstageren igen har fået arbejde, såfremt dette sker før afsigelsen af dommen, og såfremt arbejdsgiveren fører bevis for de udbetalte beløb med henblik på, at disse skal fratrækkes »salarios de tramitación«.
(a) compensation equivalent to 45 days of remuneration per year of service, periods shorter than a year being calculated pro rata on a monthly basis up to 42 monthly payments;
Arbejdsgiveren skal opretholde arbejdstagerens optagelse i den sociale sikringsordning i en periode svarende til den i ovennævnte litra b) anførte lønperiode.«
The employer shall continue to register the worker with the social security authorities during the period corresponding to the remuneration referred to in point (b) of the first subparagraph.’
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
The dispute in the main proceedings and the questions referred for a preliminary ruling
I perioden fra den 28. maj 1998 til den 27. december 2001 var sagsøgeren i hovedsagen, Josefa Velasco Navarro, ansat i virksomheden Camisas Leica SL (herefter »Camisas Leica«), hvorefter hun blev afskediget.
Ms Velasco Navarro, the claimant in the main proceedings, was a member of the staff of Camisas Leica SL (‘Camisas Leica’) for the period from 28 May 1998 until 27 December 2001, when she was dismissed by that company.
Den 13. maj 2002 indgik Josefa Velasco Navarro og Camisas Leica et indenretligt forlig, hvorved virksomheden dels anerkendte, at afskedigelsen af Josefa Velasco Navarro var uberettiget, dels forpligtede sig til at betale Josefa Velasco Navarro afskedigelsesgodtgørelse og »salarios de tramitación« i henhold til artikel 56 i lov om arbejdsforhold.
On 13 May 2002, Ms Velasco Navarro and Camisas Leica reached a judicial conciliation settlement, under which Camisas Leica acknowledged that Ms Velasco Navarro had been unfairly dismissed and agreed to pay her compensation for dismissal and the ‘salarios de tramitación’, as provided for in Article 56 of the Workers’ Statute.
På grundlag af en kendelse — afsagt den 5. marts 2003 af samme ret efter virksomhedens påstand herom — om Camisas Leicas foreløbige insolvens krævede sagsøgeren, at Fogasa udbetalte en ydelse svarende til denne godtgørelse samt »salarios de tramitación«, som hendes tidligere arbejdsgiver ikke havde udbetalt til hende.
On the basis of a provisional insolvency order concerning Camisas Leica, made on 5 March 2003 by the same court at the company’s request, Ms Velasco Navarro sought payment from Fogasa of the sum, due by way of compensation for dismissal and ‘salarios de tramitación’, that her former employer had not paid her.
Fogasa traf beslutning om at tildele sagsøgeren et beløb på 3 338,88 EUR i »salarios de tramitación«, men fandt, at Josefa Velasco Navarro ikke havde ret til det beløb på 2 696,89 EUR, som hun havde krævet som afskedigelsesgodtgørelse, med den begrundelse, at denne hverken var blevet fastsat ved dom eller anden retsafgørelse.
Fogasa agreed to pay Ms Velasco Navarro the sum of EUR 3 338.88 by way of ‘salarios de tramitación’, but took the view that she was not entitled to the amount of EUR 2 696.89 that she claimed as compensation for dismissal, on the ground that that compensation had not been awarded by judgment or other judicial decision.
Den nationale ret har i forelæggelsesafgørelsens præmisser anført, at der i henhold til spansk lovgivning — artikel 33, stk. 2, i lov om arbejdsforhold — skal betales godtgørelse ved ansættelsesforholdets ophør, men kun såfremt godtgørelsen er tilkendt arbejdstageren ved dom eller administrativ afgørelse som følge af afskedigelse eller som følge af, at aftalen er bragt til ophør.
According to the explanation submitted by the national court in the grounds for the order for reference, by Article 33(2) of the Workers’ Statute, Spanish law provides for the payment of severance pay, but only where entitlement to such compensation is recognised by a judgment or administrative decision in favour of the workers on account of their dismissal or the termination of the contract.
Det er den forelæggende rets opfattelse, at den nationale bestemmelse er i strid med det fællesskabsretlige lighedsprincip som fastslået ved Domstolens praksis, bl.a. i præmis 30 i kendelse af 13. december 2005, Guerrero Pecino (sag C-177/05, Sml. I, s. 10887).
The referring court regards that provision of national law as contrary to the Community principle of equal treatment as enshrined in the caselaw of the Court, and, in particular, in paragraph 30 of the order of 13 December 2005 in Case C-177/05 Guerrero Pecino [2005] ECR I-10887.
Den forelæggende ret har anført, at direktiv 2002/74 allerede var trådt i kraft, da den erklærede Camisas Leica insolvent den 5. marts 2003.
The referring court points out that Directive 2002/74 was already in force on 5 March 2003, the date on which it declared Camisas Leica insolvent.
Det er den forelæggende rets opfattelse, at selv om fristen for gennemførelse af direktivet udløb den 8. oktober 2005, har den spanske lovgiver forholdt sig passivt hvad angår direktivets gennemførelse, idet den er overbevist om, at den spanske lovgivning, der trådte i kraft den 21. december 1997, fuldt ud er i overensstemmelse med nævnte direktiv.
It considers that, even though the period allowed for transposition expired on 8 October 2005, the Spanish legislature took no steps to implement Directive 2002/74 because of its conviction that the Spanish domestic legislation, in force since 21 December 1997, fully complied with that directive.
Den nationale ret har konkluderet, at det således ikke med føje kan hævdes, at Kongeriget Spanien allerede den 8. oktober 2005 havde gennemført direktiv 2002/74, idet national ret netop var mangelfuld.
The referring court concludes that it cannot therefore be maintained that the Kingdom of Spain had transposed Directive 2002/74 by 8 October 2005 because, in fact, the national legislation is not yet complete.
Den forelæggende ret har endvidere anført, at Fogasa under retsmødet for den forelæggende ret har anført, at Josefa Velasco Navarro hverken kan påberåbe sig direktiv 2002/74 eller den fortolkning heraf, som er lagt til grund i Guerrero Pecinokendelsen, eftersom denne kendelse om Camisas Leicas foreløbige insolvens, selv om den blev afsagt efter direktivets ikrafttrædelsestidspunkt den 8. oktober 2002, under alle omstændigheder ligger før den 8. oktober 2005, hvor medlemsstaternes skulle have truffet foranstaltninger til at efterkomme direktivet.
The referring court also states that, at the hearing before it, Fogasa argued that Ms Velasco Navarro could not rely upon Directive 2002/74 — or on the interpretation of that directive which results from the order in Guerrero Pecino — since in any event the date of the provisional insolvency order against Camisas Leica, albeit later than the date of the entry into force of Directive 2002/74 (8 October 2002), falls before the date on which the Member States were to have taken the measures to transpose that directive (8 October 2005).
Juzgado de lo Social Único de Algeciras har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
It is in those circumstances that the Juzgado de lo Social Único de Algeciras decided to stay proceedings and to refer the following questions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
»1) Hvis en national ret har fastslået, at direktiv 2002/74, som Domstolen har fortolket dette i lyset af den fællesskabsretlige lighedsgrundsætning [i Guerrero Pecino-kendelsen], ikke var blevet fuldstændig gennemført i national ret den 8. oktober 2005, kan direktivet da anses for at have direkte virkning over for den statslige garantiinstitution Fogasa fra den følgende dag, dvs. den 9. oktober 2005?
‘(1) Where it has been found by the national court that the domestic legislation, which is incomplete, did not comply, on 8 October 2005, with Directive 2002/74 and its interpretation by the Court of Justice (with regard to the Community principle of equal treatment) in the order in [Guerrero Pecino], must that directive be regarded as having direct effect as regards Fogasa, the State guarantee institution, with effect from the following day (9 October 2005)?
2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal direktiv 2002/74 da anvendes direkte, idet det snarere er til fordel for arbejdstageren end for den traktatkrænkende medlemsstat, også ved insolvens — efter at der var indgået et indenretligt forlig, hvorom der ikke findes bestemmelser i national ret — som blev erklæret i tidsrummet mellem direktivets ikrafttrædelsesdato, den 8. oktober 2002, og det tidspunkt, hvor den spanske stat senest skulle have udstedt de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet, dvs. den 8. oktober 2005?«
(2) If the answer to Question 1 is in the affirmative, is the direct effect of Directive 2002/74 also to apply (because it is more beneficial to the worker and less beneficial to the State which has failed to fulfil its obligations) to a declared state of insolvency — following a court conciliation agreement not provided for in the incomplete domestic legislation — between the date of entry into force of the directive (8 October 2002) and the date by which the Spanish State was to have adopted the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with the provisions of the directive (8 October 2005)?’
Den forelæggende ret ønsker med disse to spørgsmål oplyst, om artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987, som endnu ikke er gennemført i en medlemsstats retsorden, har direkte virkning, og i bekræftende fald fra hvilket tidspunkt bestemmelsen kan påberåbes direkte over for en institution som Fogasa.
By its two questions, the referring court asks whether the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, not yet transposed into the national law of a Member State, has direct effect and, if so, from which date that provision can be relied upon directly against an institution such as Fogasa.
Da de to spørgsmål i det væsentlige drejer sig om at fastslå, om nævnte bestemmelse kan have direkte virkning mellem tidspunktet for bestemmelsens ikrafttræden og tidspunktet for udløbet af gennemførelsesfristen, skal de behandles samlet.
Since both those questions turn, in essence, on whether the provision is capable of having direct effect between the date of its entry into force and the deadline for its transposition, it is appropriate to consider them together.
Den forelæggende ret har forelagt disse to spørgsmål på grundlag af Guerrero Pecino-kendelsen.
The referring court refers the two questions on the basis of the order in Guerrero Pecino.
Selv om Domstolen i denne kendelse fortolkede direktiv 80/987 efter anmodning fra den samme forelæggende ret, som har anmodet om en præjudiciel afgørelse i hovedsagen og vedrørende samme insolvenstilfælde, gjorde den imidlertid dette, som det er anført i kendelsens præmis 23, alene vedrørende det tilfælde, hvor direktiv 2002/74 allerede var blevet gennemført i den nationale retsorden på det relevante tidspunkt, hvilket det tilkom den forelæggende ret at fastlægge.
Although, in that order, the Court interpreted Directive 80/987 at the request of the same national court as that which has referred questions to the Court in the present proceedings and with regard to the same issue of insolvency, it did so — as it pointed out at paragraph 23 of that order — exclusively on the assumption that Directive 2002/74 had already been transposed into national law at the relevant date, a matter which it was for the national court to verify.
I hovedsagen fremgår det af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at direktiv 2002/74 ifølge den forelæggende ret fortsat ikke var blevet gennemført i den nationale retsorden på tidspunktet for udløbet af direktivets gennemførelsesfrist den 8. oktober 2005 (jf. i denne retning dom af 29.11.2007, sag C-6/07, Kommissionen mod Spanien, ikke trykt i Samling af Afgørelser).
As regards the case before the referring court, the grounds of the order for reference indicate that, according to that court, Directive 2002/74 had not been transposed into national law by 8 October 2005, the deadline for its transposition (see, to that effect, Case C-6/07 Commission v Spain, not published in the ECR.
Om den direkte virkning af artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987
Direct effect of the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987
Det er, når bortses fra undersøgelsen af de betingelser, som skal være opfyldt, for at en bestemmelse i et direktiv, som endnu ikke er blevet gennemført, eller som er blevet
Leaving aside the question of the conditions which must be fulfilled so that a provision of a directive, which has not yet been transposed or which has been transposed
VELASCO NAVARRO gennemført urigtigt, kan påberåbes for den nationale ret (jf. dom af 11.7.2002, sag C-62/00, Marks & Spencer, Sml. I, s. 6325, præmis 25, og af 8.6.2006, sag C-430/04, Feuerbestattungsverein Halle, Sml. I, s. 4999, præmis 28 og 29), fast retspraksis, at et direktiv først kan få direkte virkning efter udløbet af fristen for at gennemføre det i medlemsstaternes retsordener (dom af 3.3.1994, sag C-316/93, Vaneetveld, Sml. I, s. 763, præmis 16, og af 14.9.2000, sag C-348/98, Mendes Ferreira og Delgado Correia Ferreira, Sml. I, s. 6711, præmis 33). 26
VELASCO NAVARRO incorrectly, may be relied upon before the national courts (Case C-62/00 Marks & Spencer [2002] ECR I-6325, paragraph 25, and Case C-430/04 Feuerbestattungsverein Halle [2006] ECR I-4999, paragraphs 28 and 29), it is settled caselaw that a directive can have direct effect only after the expiry of the time-limit laid down for its transposition into national law (Case C-316/93 Vaneetveld [1994] ECR I-763, paragraph 16, and Case C-348/98 Mendes Ferreira and Delgado Correia Ferreira [2000] ECR I-6711, paragraph 33). 26
I det foreliggende tilfælde udløber gennemførelsesfristen den 8. oktober 2005, jf. artikel 2, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2002/74.
In the present case, the deadline for transposition is, pursuant to the first subparagraph of Article 2(1) of Directive 2002/74, 8 October 2005.
Det skal derfor til brug for hovedsagen undersøges, om direktivets eventuelle direkte virkning kan påberåbes efter den 8. oktober 2005 for så vidt angår omstændigheder, der er indtruffet før dette tidspunkt.
For the purposes of the case before the referring court, it is necessary to ascertain whether the possible direct effect of that directive can be relied upon, after that date, in relation to facts which occurred before that date.
Camisas Leicas insolvens indtrådte den 5. marts 2003, dvs. før udløbet af direktivets gennemførelsesfrist, og sagsøgeren i hovedsagen har over for Fogasa fastholdt sit krav på afskedigelsesgodtgørelse som følge af insolvensen efter dette tidspunkt.
On 5 March 2003, that is to say, before the deadline for transposition of Directive 2002/74, Camisas Leica was declared insolvent; after the deadline for transposition of the directive, the claimant in the main proceedings maintained, vis-à-vis Fogasa, her claim relating to the debt owing to her in the form of compensation for her dismissal as a result of that insolvency.
Det kan i denne henseende udledes af Domstolens praksis (jf. i denne retning dom af 10.11.1992, sag C-156/91, Hansa Fleisch Ernst Mundt, Sml. I, s. 5567, præmis 20, og Vaneetveld-dommen, præmis 18), at når en medlemsstat ikke har gennemført direktiv 2002/74 inden for den fastsatte frist, kan den eventuelle direkte virkning heraf kun påberåbes fra den 8. oktober 2005 i forbindelse med insolvenstilfælde, som er indtrådt efter dette tidspunkt, hvilket ikke tilfældet i hovedsagen.
In that regard, it is possible to infer from the caselaw of the Court (see, to that effect, Case C-156/91 Hansa Fleisch Ernst Mundt [1992] ECR I-5567, paragraph 20, and Vaneetveld, paragraph 18) that, where a Member State has not transposed Directive 2002/74 within the period allowed, the possible direct effect of that directive can be relied upon, from 8 October 2005, only in relation to cases of insolvency which have occurred after that date, which is not the position in the case before the referring court.
Det bemærkes i denne henseende, at selv om medlemsstaterne ganske vist var forpligtede til at bringe nationale bestemmelser i overensstemmelse med direktiv
On that point, it should be noted that, although, clearly, the Member States were under an obligation to bring their national provisions into conformity with
2002/74 før den 8. oktober 2005, har de i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1, andet afsnit, kun pligt til at anvende de nationale bestemmelser på insolvenstilfælde, som er indtrådt efter direktivets ikrafttrædelsestidspunkt.
Directive 2002/74 before 8 October 2005, they are obliged under the second subparagraph of Article 2(1) of that directive to apply those provisions only to cases of insolvency which have occurred after their entry into force.
Direktiv 2002/74 omfatter således kun insolvenstilfælde, som er indtrådt efter direktivets gennemførelse, herunder insolvenstilfælde indtrådt før udløbet af gennemførelsesfristen, og insolvenstilfælde, som er indtrådt efter udløbet af denne frist, men hvor der ikke er sket gennemførelse.
Thus, the provision made by Directive 2002/74 can cover only insolvencies which have occurred after the transposition of the directive into national law — including those occurring before the deadline for transposition — or, in the absence of transposition, only those which have occurred after that deadline.
De forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at såfremt direktiv 2002/74 ikke er blevet gennemført i national ret den 8. oktober 2005, kan den eventuelle direkte virkning af artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987 under alle omstændigheder ikke påberåbes i forbindelse med insolvenstilfælde, som er indtrådt før dette tidspunkt.
The reply to the questions referred must therefore be that, where Directive 2002/74 has not been transposed into national law by 8 October 2005, the possible direct effect of the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 cannot, in any event, be relied upon in relation to a state of insolvency which occurred before that date.
Om tilsidesættelse af lighedsprincippet
Breach of the principle of equal treatment
Selv om de spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt Domstolen, efter deres ordlyd alene omhandler den direkte virkning af artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987, bemærkes hvad angår perioden fra ikrafttrædelsestidspunktet for direktiv 2002/74 til tidspunktet for udløbet af direktivets gennemførelsesfrist, at når en national bestemmelse falder ind under fællesskabsrettens anvendelsesområde, skal Domstolen i forbindelse med en præjudiciel forelæggelse give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen, som kræves, for at den nationale ret kan vurdere, om
Although, by virtue of their wording, the two questions referred to the Court concern solely the direct effect of the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, it is important to recall — as regards the period falling between the date of the entry into force of Directive 2002/74 and the deadline for transposition of that directive — that, where national rules fall within the scope of Community law, and reference is made to the Court for a preliminary ruling, the Court must provide all the interpretative criteria needed by the national court for the purposes of determining whether those
Selv om medlemsstaterne inden for rammerne af direktiv 80/987 er frit stillet til ikke i deres nationale retsorden at fastsætte bestemmelser om sikring af fratrædelsesgodtgørelse ved afskedigelse, idet direktivets artikel 3, stk. 1, nemlig ikke indeholder en forpligtelse hertil, er der imidlertid fastsat en national bestemmelse om en sådan sikring, som med virkning fra ikrafttrædelsestidspunktet for direktiv 2002/74, dvs. den 8. oktober 2002, falder ind under fællesskabsrettens anvendelsesområde for så vidt angår dens anvendelse på omstændigheder, der ligger efter nævnte ikrafttrædelse (jf. i denne retning dom af 7.9.2006, sag C-81/05, Cordero Alonso, Sml.
Thus, although Member States are free, within the framework of Directive 80/987, not to provide in national law a guarantee of payment of compensation for dismissal (as the first paragraph of Article 3 of that directive contains no obligation to that effect), rules of national law which do provide for such a guarantee fall, with effect from 8 October 2002 — the date of the entry into force of Directive 2002/74 — within the scope of Community law as regards their application to events subsequent to that date (see, to that effect, Case C-81/05 Cordero Alonso [2006] ECR I-7569, paragraphs 31 and 32).
I, s. 7569, præmis 31 og 32). Den nationale bestemmelse skal derfor fra dette tidspunkt respektere de generelle principper og grundlæggende rettigheder, hvis overholdelse Domstolen sikrer, herunder navnlig det almindelige lighedsprincip og princippet om forbud mod forskelsbehandling (jf. Rodríguez Caballero-dommen, præmis 31 og 32).
For that reason, the lawfulness of such rules are conditional, from that date, upon their compliance with the general principles and fundamental rights whose observance the Court ensures and within which the general principle of equal treatment and non-discrimination features prominently (Rodríguez Caballero, paragraphs 31 and 32).