natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det tredje spørgsmål skal besvares med, at artikel 3 og artikel 4, stk, 3, i direktiv 68/360/EØF, artikel 3 og 6 i direktiv 73/148/EØF og artikel 3, stk. 3, i direktiv 64/221/EØF skal fortolkes således, at medlemsstaterne hverken kan nægte at udstede opholdstilladelse eller udvise en tredjelandsstatsborger,der er ægtefælle til en EF-borger, som er lovligt indrejst, men hvis visum er udløbet på tidspunktet for indgivelse af ansøgningen om opholdstilladelse.
The answer to the third question is that Article 3 and Article 4(3) of Directive 68/360, Articles 3 and 6 of Directive 73/148 and Article 3(3) of Directive 64/221 are to be interpreted as meaning that Member States may neither refuse a residence permit nor expel a non-Member State national spouse of a Community citizen who has lawfully entered the territory but whose visa has expired at the time when application is made for that permit.
Det fjerde spørgsmål skal besvares med, at artikel 1 og artikel 9, stk 2 i direktiv 64/221/EØF skal fortolkes således, at tredjelandsstatsborgere, der er gift med EF-borgere, og som ikke har identitetsdokumenter eller visum, eller hvis identitetsdokument eller visum er udløbet, har mulighed for at indbringe sagen for den i artikel 9, stk. 1, omhandlede kompetente myndighed, når de ansøger om udstedelse af en første opholdstilladelse eller bliver udvist før udstedelsen heraf, når de godtgør, at de tilhører den personkreds, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 64/221.
The answer to the fourth question is that Article 1 and Article 9(2) of Directive 64/221 are to be interpreted as meaning that non-Member State national spouses of Community citizens who have no passport or visa or whose passport or visa has expired may apply to the competent authority within the meaning of Article 9(1) where they apply for a first residence permit or are expelled before its issue, if they prove that they come within the scope of the persons referred to in Directive 64/221.
Medlemsstaterne må herved ikke gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt eller i praksis umuligt at udøve de rettigheder, der er tillagt ved Fællesskabets retsorden.«
The Member States must proceed in such a way that assertion of the rights granted by Community law is not rendered practically impossible or excessively difficult.'
»Appel - forordning (EF) nr. 1638/98 — fælles markedsordning for fedtstoffer -annullationssøgsmål — individuelt berørt person — effektiv domstolsbeskyttelse — antagelse til realitetsbehandling* (Domstolens plenum)
(Appeal — Regulation (EC) No 1638/98 — Common organisation of the market in oils and fats — Action for annulment — Person individually concerned — Effective judicial protection — Admissibility) (Full Court)
Ved den appellerede kendelse tog Retten formalitetsindsigelsen til følge og fastslog, at det var åbenbart, at sagen måtte afvises.
By the contested order, the Court of First Instance upheld that objection of inadmissibility, with the result that it dismissed the application as manifestly inadmissible.
Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 16. februar 2000 har Unión de Pequeños Agricultores i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel af kendelse afsagt den 23. november 1999 af Retten i Første Instans i sag T-173/98, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet (herefter »den appellerede kendelse«), hvorved Retten afviste den af Unión de Pequeños Agricultores anlagte sag med påstand om delvis annuUation af Rådets forordning (EF) nr. 1638/98 af 20. juli 1998 om ændring af forordning nr. 136/66/EØF om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer.
By application lodged at the Court Registry on 16 February 2000, Unión de Pequeños Agricultores brought an appeal, pursuant to Article 49 of the EC Statute of the Court of Justice, against the order of the Court of First Instance of 23 November 1999 in Case T-173/98 Unión de Pequeños Agricultores ν Council [1999] ('the contested order'), by which that court dismissed its application for partial annulment of Regulation (EC) No 1638/98 of 20 July 1998 amending Regulation No 136/66/EEC on the establishment of a common organisation of the market in oils and fats.
Efter at Retten i den appellerede kendelses præmis 34 havde bemærket, at borgerne ifølge fast retspraksis i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, kan anfægte enhver beslutning, der berører dem umiddelbart og individuelt, skønt den er udfærdiget i form af en forordning, og at afgørelsen af, om der foreligger en forordning eller en beslutning, skal bero på, om den pågældende retsakt er almengyldig eller ej, udtalte den i kendelsens præmis 44, at den anfægtede forordning efter sin karakter og rækkevidde er retsanordnende, og at den ikke udgør en beslutning i EF-traktatens artikel 189's forstand (nu artikel 249 EF).
First, the Court of First Instance pointed out in paragraph 34 of the contested order that, according to settled case-law, the fourth paragraph of Article 173 of the Treaty allows individuals to challenge any decision which, although in the form of a regulation, is of direct and individual concern to them and that the test for distinguishing between a regulation and a decision is whether or not the measure in question is of general application. The Court held, in paragraph 44 of that order, that the contested regulation is, by its nature and its scope, legislative in character and does not constitute a decision within the meaning of Article 189 of the EC Treaty (now Article 249 EC).
Retten bemærkede videre i den appellerede kendelses præmis 45, at selv en normativ retsakt, som gælder generelt for de pågældende erhvervsdrivende, under visse omstændigheder kan berøre nogle af dem individuelt, og at en fællesskabsakt således på én gang kan have retsanordnende karakter og i forhold til visse erhvervsdrivende have karakter af en beslutning.
Next, the Court of First Instance pointed out in paragraph 45 of the contested order that, in certain circumstances, even a legislative measure which applies generally to the economic operators affected by it may be of individual concern to some of them and that, therefore, a Community measure may be in the nature of a legislative provision and also, in respect of some of the operators affected, of a decision.
Retten udtalte herefter
The Court held:
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. oktober 1998 anlagde Unión de Pequeños Agricultores, som er en faglig sammenslutning, der varetager interesserne hos mindre landbrugsvirksomheden Spanien, og som er en juridiskperson efter spanskret, i medfør af EF-traktatens artikel 173, stk. 4 (efter ændring nu artikel 230, stk. 4, EF), sag med påstand om annuUation af den anfægtede forordning med undtagelse af støtteordningen for spiseolie.
By separate document lodged at the Registry of the Court of First Instance on 23 December 1998, the Council raised an objection of inadmissibility under Article 114(1) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance.
i den appellerede kendelses præmis 46, at det imidlertid »[hjertilkræves [...], at den pågældende fysiske eller juridiske person skal være i stand til at godtgøre, at den pågældende retsakt rammer vedkommende på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller
in paragraph 46 of the contested order, that '[t]o establish this, however, natural or legal persons must be able to show that
på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre [... > , og
they are affected by the measure in question by reason of certain attributes which are peculiar to them or by reason of factual circumstances in which they are differentiated from all other persons ..." and,
i kendelsens præmis 47, at sammenslutninger i det mindste har søgsmålskompetence i tilfælde, hvor en retsforskrift udtrykkeligt indrømmer branchesammenslutninger en række processuelle rettigheder, når sammensiutningenrepræsenterer interesser hos virksomheder, som selv har søgsmålskompetence, og når sammenslutningen er individualiseret på grund af den anfægtede retsakt, fordi dens egne interesser som sammenslutning er berørt, bl.a. fordi dens forhandlerposition er blevet berørt ved den retsakt, som påstås annulleret.
The Court of First Instance also pointed out, in paragraphs 53 to 55 of the contested order, that nor could the appellant validly claim, in support of the admissibility of its action, that the contested regulation affected some of its specific interests and it held, in paragraph 58 of that order, that the appellant was not differentiated by reason of any of the tests established by caselaw for the admissibility of an action for annulment brought by an association.
Endelig behandlede Retten det sidste argument, som var fremsat af sagsøgeren tU godtgørelse af, at sammenslutningen var individuelt berørt af den anfægtede forordningsbestemmelser, nemlig et argument vedrørende risikoen for, at den ville blive berøvet en effektiv domstolsbeskyttelse.
Finally, the Court of First Instance examined the last argument put forward by the appellant to prove that it was individually concerned by the provisions of the contested regulation, namely that there is a risk that it will not receive effective judicial protection.
Retten udtalte herom følgende:
In that regard, it held as follows:
I det foreliggende tilfælde udtalte Retten imidlertid i den appellerede kendelses præmis 48, at sagsøgeren ikke kunne påberåbe sig nogen af disse tre typetilfælde til støtte for en realitetsbehandling af sagen.
The argument that no effective legal protection is afforded consists of the complaint that there are no legal remedies under national law which make it possible, if necessary, to review the legality of the contested regulation by means of a reference for a preliminary ruling under Article 177 of the [EC] Treaty [(now Article 234 EC)].
Hvad angår argumentet om retsbeskyttelsens manglende effektivitet henviser sagsøgeren til, at der ikke findes nationale retsmidlertil i givet fald at sikre en prøvelse af den anfægtede forordnings gyldighed i kraft af en præjudiciel forelæggelse i henhold til EF-traktatens artikel 177 [(nu artikel 234 EF)].
In the present case, the Court of First Instance held, in paragraph 48 of the contested order, that the appellant could not rely on any of these three situations in order to establish the admissibility of its action.
Det skal herom fremhæves, at det følger af princippet om ligebehandling af alle borgere hvad angår betingelserne for at anlægge annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser, at disse betingelser ikke må gøres afhængige af særegne forhold ved den enkelte medlemsstats domstolsordning.
It must be pointed out, in this connection, that the principle of equality for all persons subject to Community law in respect of the conditions for access to the Community judicature by means of the action for annulment requires that those conditions do not depend on the particular circumstances of the judicial system of each Member State.
I så henseende bør det i øvrigt understreges, at medlemsstaterne som følge af princippet om loyalt samarbejde i EF-traktatens artikel 5 (nu artikel 10 EF) er forpligtet til at bidrage til fuldstændigheden af det retsmiddel- og proceduresystem, som er oprettet ved EF-traktaten, og hvormed Fællesskabets retsinstanser skal kunne kontrollere lovligheden af fællesskabsinstitutionernes retsakter (jf. herom dommen [af 23.4.1986] i sagen Les Verts mod Parlamentet [sag 294/83 ... præmis 23).
In this regard it should also be observed that, in accordance with the principle of sincere cooperation laid down in Article 5 of the EC Treaty (now Article 10 EC), the Member States are required to implement the complete system of legal remedies and procedures established by the EC Treaty to permit the Court of Justice to review the legality of measures adopted by the Community institutions (see, on this point, the judgment in [Case 294/83] Les Verts ν Parliament [[1986] ...], paragraph 23).
I denne forbindelse bemærkede Retten bl.a., i den appellerede kendelses præmis 50, at »sagsøgeren ikke [har] godtgjort, at sammenslutningens medlemmer rammes af den anfægtede forordning på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, som adskiller dem fra alle andre.
In that regard, the Court of First Instance particularly noted, in paragraph 50 of the contested order, that 'the applicant has not established that its members are affected by the contested regulation by reason of certain attributes which are peculiar to them or by reason of factual circumstances in which they are differentiated from all other persons.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at den omstændighed, at den anfægtede forordning på tidspunktet for sin vedtagelse berørte de af den sagsøgende sammenslutningsmedlemmer, som på daværende tidspunkt var aktive på markederne for olivenolie, i givet fald ved at nogle af dem blev tvunget til at indstille deres virksomhed, ikke adskiller dem fra alle andre erhvervsdrivende inden for Fællesskabet, eftersom de befinder sig i en objektivt fastlagt situation, der kan sammenlignes med den, som enhver anden erhvervsdrivende befinder sig i, der aktuelt eller i fremtiden kommer ind på disse markeder [...].
In that regard it need merely be pointed out that the fact that the regulation may, at the time it was adopted, have affected those of the applicant's members then operating in the olive oil markets and, in some circumstances, caused them to cease trading, cannot differentiate them from all the other operators in the Community, since they are in an objectively determined situation comparable to that of any other trader who may enter those markets now or in the future ...
Den sagsøgende sammenslutnings medlemmer berøres ai ne af den anfægtede forordning i deres objektive egenskab af erhvervsdrivende, som er aktive på disse markeder, på samme måde som alle andre erhvervsdrivende, der er aktive på de samme markeder«.
The contested regulation concerns the applicant's members only on the basis of their objective capacity as operators trading in those markets, in the same way as all the other operators who trade in them.'
Disse omstændigheder kan imidlertid ikke begrunde, at Retten fraviger det retsmiddelsystem, som er indført ved
However, these factors do not provide the Court of First Instance with a reason for
traktatens artikel 173, stk. 4, som dette er fastlagt i retspraksis, og overskrider grænserne for sin kompetence efter denne bestemmelse.
departing from the system of remedies established by the fourth paragraph of Article 173 of the Treaty, as interpreted by case-law, and exceeding the limits imposed on its powers by that provision.
antage sagen til realitetsbehandling som anført i den appellerede kendelses præmis 65 er, at én af betingelserne i traktatens artikel 173, stk. 4, for en realitetsbehandling ikke er opfyldt af appellanten.
protection is obiter, since the actual ground of the inadmissibility of the action is, as stated in paragraph 65 of the contested order, that the appellant does not satisfy one of the conditions for admissibility laid down by the fourth paragraph of Article 173 of the Treaty.
Det bemærkes hertil, at en retlig interesse hos appellanten forudsætter, at appeUen med sit resultat kan tilføre parten en fordel (dom af 13.7.2000, sag C-174/99 P, Parlamentet mod Richard, præmis 33).
It should be recalled that for a person to have an interest in bringing appeal proceedings the appeal must be likely, if successful, to procure an advantage for that party (Case C-174/99 Ρ Parliament ν Richard [2000], paragraph 33).
Ved den appellerede kendelse blev den sag, appellanten havde anlagt ved Retten, afvist
The contested order dismissed as inadmissible the appellant's application before the Court of First Instance.
Det er således sikkert, at det vil tilføre appellanten en fordel, såfremt appelsagen admitteres, eftersom den af sammenslutningen anlagte sag så kan blive behandlet i realiteten.
If the appeal were successful, the appellant would procure a definite advantage since its application could be examined on its merits.
Denne omstændighed kan nemlig ikke begrunde en ændring af den søgsmålsordning, der er fastlagt i EF-traktatens artikel 173, 177 og 178 (nu artikel 235 EF), og hvorved Domstolen er tillagt kompetence til at efterprøve lovligheden af institutionernesretsakter.
That circumstance cannot justify a change in the system of remedies and procedures established by Articles 173, 177 and 178 of the EC Treaty (now Article 235 EC) which is designed to give the Court of Justice the power to review the legality of acts of the institutions.
En sådan omstændighed kan i intet tilfælde medføre, at et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i traktatens artikel 173, stk. 4, skal antages til rea 1 i tet sbeha nd 1 i ng ( 1 )oms tolen s kendelse af 24.4.1996, sag C-87/95 P, CNPAAP mod Rådet ... præmis 38).«
In no case can such an argument enable an action for annulment brought by a natural or legal person which does not satisfy the conditions laid down by the fourth paragraph of Article 173 of the Treaty to be declared admissible (order of the Court of Justice in Case C-87/95 Ρ CNPAAP ν Council [1996] ..., paragraph 38).'
Med de fire anbringender, der bør behandles samlet, har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Rettens afvisning af sagen, for så vidt som den er baseret på den argumentation, som fremgår af den appellerede kendelses præmis 61-64, udgør en tilsidesættelse af sammenslutningens ret til en effektiv domstolsbeskyttelse med henbUk på at kunne varetage sine egne eller medlemmernes interesser.
By its four pleas in law, which it is appropriate to examine together, the appellant claims essentially that the dismissal of its application as inadmissible, in so far as it is based on the reasoning set out in paragraphs 61 to 64 of the contested order, infringes its right to effective judicial protection for the defence of its own interests or those of its members.
På grundlag af disse betragtninger fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 65, at sagsøgeren ikke kunne anses for individuelt berørt af den anfægtede forordning, og at det ikke var nødvendigt at undersøge, om sammenslutningen var umiddelbart berørt af forordningen, da én af betingelserne i traktatens artikel 173, stk. 4, for en realitetsbehandling ikke var opfyldt af denne.
In the light of those considerations, the Court of First Instance held, in paragraph 65 of the contested order, that the appellant could not be regarded as individually concerned by the contested regulation and that since it did not satisfy one of the conditions for admissibility laid down by the fourth paragraph of Article 173 of the Treaty, it was not necessary to consider whether it was directly concerned by that regulation.
Den appellerede kendelse ophæves.
— set aside the contested order;
Det fastslås, at den af appellanten anlagte sag kan antages til realitetsbehandling, og sagen hjemvises til Retten til behandling af realiteten.
— declare its main action admissible and refer the case back to the Court of First Instance for judgment on the merits.
1ndledningsvis bemærkes, at appellanten ikke har bestridt Rettens konstatering i den appellerede kendelses præmis 44 af, at den anfægtede forordning er almengyldig. Appellanten har heller ikke bestridt konstateringen i den appellerede kendelses præmis 56 af, at den anfægtede forordning ikke berører appellantens egne interesser, eller konstateringen i kendelsens præmis 50 af, at sammenslutningensmedlemmer ikke rammes af den anfægtede forordning på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, som adskiller dem fra alle andre.
As a preliminary point, it should be noted that the appellant has not challenged the finding of the Court of First Instance, in paragraph 44 of the contested order, to the effect that the contested regulation is of general application.
Rådet har ligesom Kommissionen gjort gældende, at det er åbenbart, at appellen skal afvises, idet appellanten savner retlig interesse.
The Council, like the Commission, raises a plea of manifest inadmissibility of the appeal on the ground that the appellant had no legal interest in bringing proceedings.
Disse parter mener således, at Rettens bemærkninger om den effektive domstolsbeskyttelse udgør et obiter dictum, eftersom den egentlige begrundelse for ikke at
In those circumstances, it is necessary to examine whether the appellant, as representative of the interests of its members, can none the less have standing, in conformity with the fourth paragraph of Article 173 of the Treaty, to bring an action
dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med traktaten og med de almindelige retsgrundsætninger, som de grundlæggende rettigheder er en del af.
compatibility of their acts with the Treaty and with the general principles of law which include fundamental rights.
den anfægtede forordning i overensstemmelse med traktatens artikel 173, stk. 4, alene fordi retten til en effektiv domstolsbeskyttelse gør dette påkrævet, i betragtning af, at der angiveligt ikke er adgang til noget retsmiddel ved de nationale domstole.
for annulment of the contested regulation on the sole ground that, in the alleged absence of any legal remedy before the national courts, the right to effective judicial protection requires it.
Borgerne skal derfor have adgang til en effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som tilkommer dem i medfør af fællesskabsretten, idet retten tU en sådan beskyttelse hører tU de almindelige retsgrundsætninger,der udspringeraf medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner.
Individuals are therefore entitled to effective judicial protection of the rights they derive from the Community legal order, and the right to such protection is one of the general principles of law stemming from the constitutional traditions common to the Member States.
Denne ret er tillige fastslået i artikel 6 og 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.
That right has also been enshrined in Articles 6 and 13 of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
Det bemærkes, at i henhold til traktatens artikel 173, stk. 2 og 3, har Domstolen kompetence til at udtale sig om klager, der af en medlemsstat af Rådet eller af Kommissionen indbringes under påberåbelseaf inkompetence, væsentlige formelle mangler, overtrædelse af traktaten eller af retsregler vedrørende dens gennemførelse samt magtfordrejning, samt om sådanne klager, der indbringes af Europa-Parlamentet, af Revisionsretten og af Den Europæiske Centralbank med henblik på at bevare disses prærogativer.
It should be recalled that, according to the second and third paragraphs of Article 173 of the Treaty, the Court is to have jurisdiction in actions brought by a Member State, the Council or the Commission on grounds of lack of competence, infringement of an essential procedural requirement, infringement of the Treaty or of any rule of law relating to its application, or misuse of powers or, when it is for the purpose of protecting their prerogatives, by the European Parliament, by the Court of Auditors and by the European Central Bank.
Ifølge bestemmelsens stk. 4 kan »[ejnhver fysisk eller juridisk person [...] på samme grundlag indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt«.
Under the fourth paragraph of Article 173, '[a]ny natural or legal person may, under the same conditions, institute proceedings against a decision addressed to that person or against a decision which, although in the form of a regulation or a decision addressed to another person, is of direct and individual concern to the former.'