natgillin/translations-raw huggingface dataset:
GLAXOSMITHKLINE OG LABORATOIRES GLAXOSMITHKLINE på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 15. november 2007, efter at der er afgivet indlæg af:
GLAXOSMITHKLINE AND LABORATOIRES GLAXOSMITHKLINE having regard to the written procedure and further to the hearing on 15 November 2007, after considering the observations submitted on behalf of:
— J.-P. Rouard ved avocat C. Waquet
— M. Rouard, by C. Waquet, avocat,
— den italienske regering ved I.M. Braguglia, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato W. Ferrante
— the Italian Government, by I.M. Braguglia, acting as Agent, and by W. Ferrante, avvocato dello Stato,
— Det Forenede Kongeriges regering ved Z. Bryanston-Cross, som befuldmægtiget, bistået af barrister A. Howard
— the United Kingdom Government, by Z. Bryanston-Cross, acting as Agent, and by A. Howard, barrister,
— Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved A.-M. Rouchaud-Joët, som befuldmægtiget, og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 17. januar 2008, afsagt følgende
— the Commission of the European Communities, by A.-M. Rouchaud-Joët, acting as Agent, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 17 January 2008, gives the following
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 6, nr. 1, og kapitel II, afdeling 5, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001 L 12, s. 1, herefter »forordningen«).
This reference for a preliminary ruling relates to the interpretation of Article 6, point 1, and Section 5 of Chapter II of Council Regulation (EC) No 44/2001 of 22 December 2000 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 2001 L 12, p. 1; ‘the Regulation’).
Anmodningen er blevet fremsat i en sag mellem Jean-Pierre Rouard og selskaberne Glaxosmithkline og Laboratoires Glaxosmithkline, der er hjemmehørende i Det Forenede Kongerige henholdsvis Frankrig. Jean-Pierre Rouard finder, at de to selskaber i medfør af en klausul i hans ansættelseskontrakt i fællesskab skal betragtes som hans arbejdsgivere, og har fremsat krav mod disse selskaber om betaling af forskellige erstatningsydelser på grund af afskedigelse samt erstatning for uberettiget ophævelse af ansættelseskontrakten.
The reference was made in the course of proceedings between Mr Rouard and Glaxosmithkline and Laboratoires Glaxosmithkline, established in the United Kingdom and France respectively, considered by Mr Rouard, by virtue of a term in his contract of employment, to have been his joint employers and from which he seeks the payment of various amounts by way of compensation for dismissal and damages for wrongful breach of that contract.
I afdeling 1 i forordningens kapitel II, der har overskriften »Almindelige bestemmelser«, fastsættes følgende i artikel 2, stk. 1:
Article 2, point 1, in Section 1, entitled ‘General provisions’ of Chapter II of the Regulation, provides:
»Med forbehold af bestemmelserne i denne forordning skal personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.«
‘Subject to the provisions of this regulation, persons domiciled in a Member State shall, whatever their nationality, be sued in the courts of that Member State.’
Forordningens artikel 6, der er indeholdt i forordningens kapitel II, afdeling 2, med overskriften »Specielle kompetenceregler«, bestemmer:
Article 6 of the Regulation, in Section 2 of Chapter II thereof, entitled ‘Special jurisdiction’, states:
»En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan endvidere sagsøges:
‘A person domiciled in a Member State may also be sued:
1) såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl, forudsat at kravene er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig
(1) where he is one of a number of defendants, in the courts for the place where any one of them is domiciled, provided the claims are so closely connected that it is expedient to hear and determine them together to avoid the risk of irreconcilable judgments resulting from separate proceedings;
3) når der er tale om et modkrav, der udspringer af den samme aftale eller det samme forhold, som hovedkravet støttes på, ved den ret, hvor sagen om hovedkravet er anlagt
(3) on a counter-claim arising from the same contract or facts on which the original claim was based, in the court in which the original claim is pending;
Blandt forordningens formål nævnes i betragtning 13 følgende:
Among the objectives of the Regulation, recital 13 states:
»For forsikringsaftaler, forbrugeraftaler og arbejdsaftaler er det ønskeligt at beskytte den svage part ved hjælp af kompetenceregler, der er gunstigere for denne parts interesser end de almindelige kompetenceregler.«
‘In relation to insurance, consumer contracts and employment, the weaker party should be protected by rules of jurisdiction more favourable to his interests than the general rules provide for.’
Afdeling 5 i forordningens kapitel II med overskriften »Kompetence i sager om individuelle arbejdsaftaler« indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
Section 5 of Chapter II of the Regulation, entitled ‘Jurisdiction over individual contracts of employment’, contains in particular the following provisions:
I sager om individuelle arbejdsaftaler afgøres kompetencen efter denne afdeling, jf. dog artikel 4 og artikel 5, nr. 5.
In matters relating to individual contracts of employment, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to Article 4 and point 5 of Article 5.
2) i en anden medlemsstat: a) ved retten på det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde, eller ved retten på det sidste sted, hvor han sædvanligvis udførte sit arbejde, eller b) såfremt arbejdstageren ikke sædvanligvis udfører eller udførte sit arbejde i et bestemt land, ved retten på det sted, hvor den virksomhed, som har antaget arbejdstageren, er eller var beliggende.
(2) in another Member State:
Denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modkrav ved den ret, der behandler hovedkravet i overensstemmelse med denne afdeling.«
The provisions of this Section shall not affect the right to bring a counter-claim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending.’
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
The dispute in the main proceedings and the question referred to the Court
Jean-Pierre Rouard blev i 1977 ansat i selskabet Laboratoires Beecham Sévigné med hjemsted i Frankrig. Han var beskæftiget i forskellige stater i Afrika.
Mr Rouard was engaged in 1977 by the company Laboratoires Beecham Sévigné, the seat of which was in France, and he was posted to various African States.
I henhold til en ny arbejdsaftale indgået i 1984 med selskabet Beecham Research UK, et andet selskab i samme koncern, men etableret i Det Forenede Kongerige, blev Jean-Pierre Rouard ansat af dette selskab og fik beskæftigelse i Marokko.
Pursuant to a new contract of employment concluded in 1984 with Beecham Research UK, another company in the group, which was registered in the United Kingdom, Mr Rouard was engaged by that company and sent to Morocco.
Ifølge denne arbejdsaftale forpligtede den nye arbejdsgiver sig til at opretholde de kontraktbestemte rettigheder, som Jean-Pierre Rouard var blevet tillagt i henhold til hans oprindelige arbejdsaftale med selskabet Laboratoires Beecham Sévigné, bl.a. blev hans anciennitet og retten til visse erstatningsydelser i tilfælde af afskedigelse opretholdt.
Under that contract of employment, his new employer undertook to maintain the contractual rights acquired by Mr Rouard under his initial contract of employment with Laboratoires Beecham Sévigné, and in particular to preserve his rights derived from length of service and his entitlement to compensation in the event of dismissal.
Jean-Pierre Rouard blev afskediget i 2001.
Mr Rouard was dismissed in 2001.
I 2002 anlagde han sag ved conseil de prud’hommes de Saint-Germain-en-Laye mod selskabet Laboratoires Glaxosmithkline, der er indtrådt i rettighederne for Laboratoires Beecham Sévigné, og som har hjemsted i Frankrig, og mod selskabet Glaxosmithkline, der er indtrådt i rettighederne for selskabet Beecham Research UK, og som har hjemsted i Det Forenede Kongerige.
In 2002 he brought an action before the Conseil de prud’hommes de Saint-Germain-en-Laye (Employment Tribunal, Saint-Germain-en-Laye) against Laboratoires Glaxosmithkline, which has assumed the rights of Laboratoires Beecham Sévigné, the seat of which is in France, and Glaxosmithkline, which has assumed the rights of Beecham Research UK, the seat of which is in the United Kingdom.
Jean-Pierre Rouard har nedlagt påstand om, at disse to selskaber dømmes in solidum til at betale forskellige erstatningsydelser samt erstatning for manglende overholdelse af afskedigelsesproceduren, for afskedigelse uden reel og saglig begrundelse samt for uberettiget ophævelse af arbejdsaftalen.
Mr Rouard requests that those companies be ordered jointly and severally to pay him various amounts of compensation and damages for noncompliance with the dismissal procedure, dismissal without genuine and serious cause and wrongful breach of his employment contract.
Jean-Pierre Rouard har gjort gældende, at disse to selskaber i fællesskab var hans arbejdsgivere.
Mr Rouard submits that those two companies were his joint employers.
Da den franske ret er kompetent i forhold til selskabet Laboratoires Glaxosmithkline, som har hjemsted i Frankrig, er denne ret i medfør af forordningens artikel 6, nr. 1, tillige kompetent med hensyn til selskabet Glaxosmithkline.
Since the French courts have jurisdiction in respect of Laboratoires Glaxosmithkline, the seat of which is in France, those courts, he submits, also have jurisdiction, pursuant to Article 6, point 1, of the Regulation, in respect of Glaxosmithkline.
De nævnte selskaber anfægtede conseil de prud’hommes de Saint-Germain-en-Layes kompetence. Conseil des prud’hommes tog indsigelsen om manglende kompetence til følge.
Those companies disputed the jurisdiction of the Conseil de prud’hommes de Saint-Germain-en-Laye, which upheld that objection of lack of jurisdiction.
Cour d’appel de Versailles ophævede førsteinstansens afgørelse, hvorefter selskaberne indgav kassationsappel til prøvelse af denne rets dom af 6. april 2004.
After the Cour d’appel de Versailles (Court of Appeal, Versailles) set aside the first instance judgment, those companies appealed in cassation against the judgment of 6 April 2004 of that latter court.
På denne baggrund har cour de cassation besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
It is in those circumstances that the Cour de cassation decided to stay proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
»Finder den specielle kompetenceregel — der er fastsat i [forordningens] artikel 6, nr. 1, […], hvorefter en person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges, »såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl, forudsat at kravene er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig« — anvendelse i en sag anlagt af en lønmodtager ved en ret i en medlemsstat mod to selskaber, der tilhører samme koncern, og hvoraf det ene, som ansatte denne lønmodtager for koncernen og derefter nægtede at genindsætte denne, har hjemsted i denne medlemsstat, og det andet, for hvis regning den pågældende lønmodtager senest har arbejdet i tredjelande, og som har afskediget vedkommende i en anden medlemsstat, når denne sagsøger har påberåbt sig en kontraktbestemmelse med henblik på at gøre gældende, at de to [selskaber] i fællesskab var hans arbejdsgivere, over for hvilke han har nedlagt påstand om erstatning for afskedigelsen — eller udelukker [forordningens] artikel 18, stk. 1, […], i medfør af hvilken kompetencen i sager om individuelle arbejdsaftaler afgøres efter [denne forordnings] afdeling 5 i kapitel II, anvendelse af [samme forordnings] artikel 6, nr. 1, med den virkning, at de to selskaber hver især skal sagsøges ved retten i den medlemsstat, hvor de har hjemsted?«
‘Does the rule of special jurisdiction stated in Article 6, point 1, of [the] Regulation …, by virtue of which a person domiciled in a Member State may be sued “where he is one of a number of defendants, in the courts for the place where any of them is domiciled, provided the claims are so closely connected that it is expedient to hear and determine them together to avoid the risk of irreconcilable judgments resulting from separate proceedings”, apply to proceedings brought by an employee before a court of a Member State against two companies belonging to the same group, one of which, being the one which engaged that employee for the group and refused to re-employ him, is domiciled in that Member State and the other, for which the employee last worked in non-Member States and which dismissed him, in another Member State, when that applicant relies on a clause in the employment contract to claim that the two [companies] were his co-employers from whom he claims compensation for his dismissal or does the rule in Article 18, point 1, of [R]egulation [No 44/2001], by virtue of which, in matters relating to individual contracts of employment, jurisdiction is to be determined by Section 5 of Chapter II [of that regulation], exclude the application of Article 6, point 1, [of that regulation], so that each of the two companies must be sued before the courts of the Member State where it is domiciled[?]’
Om det præjudicielle spørgsmål
The question
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den specielle kompetenceregel i forordningens artikel 6, nr. 1, vedrørende flere sagsøgte finder anvendelse på et søgsmål, som en arbejdstager har anlagt mod to selskaber, der er hjemmehørende i forskellige medlemsstater, og som arbejdstageren anser for i fællesskab at have været hans arbejdsgivere.
By this question the national court essentially asks whether the rule of special jurisdiction in Article 6, point 1, of the Regulation in respect of co-defendants is applicable to the action brought by an employee against two companies established in different Member States which he considers to have been his joint employers.
De kompetenceregler i sager om individuelle arbejdsaftaler, som er indeholdt i forordningen, afviger mærkbart fra Bruxelleskonventionens regler på dette område.
The rules of jurisdiction over individual contracts of employment contained in the Regulation differ appreciably from the rules applicable in that field under the Brussels Convention.
I nævnte konvention er der kun den ene særlige kompetenceregel vedrørende arbejdsaftaler, som blev indsat i 1989.
In the Brussels Convention the only specific rule concerning contracts of employment was introduced in 1989.
Denne regel var indeholdt i afdeling 2 i konventionens afsnit II om specielle kompetenceregler og var blevet tilføjet som en særlig udmøntning af kompetencereglen i Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1, i sager om kontraktforhold.
That rule appeared in Section 2 of Title II of that convention, concerning special jurisdiction, and had been added in the form of a particular case of the jurisdiction rule laid down in Article 5, point 1, of the Brussels Convention in matters relating to a contract.
I forordningen er kompetencen i sager om individuelle arbejdsaftaler reguleret i en særlig afdeling, nemlig i kapitel II, afdeling 5.
In the Regulation, jurisdiction over individual contracts of employment is the subject of a specific section, namely Section 5 of Chapter II.
Denne afdeling omfatter forordningens artikel 18-21 og skal give arbejdstageren den beskyttelse, som er omhandlet i betragtning 13 til forordningen.
That section, which contains Articles 18 to 21 of the Regulation, seeks to ensure that employees are afforded the protection referred to in recital 13 of the preamble thereto.
Som anført af, eller under alle omstændigheder anerkendt af, Glaxosmithkline og Laboratoires Glaxosmithkline, den franske, den tyske, den italienske regering og Det Forenede Kongeriges regering, fremgår det af ordlyden af bestemmelserne i afdeling 5, at disse ikke blot er særregler, men også udtømmende regler.
As maintained, or at least acknowledged, by Glaxosmithkline and Laboratoires Glaxosmithkline, the French, German, Italian and United Kingdom Governments and the Commission of the European Communities, it is apparent from the wording of the provisions of Section 5 that they are not only specific but also exhaustive.
Det fremgår således af forordningens artikel 18, stk. 1, dels at enhver sag, der vedrører en individuel arbejdsaftale, skal anlægges ved den ret, som er kompetent i henhold til kompetencereglerne i forordningens kapitel II, afdeling 5, dels at disse kompetenceregler kun kan ændres eller suppleres af andre kompetenceregler i forordningen i det omfang, der udtrykkeligt henvises hertil i selve afdeling 5.
Thus, it is clear from Article 18, point 1, of the Regulation, first, that any dispute concerning an individual contract of employment must be brought before a court designated in accordance with the jurisdiction rules laid down in Section 5 of Chapter II of that regulation and, second, that those jurisdiction rules cannot be amended or supplemented by other rules of jurisdiction laid down in that regulation unless specific reference is made thereto in Section 5 itself.
Der er ikke henvist til forordningens artikel 6, nr. 1, i nævnte afdeling 5. Derimod henvises til forordningens artikel 4 og artikel 5, nr. 5, som forordningens artikel 18, stk. 1, udtrykkeligt bestemmer finder anvendelse.
Article 6, point 1, of the Regulation is not referred to at all in Section 5, unlike Article 4 and Article 5, point 5, of the Regulation, the application of which is preserved expressly by Article 18(1) thereof.
Kompetencereglen i forordningens artikel 6, nr. 1, er heller ikke blevet gentaget i en tilsvarende bestemmelse i nævnte afdeling 5, hvilket derimod er tilfældet for reglen i artikel 6, nr. 3, vedrørende modkrav, der er blevet indsat i forordningens artikel 20, stk. 2.
The rule of jurisdiction laid down in Article 6, point 1, of the Regulation is also not the subject of a corresponding provision in Section 5, unlike the rule laid down in Article 6, point 3, concerning the case of counterclaims, which has been incorporated in Article 20, point 2, of that regulation.
Herefter må det konstateres, at en fortolkning med udgangspunkt i ordlyden af forordningens kapitel II, afdeling 5, fører til, at denne afdeling udelukker enhver anvendelse af forordningens artikel 6, nr. 1.
It is therefore clear that a literal interpretation of Section 5 of Chapter II of the Regulation leads to the conclusion that that section precludes any recourse to Article 6, point 1, thereof.
Denne fortolkning bekræftes desuden af forarbejderne.
That interpretation is, moreover, supported by the ‘travaux préparatoires’.
I forslag til Rådets forordning (EF) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 1999 C 376 E, s. 1) anføres det om kapitel II, afdeling 5, i den foreslåede forordning, som fællesskabslovgiver vedtog uden ændringer, at »kompetencereglerne i denne afdeling træder i stedet for reglerne i afdeling 1 [Almindelige bestemmelser] og 2 [Specielle kompetenceregler]«.
The proposal for a Council Regulation (EC) on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 1999 C 376 E, p. 1) states, in relation to Section 5 of Chapter II of the proposed regulation, which was adopted as it stood by the Community legislature, that ‘[t]he jurisdiction conferred by this Section is substituted for that conferred by Sections 1 [General provisions] and 2 [Special jurisdiction]’.
Den franske, den tyske og den italienske regering har imidlertid i deres skriftlige indlæg gjort gældende, at en formålsfortolkning af forordningen vil kunne føre til, at forordningens artikel 6, nr. 1, anvendes i sager om arbejdsaftaler.
In their written observations, the French, German and Italian Governments claim, none the less, that a teleological interpretation of the Regulation, taking account of its objectives, could lead to allowing Article 6, point 1, of the Regulation to apply in matters relating to contracts of employment.
Den italienske regering har således anført, at formålet med forordningens artikel 6, nr. 1, som er at modvirke risikoen for indbyrdes uforenelige afgørelser, forudsætter, at denne bestemmelse finder anvendelse på alle sagstyper, herunder sager om arbejdsaftaler.
Thus, the Italian Government submits that the purpose of Article 6, point 1, of the Regulation, which is to preclude the risk of irreconcilable judgments, implies that that provision should be applicable to all types of disputes, including therefore those concerning contracts of employment.
Det er korrekt, at hvis forordningens artikel 6, nr. 1, anvendes på sager om arbejdsaftaler, vil muligheden for at indbringe forbundne krav mod flere sagsøgte for en enkelt dommer blive udvidet til tvister vedrørende sådanne aftaler.
It is true that the application of Article 6, point 1, of the Regulation to contracts of employment would make it possible to extend to disputes relating to such contracts the possibility of bringing, before the same court, related claims concerning more than one defendant.
En sådan udvidelse ville, ligesom den af fællesskabslovgiver i forordningens artikel 20, stk. 2, udtrykkeligt fastsatte udvidelse for så vidt angår modkrav, opfylde det almindelige retsplejehensyn, som indebærer, at princippet om procesøkonomi overholdes.
Such an extension, like that effected expressly by the Community legislature in Article 20, point 2, of the Regulation in relation to counterclaims, would reflect the general objective of sound administration of justice, which implies observance of the principle of economy of procedure.
Imidlertid følger det af fast retspraksis, at specielle kompetenceregler skal fortolkes strengt og ikke kan føre til en fortolkning, der rækker ud over de tilfælde, forordningen udtrykkeligt har for øje (jf. bl.a. hvad angår forordningens artikel 6, nr. 1, dom af 13.7.2006, sag C-103/05, Reisch Montage, Sml. I, s. 6827, præmis 23, og af 11.10.2007, sag C-98/06, Sml. I, s. 8319, præmis 35).
However, it is settled caselaw that the rules of special jurisdiction must be interpreted strictly and cannot be given an interpretation going beyond the cases expressly envisaged by the Regulation (see, inter alia, in relation to Article 6, point 1, of the Regulation, Case C-103/05 Reisch Montage [2006] ECR I-6827, paragraph 23, and Case C-98/06 Freeport [2007] ECR I-8319, paragraph 35).
Desuden indebærer retsplejehensyn, at både arbejdsgiver og arbejdstager, ligesom det er tilfældet for så vidt angår modkrav, har mulighed for at påberåbe sig forordningens artikel 6, nr. 1.
Moreover, sound administration of justice would imply that any possibility of relying on Article 6, point 1, of the Regulation should be open, as in the case of counterclaims, both to employees and to employers.
Den omstændighed, at arbejdsgiveren påberåber sig forordningens artikel 6, nr. 1, vil således kunne fratage arbejdstageren den beskyttelse, han har krav på i medfør af forordningens artikel 20, stk. 1, hvorefter arbejdstageren kun kan sagsøges ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl.
Reliance by an employer on Article 6, point 1, of the Regulation could thus deprive the employee of the protection afforded to him by Article 20, point 1, of that regulation, according to which proceedings can be brought against an employee only in the courts of the Member State in which he is domiciled.