natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ifølge den forelæggende ret kan Fogasa imidlertid nægte at udbetale en fratrædelsesgodtgørelse, som er fastsat i henhold til en udenretlig forligsprocedure, såfremt der konstateres svig i forbindelse med den procedure, som skal følges for at opnå ydelser fra garantifonden i tilfælde af arbejdsgivers insolvens.
However, according to the same court, Fogasa was entitled to refuse completely to pay the compensation for dismissal fixed according to the extrajudicial conciliation procedure, by basing itself on the fraud found in the procedure to be followed in order to obtain benefits from that body where the employer is insolvent.
På denne baggrund har Juzgado de lo Social Único de Algeciras besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
Against that background, the Juzgado de lo Social Único de Algeciras decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
»Når der henses til det almindelige princip om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling, er den forskellige behandling i medfør af artikel 33, stk. 2, i lov om arbejdsforhold i lovens gældende affattelse og i den tidligere affattelse, som gjaldt indtil den 14. juni 2006, da objektivt ubegrundet, således at udbetaling til
‘Having regard to the general principle of equality and nondiscrimination, is there no objective justification for the difference in treatment created by Article 33(2) of the … Workers’ Statute (in its current version and in the previous one which remained in force until 14 June 2004) and, consequently, must compensation for dismissal payable to an employee pursuant to extrajudicial conciliation be included
ROBLEDILLO NÚÑEZ arbejdstagere af en i en afskedigelse begrundet fratrædelsesgodtgørelse, der er anerkendt ved et udenretligt forlig, er omfattet af anvendelsesområdet for […] direktiv 80/987 […] som affattet ved […] direktiv 2002/74 […], når lovens artikel 33, stk. 1, tillader, at denne type forlig kan udgøre grundlaget for, at garantiinstitutionen udbetaler overgangsløn, der ligeledes er et resultat af denne afskedigelse?«
ROBLEDILLO NÚÑEZ in the ambit of Council Directive 80/987 … on the approximation of the laws of the Member States relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, in the version amended by Directive 2002/74 …, given that Article 33(1) of the Workers’ Statute recognises this type of conciliation in relation to the payment by the guarantee institution of the ‘salarios de tramitación’ which also arise from the dismissal?’
Den forelæggende ret ønsker med henvisning til Guerrero Pecino-kendelsen oplyst, om den omstændighed, at godtgørelse for uberettiget afskedigelse udelukkes fra at være omfattet af den betalingsgaranti, som sikres af garantiinstitutionerne i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987, objektivt kan begrundes som en foranstaltning, der er nødvendig for at undgå misbrug, jf. direktivets artikel 10, litra a), når nævnte godtgørelser tilkendes ved et udenretligt forlig.
By its question, the national court, relying on the order in Guerrero Pecino, asks whether excluding compensation for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions provided for in the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 is objectively justified as a measure necessary to avoid abuses adopted under Article 10(a) of that directive where the compensation is recognised by an extrajudicial conciliation settlement.
Det bemærkes indledningsvis, at i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987 træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger for, at garantiinstitutioner sikrer arbejdstagerne betaling af tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold, herunder fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør, hvor der er hjemmel herfor i national ret, jf. dog samme direktivs artikel 4.
At the outset, it should be stated that, according to the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, Member States are to take the measures necessary to ensure that the guarantee institutions guarantee, subject to Article 4 of that directive, payment of employees’ outstanding claims resulting from contracts of employment or employment relationships, including, where provided for by national law, severance pay on termination of employment relationships.
Heraf følger, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 80/987, idet denne lovgivning lader betaling af fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør henhøre under de kompetente garantiinstitutioners dækning, selv om direktivets artikel 3, stk. 1, på ingen
It follows that the national legislation at issue in the main proceedings falls within the scope of Directive 80/987, since it brings the payment of severance pay on termination of the employment relationship within the protection granted by the competent guarantee institution, despite the fact that that institution is in no way required
Da arbejdstagere, der uberettiget er blevet afskediget, befinder sig i en sammenlignelig situation, for så vidt som de har ret til godtgørelse i tilfælde af manglende genansættelse (jf. Rodríguez Caballero-dommen, præmis 33, og Olaso Valero-dommen, præmis 35), kan en fratrædelsesgodtgørelse, som er tilkendt ved et udenretligt forlig, ikke behandles forskelligt fra de øvrige godtgørelser, således at de udelukkes fra de godtgørelser, som henhører under artikel 33, stk. 2, i lov om arbejdsforhold, medmindre en sådan forskelsbehandling er objektivt begrundet (jf. i denne retning Guerrero Pecino-kendelsen, præmis 26 og 28, og Olaso Valero-dommen, præmis 34 og 36).
As workers who have been unfairly dismissed are in a comparable situation in so far as they are entitled to compensation when they are not reinstated (see Rodríguez Caballero, paragraph 33, and Olaso Valero, paragraph 35), it follows that the compensation for dismissal recognised in the extrajudicial conciliation procedure cannot be treated differently from other compensation due by denying them the compensation falling under Article 33(2) of the Workers’ Statute, unless that difference in treatment can be objectively justified (see, to that effect, the order in Guerrero Pecino, paragraphs 26 and 28, and Olaso Valero, paragraphs 34 and 36).
Hvad angår en sådan begrundelse bemærkes, at artikel 10, litra a), i direktiv 80/987 giver medlemsstaterne mulighed for at træffe de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug (jf. Rodríguez Caballero-dommen, præmis 36).
With regard to such a justification, it should be noted that Article 10(a) of Directive 80/987 confers on Member States the right to adopt necessary measures to avoid abuses (see Rodríguez Caballero, paragraph 36).
Det følger af spansk lovgivning, at de fratrædelsesgodtgørelser, som tilkendes ved et udenretligt forlig, ikke er omfattet af den garanti, som Fogasa sikrer.
Accordingly, Spanish law provides that compensation for dismissal granted following an extrajudicial conciliation procedure is excluded from benefiting from Fogasa’s assumption of responsibility.
En sådan udelukkelse kan ikke anses for at være nødvendig for at nå målet med artikel 10, litra a), såfremt garantiinstitutionen råder over tilstrækkelige oplysninger for at undgå misbrug.
Such exclusion cannot be considered necessary in order to attain the objective pursued by Article 10(a) where the guarantee institution has sufficient means to enable it to avoid abuse.
Ifølge Domstolens praksis er dette navnlig tilfældet, når forliget overvåges af et judicielt organ (jf. i denne retning Rodríguez Caballero-dommen, præmis 36 og 37, og Olaso Valero-dommen, præmis 37).
According to the caselaw of the Court, such is particularly the case where the conciliation is supervised by a judicial body (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraphs 36 and 37, and Olaso Valero, paragraph 37).
Den spanske regering har i denne henseende anført, at et udenretligt forlig ikke kan sammenlignes med et indenretligt forlig, idet det udenretlige forlig ikke indeholder tilstrækkelige garantier til at undgå misbrug.
In that regard, the Spanish Government is of the view that extrajudicial conciliation is not comparable to judicial conciliation because it does not include sufficient guarantees for the avoidance of abuse.
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har heroverfor anført, at den forskellige behandling, som der redegøres for i forelæggelsesafgørelsen, savner objektiv begrundelse.
Conversely, the Commission of the European Communities considers that the difference in treatment described in the order for reference lacks any objective justification.
Fogasa er i besiddelse af tilstrækkelige midler til at opdage og hindre misbrug i konkrete tilfælde.
Fogasa is invested with appropriate and sufficient means to detect and prevent fraud in specific cases.
Det bemærkes for det første, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at en aftale om fratrædelsesgodtgørelse, som er indgået ved udenretligt forlig, opnås uden forelæggelse for et judicielt organ.
First, it should be noted that, according to the order for reference, an agreement on compensation for dismissal concluded during extrajudicial conciliation proceedings occurs without the involvement of any judicial body.
Navnlig overvåges udarbejdelsen af en sådan aftale ikke af en dommer.
In particular, the drawing up of such an agreement is not supervised by a judge.
Som det fremgår af artikel 10 i kongeligt dekret 2756/1979, har mægleren ikke beføjelse til at øve indflydelse på forligsproceduren.
As is clear, in particular, from Article 10 of Royal Decree 2756/1979, the conciliator is not invested with powers which allow him to influence the conciliation procedure.
Det bemærkes i denne sammenhæng, at LPL’s artikel 23 ikke foreskriver, at Fogasa skal deltage i den udenretlige forligsprocedure.
In that respect, it must be pointed out that Article 23 of the LPL makes no provision for intervention by Fogasa during the extrajudicial conciliation procedure.
I modsætning til, hvad der gælder ved den indenretlige forligsprocedure, er det ikke tilladt garantiinstitutionen at deltage i en udenretlig forligsprocedure.
Unlike the judicial conciliation procedure, the guarantee institution is not authorised to participate in an extrajudicial conciliation procedure.
Fogasa har derfor ikke i praksis mulighed for at få kendskab til de omstændigheder, der kan udgøre misbrug eller svig.
Consequently, Fogasa is not, in practice, in a position to become aware of circumstances constituting abuse or fraud.
Den omstændighed, at Fogasa deltager i insolvensproceduren mod den berørte arbejdsgiver, gør det heller ikke muligt for denne institution at gøre indsigelse mod et krav på fratrædelsesgodtgørelse, som efter institutionens vurdering er opstået på uretmæssigt grundlag.
Likewise, Fogasa’s participation in the procedure for declaring the employer concerned insolvent does not permit it to challenge a claim relating to compensation for dismissal which it suspects was established abusively.
Det fremgår nemlig af LPL’s artikel 274 og 275, at denne procedure kun omfatter arbejdsgiverens insolvens og erklæringen herom.
It is clear from Articles 274 and 275 of the LPL that that procedure only concerns the employer’s insolvency and the declaration to that effect.
Når arbejdsgiveren er erklæret insolvent, har nævnte procedure derimod ikke til formål at kontrollere, hvorvidt de krav, som Fogasa skal dække, er berettigede.
Conversely, once the insolvency is declared, the procedure does not have the objective of reviewing the legality of the claims for which Fogasa is responsible.
For det andet fremgår det af kongeligt dekret 2756/1979, at det udenretlige forlig, som resulterer i en aftale om fratrædelsesgodtgørelse, forestås af centret for mægling, voldgift og forlig.
Second, according to Royal Decree 2756/1979, extrajudicial conciliation settlement leading to an agreement on compensation for dismissal takes place before the Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation.
Den således indgåede aftale bliver ikke godkendt af et judicielt organ, idet mægleren ikke har kompetence til at kontrollere aftalens indhold, hvilket et judicielt organ har mulighed for i henhold til LPL’s artikel 84 ved et indenretligt forlig.
The agreement so concluded is not subject to the approval of a judicial body since the conciliator, unlike a judicial body pursuant to Article 84 of the LPL in a judicial conciliation, is not empowered to review the content of the agreement.
Hvad for det tredje angår garantiinstitutionens mulighed for ved en begrundet afgørelse af afslå udbetalingen af en fratrædelsesgodtgørelse, som institutionen skal dække (jf. i denne retning Rodríguez Caballero-dommen, præmis 36), fremgår det af artikel 28, stk. 3, i kongeligt dekret 505/1985, at en sådan institution alene har beføjelse til faktisk at afslå en betalingsanmodning, hvis den f.eks. under en efterfølgende retlig procedure kan godtgøre, at der foreligger omstændigheder, som gør det muligt at fastslå, at der er tale om misbrug i medfør af denne bestemmelse.
With regard, third, to the possibility of the guarantee institution refusing, by reasoned decision, to pay the compensation for dismissal for which it is responsible (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraph 36), it is clear from Article 28.3 of Royal Decree 505/1985 that such an institution is only empowered actually to reject the request for payment if it is able, for example in any subsequent judicial procedure, to adduce evidence of circumstances supporting a finding of abuse within the meaning of that provision.
Det er imidlertid i praksis vanskeligt at forestille sig, hvorledes den berørte garantiinstitution i givet fald skal kunne godtgøre sådanne omstændigheder, eftersom garantiinstitutionen ikke har ret til at deltage i den udenretlige forligsprocedure.
However, in practice, it is hard to imagine how the guarantee institution concerned could, where appropriate, establish and prove such circumstances, since it is not permitted to take part in the extrajudicial conciliation procedure.
Det samme gælder hvad angår garantiinstitutionens ret til at anlægge sag i henhold til LPL’s artikel 67, stk. 1.
That is equally true with regard to the power of the guarantee institution to bring an action under Article 67(1) of the LPL.
Det må derfor konkluderes, at fratrædelsesgodtgørelser, som tilkendes ved et udenretligt forlig, ikke indeholder tilstrækkelige garantier til at undgå misbrug i modsætning til de garantier, som gælder for en forligsprocedure, som gennemføres ved et judicielt organ, og hvor garantiinstitutionen har ret til at intervenere.
It must therefore be held that compensation for dismissal recognised by an extrajudicial conciliation settlement does not offer sufficient guarantees of the avoidance of abuse, unlike compensation in a conciliation procedure carried out in the presence of a judicial body, in which the guarantee institution has the right to intervene.
Bestemmelserne om »salarios de tramitación« i artikel 33, stk. 1, i lov om arbejdsforhold, som ikke foreskriver en beskyttelse, der svarer til den beskyttelse mod misbrug, som gælder for godtgørelser i henhold til samme lovs artikel 33, stk. 2, kan ikke rejse tvivl om dette resultat.
That conclusion is not called into question by legislation on ‘salarios de tramitación’ appearing in Article 33(1) of the Workers’ Statute which does not provide protection equivalent to that relating to the compensation awarded pursuant to Article 33(2) of the Workers’ Statute in order to avoid abuses.
Det fremgår i denne henseende af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret med det stillede spørgsmål endvidere ønsker oplyst, om de omhandlede beskyttelsesforanstaltninger faktisk er nødvendige i henhold til artikel 10, litra a), i direktiv 80/987 hvad angår de godtgørelser, som er omhandlet i nævnte artikel 33, stk. 2.
In that regard, it is clear from the order for reference that, by its question, the national court also wishes to know whether, for the compensation provided for in Article 33(2), the protection measure at issue is actually ‘necessary’ within the meaning of Article 10(a) of Directive 80/987.
Det bemærkes i denne henseende, at krav som »salarios de tramitación« efter deres karakter ikke generelt kan fastlægges ved misbrug, såfremt kravene er fastslået ved et udenretligt forlig.
In that regard, it should be noted that, when they are recognised in an extrajudicial conciliation settlement, claims such as ‘salarios de tramitación’, by their very nature, are not generally liable to be fixed in circumstances where there is abuse.
Da sådanne krav beregnes og fastslås på grundlag af objektive kriterier, gives der ikke i modsætning til de godtgørelser, som beregnes i medfør af artikel 33, stk. 2, i lov om arbejdsforhold, parterne et frit skøn, der er tilstrækkelig bredt til at tilskynde til misbrug ved kravenes fastlæggelse.
As such claims are calculated and established according to objective criteria, they do not leave the parties a sufficiently wide discretion to encourage abuses when they are determined, unlike compensation calculated in accordance with Article 33(2) of the Workers’ Statute.
Når der henses til den måde, hvorpå krav som »salarios de tramitación« behandles, kan der derfor ikke rejses tvivl om nødvendigheden af at udelukke de godtgørelser, som er tilkendt ved et udenretligt forlig, fra den garanti for betaling af tilgodehavender, som garantiinstitutionen skal dække.
The need to exclude compensation recognised in an extrajudicial conciliation settlement from the guarantee by the guarantee institution of payment of outstanding claims cannot therefore be called into question in the light of the treatment from which claims such as ‘salarios de tramitación’ benefit.
Herefter skal det spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, besvares med, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987 skal fortolkes således, at en medlemsstat kan udelukke godtgørelse for uberettiget afskedigelse fra den garanti for betaling, som garantiinstitutionen i medfør af denne bestemmelse skal sikre, såfremt sådanne godtgørelser er tilkendt ved udenretligt forlig, og såfremt en sådan udelukkelse er objektivt begrundet og udgør en foranstaltning, der er nødvendig for at undgå misbrug i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 10, litra a).
In the light of all the foregoing considerations, the answer to the question referred by the national court must be that the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 is to be interpreted as meaning that a Member State has the power to exclude compensation granted for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions pursuant to that provision where they have been recognised by an extrajudicial conciliation settlement and such exclusion, objectively justified, constitutes a measure necessary to avoid abuses within the meaning of Article 10(a) of that directive.
Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/74/EF af 23. september 2002, skal fortolkes således, at en medlemsstat kan udelukke godtgørelse for uberettiget afskedigelse fra den garanti for betaling, som garantiinstitutionen i medfør af denne bestemmelse skal sikre, såfremt sådanne godtgørelser er tilkendt ved udenretligt forlig, og såfremt en sådan udelukkelse er objektivt begrundet og udgør en foranstaltning, der er nødvendig for at undgå misbrug i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 10, litra a).
The first paragraph of Article 3 of Council Directive 80/987/EEC of 20 October 1980 relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, as amended by Directive 2002/74/EC of the European Parliament and of the Council of 23 September 2002, is to be interpreted as meaning that a Member State has the power to exclude compensation granted for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions pursuant to that provision where they have been recognised by an extrajudicial conciliation settlement and such exclusion, objectively justified, constitutes a measure necessary to avoid abuses within the meaning of Article 10(a) of that directive.
Sag C-507/06
Case C-507/06
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Innsbruck)
(Reference for a preliminary ruling from the Oberlandesgericht Innsbruck)
»Ret til østrigsk børnepasningsydelse — manglende hensyntagen til perioder, hvori der er oppebåret familieydelser i en anden medlemsstat — forordning (EØF) nr. 1408/71«
(Entitlement to childcare allowance in Austria — Periods of drawing family benefits in another Member State not taken into account — Regulation (EEC) No 1408/71)
Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende — ligebehandling — børnepasningsydelse
Social security for migrant workers — Equal treatment — Childcare allowance(Council Regulation No 1408/71, Art. 3(1))
Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er til hinder for, at en medlemsstat med henblik på tildeling af en familieydelse, såsom en børnepasningsydelse, afviser at tage hensyn til den periode, hvori der er oppebåret en lignende ydelse i en anden medlemsstat, på samme måde som den ville have gjort, såfremt denne periode var blevet tilbagelagt på dens eget område.
Article 3(1) of Regulation No 1408/71 precludes a Member State from refusing to take into account, for the purposes of granting a family benefit such as childcare allowance, the period during which a comparable benefit was drawn in another Member State as if that period had been completed in its own territory.
Nationale retsforskrifter må derfor antages at medføre indirekte forskelsbehandling, når de heri indeholdte betingelser, selv om de gælder uden forskel efter nationalitet, først og fremmest berører vandrende arbejdstagere eller dog overvejende berører sådanne arbejdstagere, eller når de heri indeholdte betingelser gælder uden forskel, men lettere kan opfyldes af indenlandske end af van -drende arbejdstagere eller navnlig risikerer at ramme de sidstnævnte.
Accordingly, conditions imposed by national law must be regarded as indirectly discriminatory where, although applicable irrespective of nationality, they affect essentially migrant workers or the great majority of those affected are migrant workers, where they are applicable without distinction but can more easily be satisfied by national workers than by migrant workers, or where there is a risk that they may operate to the particular detriment of the latter.
Princippet om forbud mod forskelsbehandling, der er fastsat ved artikel 39, stk. 2, EF og konkretiseret ved ovennævnte artikel 3, stk. 1, hvad angår social sikring af vandrende arbejdstagere forbyder nemlig ikke blot åbenlys forskelsbehandling begrundet i nationaliteten hos de personer, der er berettiget
The principle of nondiscrimination, as laid down in Article 39(2) EC and implemented, as far as concerns social security for migrant workers, by Article 3(1) of Regulation No 1408/71, prohibits not only overt discrimination based on the nationality of the beneficiaries of social security schemes but
(jf. præmis 17, 18 og 22 samt domskonkl.)
(see paras 17, 18, 22, operative part)
DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)
JUDGMENT OF THE COURT (Second Chamber)21 February 2008 *
I sag C-507/06, angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Oberlandesgericht Innsbruck (Østrig) ved afgørelse af 30. november 2006, indgået til Domstolen den 13. december 2006, i sagen:
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Oberlandesgericht Innsbruck (Austria), made by decision of 30 November 2006, received at the Court on 13 December 2006, in the proceedings