natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ved dokument indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. februar 2008 har Burda begæret genåbning af den mundtlige forhandling i henhold til procesreglementets artikel 61, således at der kan træffes bestemmelse om »foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse«.
By document lodged at the Registry of the Court of Justice on 18 February 2008, Burda requested the Court of Justice to order the reopening of the oral procedure, pursuant to Article 61 of the Rules of Procedure, with a view to prescribing ‘measures of organisation of procedure’.
Begæringen om genåbning af den mundtlige forhandling og fastsættelse af foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse
The application to have the oral procedure re-opened and the prescribing of measures of organisation of procedure
Til støtte for sin begæring har Burda for det første anført, at generaladvokaten i forslaget til afgørelse ikke har taget hensyn til bestemmelserne i § 78, stk. 5, i det tyske selskabsskattecirkulære (Körperschaftsteuerrichtlinien, herefter »KStR«).
In support of its application, Burda argues, first, that the Advocate General did not take account in his Opinion of the provisions of Paragraph 78(5) of the German Circular on Corporation Tax (Körperschaftsteuerrichtlinien, ’the KStR’).
Herved bemærkes, at det under en sag i henhold til artikel 234 EF ikke tilkommer Domstolen at præcisere indholdet af de nationale bestemmelser, som finder anvendelse i hovedsagen.
It should be pointed out that in proceedings brought under Article 234 EC, it is not for the Court to specify the relevant provisions of national law applicable to the main proceedings.
Det er ubestridt, at den forelæggende ret ikke nævner bestemmelserne i KStR’s § 78, stk. 5, i afgørelsen om præjudiciel forelæggelse for Domstolen.
It is common ground, however, that the court making the reference did not mention Paragraph 78(5) of the KStR in its order for reference.
Reelt er det af Burda anførte en kritik af generaladvokatens opfattelse af, hvorledes § 28, stk. 4, i KStG 1996 skal fortolkes, og af den omstændighed, at generaladvokaten ikke følger Burdas analyse.
In reality, Burda is criticising the position adopted by the Advocate General in regard to the interpretation of Paragraph 28(4) of the KStG 1996 and the fact that he did not agree with Burda’s analysis.
Det fremgår imidlertid af retspraksis, at hverken Domstolens statut eller dens procesreglement giver mulighed for, at parterne kan afgive bemærkninger som svar på generaladvokatens forslag til afgørelse (jf. bl.a. SGAE-dommen, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
However, it is clear from the caselaw that neither the Statute of the Court of Justice nor the Rules of Procedure make provision for the parties to submit observations in response to the Advocate General’s Opinion (see, in particular, SGAE, paragraph 26 and the caselaw cited therein).
For det andet har Burda anført, at selskabet i modsætning til det af generaladvokaten anførte ikke rådede over et overskud, der kunne udloddes og beskattes med en sats på 30%, samt at udbyttet ikke var større end den skattefritagede tilbagebetaling af kontantindskud foretaget af selskabsdeltagerne.
Secondly, Burda claims that, contrary to the Advocate General’s view, it did not have profits available for distribution liable to be taxed at 30% and that the dividend was no more than the repayment, exempt from tax, of cash contributions made by the members.
Med disse udtalelser har Burda i det væsentlige gjort gældende, at nogle af de faktiske omstændigheder, som generaladvokatens analyse bygger på, er ukorrekte eller ufuldstændige.
In making those claims, Burda is essentially arguing that certain factual premises on which the Advocate General’s analysis is based are incorrect or incomplete.
I denne forbindelse bemærkes, at det tilkommer den forelæggende ret at give en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og de regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i alt fald at forklare de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål.
It should be pointed out that only the court making the reference may define the factual context in which the questions which it asks arise or, at very least, explain the factual assumptions on which the questions are based.
Det fremgår imidlertid af det præjudicielle spørgsmål, at den forelæggende ret ikke har redegjort for de faktiske forhold, som Burda har fremført i sin begæring.
It is clear from the questions referred to the Court that the facts raised by Burda in its application were not set out by the national court.
Under de foreliggende omstændigheder finder Domstolen efter at have hørt generaladvokaten, at den er i besiddelse af alle de oplysninger, der er nødvendige for at besvare de af den forelæggende ret forelagte spørgsmål.
Under those circumstances, the Court, after hearing the Advocate General, finds that it has before it all the information and arguments necessary to reply to the questions referred by the national court.
Herefter er det ufornødent at træffe bestemmelse om genåbning af den mundtlige forhandling, og den hermed sammenhængende begæring om fastsættelse af foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse bør ligeledes afvises.
Therefore, there are no grounds for ordering the reopening of the oral procedure and, consequently, the related application to prescribe measures of organisation of procedure must be rejected.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om det udgør kildeskat, som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435, såfremt en national bestemmelse ved udlodning af overskud fra et datterselskab til et moderselskab fastsætter, at der i datterselskabet sker beskatning af indtægter og formueforøgelser, som ikke ville have været skattepligtige, såfremt de var forblevet i datterselskabet og ikke var blevet udloddet til moderselskabet.
By its first question, the national court is asking essentially whether a provision of national law which, in relation to cases where profits are distributed by a subsidiary to its parent company, provides for the taxation of income and asset increases of the subsidiary which would not have been taxed if they had remained with the subsidiary and had not been distributed to the parent company constitutes withholding tax within the meaning of Article 5(1) of Directive 90/435.
Nævnte direktiv, der, som det fremgår af denne doms præmis 5 og 24, finder anvendelse i denne sag, har ifølge fast retspraksis til formål at fjerne enhver
According to settled caselaw, the aim of that directive — which, as can be seen from paragraphs 5 and 24 of the present judgment, is applicable in the main proceedings — is to eliminate, through the introduction of a common system of taxation, any
Hvad navnlig angår forbuddet i henhold til artikel 5 i direktiv 90/435 mod, at medlemsstaterne opkræver kildeskat af udbytte udloddet af et hjemmehørende datterselskab til dets moderselskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, har Domstolen allerede fastslået, at enhver form for beskatning af indtægter opnået i den medlemsstat, hvor udbyttet udloddes, og hvor den udløsende faktor er udbetalingen af udbytte eller enhver anden form for afkast af værdipapirer, er kildeskat, når beregningsgrundlaget for denne skat er afkastet af disse, og når den skattepligtige er indehaveren af værdipapirerne (jf. Epson Europe-dommen, præmis 23, Athinaïki Zythopoiïa-dommen, præmis 28 og 29, Océ van der Grinten-dommen, præmis 47, og Test Claimants in the FII Group Litigation-dommen, præmis 108).
As regards, in particular, the prohibition laid down in Article 5 of Directive 90/435 on Member States levying a withholding tax on profits distributed by a resident subsidiary to its parent company, where that parent company is resident in another Member State, the Court has already held that any tax on income received in the State in which dividends are distributed is a withholding tax on distributed profits where the chargeable event for the tax is the payment of dividends or of any other income from shares, the taxable amount is the income from those shares and the taxable person is the holder of the shares (Epson Europe, paragraph 23; Athinaïki Zithopoiïa, paragraphs 28 and 29; Océ Van der Grinten, paragraph 47; and Test Claimants in the FII Group Litigation, paragraph 108).
Det fremgår af nævnte retspraksis, at tre kumulative betingelser skal være opfyldt, for at artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435 kan finde anvendelse.
It follows from that caselaw that three conditions must be cumulatively fulfilled for the application of Article 5(1) of Directive 90/435.
I denne forbindelse har den tyske regering anført, at den tredje af de i denne doms præmis 52 omhandlede betingelser, nemlig at den skattepligtige skal være »indehaveren af værdipapirerne«, ikke er opfyldt i hovedsagen.
The German Government argues that the third condition referred to in paragraph 52 of the present judgment — that the taxable person must be the ‘holder of the shares’ — is not fulfilled in the case before the referring court.
Det må konstateres, at Burda er pligtig at betale selskabsskat ved udlodningen af udbytte, selv om det er Burda International og RCS, som er indehavere af værdipapirerne.
It must be stated that Burda is liable to corporation tax when it distributes profits, but the holders of the shares are Burda International and RCS.
Den tredje betingelse for, at der kan foreligge kildeskat i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435, er således ikke opfyldt i hovedsagen.
Thus, the third condition for the existence of a withholding tax within the meaning of Article 5(1) of Directive 90/435 is lacking in the case before the referring court.
Det kan ikke føre til en anden vurdering, at Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og Burda har fremført et argument støttet på Athinaïki Zythopoiïa-dommen om, at Domstolen reelt ikke anvender den ovennævnte betingelse, men lægger mest vægt på en tilgang baseret på økonomiske vurderinger.
That assessment is not called into question by the arguments which Burda and the Commission of the European Communities draw from Athinaïki Zithopoiïa order to maintain that the Court does not in fact apply the abovementioned condition and prefers an approach based on economic assessments.
Navnlig mener Kommissionen, at man ved fortolkningen af betingelserne for at anvende artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435 skal tage hensyn til den særlige økonomiske funktion ved den i direktivet fastsatte kildeskatordning.
In particular, in the Commission’s view, the interpretation of the conditions for the application of Article 5(1) of Directive 90/435 must take account of the specific economic function of the withholding tax mechanism which the directive puts in place.
I modsat fald vil anvendelsen af denne bestemmelse blive umuliggjort i de mest almindelige tilfælde, dvs. hver gang et datterselskab udlodder udbytte til sine moderselskaber, der er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor datterselskabet er hjemmehørende.
If that is not done, the provision will be compromised in the most frequent cases, that is to say, every time a subsidiary distributes dividends to its parent companies where the latter are resident in a Member State other than the one in which the subsidiary is resident.
I så henseende har Kommissionen tilføjet, at økonomisk svarer beskatningen af datterselskabet til en beskatning af moderselskabet, eftersom skatten indeholdes af det selskab, som udlodder udbyttet, og betales direkte til skattemyndighederne.
In that regard, the Commission adds that the economic effect of taxing the subsidiary corresponds to taxing the parent company inasmuch as the tax is withheld by the company distributing the profits and paid directly to the tax authorities.
Indledningsvis må det konstateres, at det følger af retspraksis efter Athinaïki Zytho-poiïa-dommen, at Domstolen ved anvendelsen af begrebet kildeskat i henhold til artikel 5, stk. 1, direktiv 90/435 har opretholdt betingelsen om, at den skattepligtige skal være indehaveren af værdipapirerne (jf. Océ van der Grinten-dommen, præmis 47, og Test Claimants in the FII Group Litigation-dommen, præmis 108).
It should be noted at once that, as is clear from the caselaw subsequent to Athinaïki Zithopoiïa, the Court maintains, as a condition for the existence of a withholding tax within the meaning of Article 5(1) of Directive 90/435, that the taxable person must be the holder of the shares (see Océ Van der Grinten, paragraph 47, and Test Claimants in the FII Group Litigation, paragraph 108).
I øvrigt kan denne konstatering ikke tilbagevises på grundlag af, at der, som Kommissionen har fremført, skulle foreligge økonomiske betragtninger, der er uadskilleligt forbundet med kildeskatordningen.
Moreover, that finding cannot be set aside on the basis of supposed economic considerations inherent in the withholding tax mechanism, such as those invoked by the Commission.
Såfremt det antages, at sådanne betragtninger er relevante, kan de kun føre til en anvendelse af artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435, hvis alle betingelserne, der er opstillet i den i denne doms præmis 52 citerede retspraksis, er opfyldt.
Such considerations, even if they were relevant, form a basis for the application of Article 5(1) of Directive 90/435 only if the conditions laid down in the caselaw cited in paragraph 52 of the present judgment are all fulfilled.
Da den tredje betingelse for, at der kan foreligge kildeskat i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435, ikke er opfyldt i hovedsagen, er denne bestemmelse ikke til hinder for en regnskabsmæssig korrektionsmekanisme som den, der er omhandlet i § 28, stk. 4, i KStG 1996.
Since the third condition for the existence of a withholding tax within the meaning of Article 5(1) of Directive 90/435 is not fulfilled in the case before the referring court, that provision does not preclude a corrective accounting mechanism such as that laid down in Paragraph 28(4) of the KStG 1996.
Følgelig skal det første spørgsmål besvares således, at det ikke udgør kildeskat, som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435, såfremt en national bestemmelse ved udlodning af overskud fra et datterselskab til et moderselskab fastsætter, at der i datterselskabet sker beskatning af indtægter og formueforøgelser, som ikke ville have været skattepligtige, såfremt de var forblevet i datterselskabet og ikke var blevet udloddet til moderselskabet.
Consequently, the answer to the first question must be that a provision of national law which, in relation to cases where profits are distributed by a subsidiary to its parent company, provides for the taxation of income and asset increases of the subsidiary which would not have been taxed if they had remained with the subsidiary and had not been distributed to the parent company does not constitute withholding tax within the meaning of Article 5(1) of Council Directive 90/435.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om traktatens artikel 52, 73 B og 73 D skal fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af en national foranstaltning som § 28, stk. 4, i KStG 1996, hvorefter beskatningen af udbytte, som et datterselskab, der er hjemmehørende i en medlemsstat, udlodder til sit moderselskab, er undergivet den samme korrektionsmekanisme, uanset om moderselskabet er hjemmehørende i denne samme medlemsstat eller i en anden medlemsstat, og selv om et ikkehjemmehørende moderselskab i modsætning til et hjemmehørende moderselskab ikke er berettiget til en skattegodtgørelse i den medlemsstat, hvor dets datterselskab er hjemmehørende.
By its second question, the national court essentially asks the Court whether Articles 52, 73b and 73d of the Treaty must be interpreted as precluding the application of a national measure, such as Paragraph 28(4) of the KStG 1996, under which the taxation of profits distributed by a subsidiary resident in a Member State to its parent company is subject to the same corrective mechanism regardless of whether the parent company is resident in the same Member State or in another Member State, even though — unlike a resident parent company — a nonresident parent company is not granted a tax credit by the Member State in which its subsidiary is resident.
Under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder skal det først fastslås, om, og i hvilket omfang, en national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, kan have indvirkning på den frie bevægelighed i henhold til traktatens artikel 52, 73 B og 73 D.
In the circumstances of the main proceedings, it must first be determined whether and, if so, to what extent, national rules such as those at issue in the main proceedings are likely to affect the freedoms referred to in Articles 52, 73b and 73d of the Treaty.
Om de bestemmelser vedrørende fri bevægelighed, der finder anvendelse
The applicable freedom
Det følger af forelæggelsesafgørelsen, at Burda, som er hjemmehørende i Tyskland, ejes af et ikkehjemmehørende selskab med 50%, i det foreliggende tilfælde af RCS.
It emerges from the order for reference that Burda, which is resident in German territory, is 50% owned by a nonresident company, namely, RCS.
RCS’s procentandel af selskabskapitalen i Burda giver principielt dette selskab ret til at udøve en bestemmende og afgørende indflydelse på sit datterselskabs drift i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i den i foregående præmis nævnte retspraksis.
In principle, a holding of that size in Burda’s capital by RCS gives the latter the right to exercise definite and decisive influence over its subsidiary’s activities within the meaning of the caselaw cited in the previous paragraph of the present judgment.
Det bemærkes ligeledes, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvis anvendelse ikke afhænger af, hvor stor en andel det udbyttemodtagende selskab besidder af kapitalen i det udloddende selskab, kan henhøre såvel under artikel 43 EF om etableringsfriheden som under artikel 56 EF om kapitalens frie bevægelighed (jf. i denne retning dommen i sagen Test Claimants in the FII Group Litigation, præmis 36).
In that regard, it should also be pointed out that national legislation such as that at issue in the main proceedings, the application of which does not depend on the extent of the holding which the company receiving the dividend has in the company paying it, may fall within the purview both of Article 43 EC on freedom of establishment and of Article 56 EC on the free movement of capital (see, to that effect, Test Claimants in the FII Group Litigation, paragraph 36).
I denne forbindelse må det imidlertid konstateres, at tvisten i hovedsagen udelukkende angår virkningerne af den i hovedsagen omhandlede lovgivning på situationen for et hjemmehørende selskab, der har udloddet udbytte til aktionærer med en kapitalandel, der giver dem en bestemmende indflydelse på beslutningerne i det nævnte selskab samt mulighed for at træffe afgørelse om dets drift (jf. i denne retning Test Claimants in the FII Group Litigation, præmis 38).
The fact remains that the dispute before the referring court relates exclusively to the effect of the national legislation at issue in the main proceedings on the situation of a resident company which has distributed dividends to shareholders whose holding gives them definite influence over the decisions of that company and enables them to determine its activities (see, to that effect, Test Claimants in the FII Group Litigation, paragraph 38).
Herefter finder traktatens bestemmelser om etableringsfriheden anvendelse i et tilfælde som det, der er omhandlet i hovedsagen.
In that context, the provisions of the Treaty on freedom of establishment apply to a case such as that before the referring court.
Såfremt det antages, at anvendelsen af bestemmelserne i KStG 1996 under alle omstændigheder har restriktive virkninger for de frie kapitalbevægelser, følger det af retspraksis, at sådanne virkninger er uundgåelige konsekvenser af en eventuel hindring for etableringsfriheden og derfor ikke kan begrunde en selvstændig
In any event, should the provisions of the KStG 1996 have restrictive effects on the free movement of capital, it follows from the caselaw that those effects would be the unavoidable consequence of such an obstacle to freedom of establishment as there
BURDA undersøgelse af den nævnte lovgivning med hensyn til traktatens artikel 73 B (jf. Oy AA-dommen, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
BURDA might be, and do not therefore justify an independent examination of that legislation from the point of view of Article 73b of the Treaty (Oy AA, paragraph 24 and the caselaw cited therein).
Det fremgår af det ovenfor anførte, at det forelagte spørgsmål alene skal besvares i lyset af traktatbestemmelserne om etableringsfriheden.
It follows from the foregoing that the present question must be answered solely in the light of the provisions of the Treaty on freedom of establishment.
Om der foreligger en begrænsning af etableringsfriheden
Whether there is a restriction on freedom of establishment
Den ret til frit at etablere sig, som medlemsstaternes statsborgere har i henhold til traktatens artikel 52, og som indebærer adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder på de vilkår, som i bopælsmedlemsstatens lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere, omfatter i henhold til EF-traktatens artikel 58 (nu artikel 48 EF) en ret for selskaber, som er stiftet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Det Europæiske Fællesskab, til at udøve virksomhed i den pågældende medlemsstat via et datterselskab, en filial eller et agentur (jf. bl.a. dommen i sagen Cadbury Scheppes og Cadbury Scheppes Overseas, præmis 41, og i sagen Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, præmis 42).
Freedom of establishment, which Article 52 of the Treaty grants to Community nationals and which includes the right to take up and pursue activities as selfemployed persons and to set up and manage undertakings, under the conditions laid down for its own nationals by the law of the Member State of residence, entails, in accordance with Article 58 of the EC Treaty (now Article 48 EC), for companies or firms formed in accordance with the law of a Member State and having their registered office, central administration or principal place of business within the European Community, the right to exercise their activity in the Member State concerned through a subsidiary, branch or agency (see, inter alia, Cadbury Schweppes and Cadbury Schweppes Overseas, paragraph 41, and Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, paragraph 42).
For selskabers vedkommende skal det fremhæves, at deres hjemsted i traktatens artikel 52’s forstand, som det er tilfældet med hensyn til fysiske personers nationalitet, har til formål at fastlægge deres tilknytning til en medlemsstats retssystem.
In the case of companies, it should be borne in mind that their registered office for the purposes of Article 58 of the Treaty serves, in the same way as nationality in the case of individuals, as the connecting factor with the legal system of a Member State.
Hvis man anerkendte, at den medlemsstat, hvor selskabet er hjemmehørende, frit kunne gennemføre en forskellig behandling, alene fordi et selskab har hjemsted i en anden medlemsstat, ville traktatens artikel 52 blive indholdsløs.
Acceptance of the proposition that the Member State of residence may freely apply different treatment merely by reason of the fact that the registered office of a company is situated in another Member State would deprive Article 52 of the Treaty of all meaning.