natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Subsidiært anfører Forbundsrepublikken Tyskland, at selv om det forudsættes, at udtrykket »Parmigiano« ikke er nogen artsbetegnelse, og at bestemmelsen i artikel 13, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 2081/92 derfor ikke kan anvendes herpå, er anvendelsen af udtrykket »parmesan« ikke i strid med bestemmelserne om beskyttelse af oprindelsesbetegnelsen »Parmigiano Reggiano«.
In the alternative, the German Government submits that, even if the term ‘Parmigiano’ is not a generic name, to which therefore the provisions of the second indent of Article 13(1) of Regulation No 2081/92 do not apply, use of the term ‘Parmesan’ does not infringe the provisions concerning the protection of the designation of origin ‘Parmigiano Reggiano’.
Anvendelsen af udtrykket »parmesan« har nemlig igennem århundreder gennemgået en særlig udvikling og er blevet til en artsbetegnelse ikke blot i Tyskland, men også i de andre medlemsstater.
The name ‘Parmesan’ has evolved, over centuries, in a particular way and has become, in Germany, but also in other Member States, a generic name.
Anvendelsen af dette udtryk udgør derfor ikke en uretmæssig brug af den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano« eller en antydning heraf.
Its use does not therefore constitute a misuse or evocation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Til støtte herfor har Forbundsrepublikken Tyskland for det første henvist til punkt 35 i forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer i sagen Canadane Cheese Trading og Kouri, hvori Domstolen afsagde kendelse den 8. august 1997 (sag
To substantiate that contention, the Federal Republic of Germany refers, first, to point 35 of the Opinion of Advocate General Ruiz-Jarabo Colomer in Case C-317/95 Canadane Cheese Trading and Kouri [1997] ECR I-4681, second, to Bigi, in which
Det må nemlig i hvert enkelt tilfælde undersøges, om den pågældende oversættelse reelt udgør en antydning af oprindelsesbetegnelsen.
It is necessary to examine in each particular case whether that translation really amounts to an evocation of the designation at issue.
Dette er imidlertid ikke tilfældet, når den omtvistede betegnelse, selv om den oprindeligt udgjorde en oversættelse, med tiden har fået en anden betydning i daglig tale og således har udviklet sig til en artsbetegnelse.
That is not the case where the name at issue, while originally a translation, has, with the passage of time, taken on another meaning in the ordinary usage of consumers, thus becoming a generic name.
For det fjerde henviser Forbundsrepublikken Tyskland til, at ordet »parmesan« i Tyskland — som må være den eneste medlemsstat, der i denne forbindelse er afgørende for vurderingen af, om dette udtryk udgør en artsbetegnelse, da den foreliggende sag er en traktatbrudssag — altid har været opfattet som en artsbetegnelse for en hård ost, som er revet eller skal rives.
Fourth, the Federal Republic of Germany relies on the fact that in Germany — the only Member State in which the generic quality of the term ‘Parmesan’ is decisive given the present infringement proceedings — the word ‘Parmesan’ has always been understood as the generic name of a hard cheese grated or intended to be grated.
Det gælder i øvrigt også i de andre medlemsstater, herunder Italien.
Moreover, that is also the situation in other Member States, including Italy.
Det skal i den forbindelse først afgøres, om anvendelsen af betegnelsen »parmesan« i forhold til den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano« udgør en af de situationer, som er omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 2081/92.
It is necessary, first, to establish whether use of the name ‘Parmesan’ corresponds, with regard to the PDO ‘Parmigiano Reggiano’, to one of the situations referred to in Article 13(1) of Regulation No 2081/92.
I den forbindelse skal det bemærkes, at ifølge forordningens artikel 13, stk. 1, litra b), er registrerede betegnelser navnlig beskyttet mod enhver uretmæssig brug, efterligning eller antydning, selv hvis produktets virkelige oprindelse er angivet, eller hvis den beskyttede betegnelse er anvendt i oversættelsen.
In that regard, it should be pointed out that, under Article 13(1)(b) of that regulation, registered names are protected against any misuse, imitation or evocation, even if the true origin of the product is indicated or if the protected name is translated.
Hvad angår antydningen af en beskyttet oprindelsesbetegnelse har Domstolen fastslået, at dette begreb omfatter det tilfælde, hvor det udtryk, der anvendes som betegnelse for et produkt, omfatter en del af en beskyttet betegnelse, således at forbrugeren, når han ser dette produkts navn, føres til at tænke på den vare, som betegnelsen gælder for (dom af 4.3.1999, sag C-87/97, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, Sml. I, s. 1301, præmis 25).
With regard to the evocation of a PDO, the Court has held that that term covers a situation where the term used to designate a product incorporates part of a protected designation, so that when the consumer is confronted with the name of the product, the image brought to his mind is that of the product whose designation is protected (Case C-87/97 Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola [1999] ECR I-1301, paragraph 25).
Domstolen har i den forbindelse præciseret, at der kan foreligge en antydning af en beskyttet oprindelsesbetegnelse, uden at der er nogen risiko for forveksling af de pågældende produkter, selv om de elementer i referencebetegnelsen, som det omtvistede udtryk er en gentagelse af, ikke er omfattet af nogen fællesskabsbeskyttelse (dommen i sagen Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, præmis 26).
The Court has pointed out that it is possible for a PDO to be evoked where there is no likelihood of confusion between the products concerned and even where no Community protection extends to the parts of that designation which are echoed in the term or terms at issue (Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, paragraph 26).
I den foreliggende sag er der en fonetisk og visuel lighed mellem betegnelserne »parmesan« og »Parmigiano Reggiano«, og de pågældende produkter er begge hård ost, som er revet eller skal rives, dvs. at de har en ydre indbyrdes lighed (jf. i denne retning dommen i sagen Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, præ -mis 27).
In the present case, there is phonetic and visual similarity between the names ‘Parmesan’ and ‘Parmigiano Reggiano’, and that in a situation where the products at issue are hard cheeses, grated or intended to be grated, namely, where they have a similar appearance (see, to that effect, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, paragraph 27).
Uanset i øvrigt, om betegnelsen »parmesan« er den nøjagtige oversættelse af den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano« eller af udtrykket »Parmigiano« eller ej, bør der også tages hensyn til den begrebsmæssige lighed mellem disse to udtryk på forskellige sprog, som retsforhandlingerne ved Domstolen vidner om.
In addition, regardless whether the name ‘Parmesan’ is or is not an exact translation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ or of the term ‘Parmigiano’, the conceptual proximity between those two terms emanating from different languages, which was revealed in discussions before the Court, must also be taken into account.
En sådan lighed tillige med den fonetiske og visuelle lighed, som er nævnt ovenfor i præmis 46, kan foranledige forbrugeren til at associere til den ost, som er forsynet med den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano«, når han ser en hård ost, som er revet eller skal rives, og som benævnes »parmesan«.
That proximity and the phonetic and visual similarities referred to in paragraph 46 above are such as to bring to the mind of the consumer the cheese protected by the PDO ‘Parmigiano Reggiano’, when he is confronted by a hard cheese, grated or intended to be grated, bearing the name ‘Parmesan’.
Anvendelsen af betegnelsen »parmesan« må derfor betegnes som en antydning af den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 13, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2081/92.
In those circumstances, the use of the name ‘Parmesan’ must be regarded, in the sense of Article 13(1)(b) of Regulation No 2081/92, as an evocation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Spørgsmålet om, hvorvidt betegnelsen »parmesan« er oversættelsen af den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano«, er derfor uden betydning for vurderingen af denne sag.
The question whether the name ‘Parmesan’ is a translation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ is therefore of no relevance for the assessment of the present action.
Forbundsrepublikken Tyskland har dog gjort gældende, at betegnelsen »parmesan« er blevet en artsbetegnelse, hvorfor anvendelsen heraf ikke kan betegnes som en ulovlig antydning af den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano«.
The Federal Republic of Germany nevertheless submits that, since the name ‘Parmesan’ has become a generic name, its use cannot amount to an unlawful evocation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Bevisbyrden for holdbarheden af dette argument påhviler under denne sag Forbundsrepublikken Tyskland, så meget mere som Domstolen tidligere har fastslået, at det langt fra er åbenbart, at betegnelsen »parmesan« er blevet en artsbetegnelse (Bigidommen, præmis 20).
It is for the Federal Republic of Germany to prove that argument to be well founded, all the more so because the Court has already held that it is far from clear that the designation ‘Parmesan’ has become generic (Bigi, paragraph 20).
Ved vurderingen af, om en betegnelse er blevet en artsbetegnelse, skal der i forbindelse med anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2081/92 tages hensyn til de eksisterende produktionssteder for det pågældende produkt såvel inden for som uden for den medlemsstat, hvori den omhandlede betegnelse er registreret, forbruget af dette produkt og den måde, betegnelsen opfattes på af forbrugerne inden og uden for den pågældende medlemsstat, de særlige lovgivningsbestemmelser, der måtte findes vedrørende produktet, og den måde, betegnelsen anvendes på i fællesskabsretten (jf. dom af 25.10.2005, forenede sager C-465/02 og C-466/02, Tyskland og Danmark mod Kommissionen, Sml. I, s. 9115, præmis 76-99).
When assessing the generic character of a name, the Court has held that it is necessary, under Article 3(1) of Regulation 2081/92, to take into account the places of production of the product concerned both inside and outside the Member State which obtained the registration of the name at issue, the consumption of that product and how it is perceived by consumers inside and outside that Member State, the existence of national legislation specifically relating to that product, and the way in which the name has been used in Community law (see Joined Cases C-465/02 and C-466/02 Germany and Denmark v Commission [2005] ECR I-9115, paragraphs 76 to 99).
Som generaladvokaten har angivet i punkt 63 og 64 i forslaget til afgørelse, har Forbundsrepublikken Tyskland kun fremlagt uddrag af leksika og speciallitteratur, som ikke giver noget generelt billede af, hvorledes ordet »parmesan« opfattes af forbrugere i Tyskland og andre medlemsstater, og endog ikke fremlagt nogen tal
As indicated by the Advocate General in points 63 and 64 of his Opinion, the Federal Republic of Germany restricted itself to providing quotations from dictionaries and specialist literature which do not provide any comprehensive view of how the word ‘Parmesan’ is perceived by consumers in Germany and other Member States, and
Det fremgår endvidere af de for Domstolen fremlagte akter, at visse producenter af ost, som er forsynet med betegnelsen »parmesan«, markedsfører dette produkt i Tyskland med etiketter, som indeholder en omtale af italiensk kultur/landskaber.
According to the documents in the case, in Germany, certain producers of cheese called ‘Parmesan’ market that product with labels referring to Italian cultural traditions and landscapes.
Det kan derfor med rette udledes heraf, at forbrugerne i denne medlemsstat opfatter »parmesan«-ost som en ost med tilknytning til Italien, selv om den reelt er fremstillet i en anden medlemsstat (jf. i denne retning dommen i sagen Tyskland og Danmark mod Kommissionen, præmis 87).
It is legitimate to infer from this that consumers in that Member State perceive ‘Parmesan’ cheese as a cheese associated with Italy, even if in reality it was produced in another Member State (see to that effect Germany and Denmark v Commission, paragraph 87).
Endelig har Forbundsrepublikken Tyskland heller ikke under den mundtlige forhandling været i stand til at afgive oplysninger om de mængder ost, der fremstilles i Italien under den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano«, og som importeres til Tyskland, og dermed heller ikke givet Domstolen mulighed for at anvende elementer vedrørende forbruget af denne ost som indikationer for, at betegnelsen »parmesan« har karakter af en artsbetegnelse (jf. i denne retning dommen i sagen Tyskland og Danmark mod Kommissionen, præmis 88).
Finally, at the hearing, the Federal Republic of Germany was also unable to provide information on the quantity of cheese produced in Italy under the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ and imported into Germany, making it impossible for the Court to use the factors relating to the consumption of that cheese as indicators of the generic character of the name ‘Parmesan’ (see, to that effect, Germany and Denmark v Commission, paragraph 88).
Da Forbundsrepublikken Tyskland således ikke har godtgjort, at betegnelsen »parmesan« er en artsbetegnelse, må anvendelsen af udtrykket »parmesan« for ost, som ikke opfylder kravene i varespecifikationen for den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano«, i den foreliggende sag anses for en krænkelse af beskyttelsen i henhold til artikel 13, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2081/92.
Since the Federal Republic of Germany has therefore failed to show that the name ‘Parmesan’ has become generic, use of the word ‘Parmesan’ for cheese which does not comply with the specification for the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ must be regarded for the purposes of the present proceedings as infringing the protection provided for that PDO under Article 13(1)(b) of Regulation No 2081/92 .
Forbundsrepublikken Tysklands forpligtelse til at retsforfølge krænkelser af artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 2081/92
Obligation on the Federal Republic of Germany to proceed against infringements of Article 13(1) of Regulation No 2081/92
Kommissionen har gjort gældende, at Forbundsrepublikken Tyskland ifølge artikel 10 og 13 i forordning nr. 2081/92 er forpligtet til af egen drift at træffe de nødvendige foranstaltninger til at retsforfølge krænkelser af beskyttede oprindelsesbetegnelser.
The Commission contends that the Federal Republic of Germany is bound, under Articles 10 and 13 of Regulation No 2081/92, to take on its own initiative the measures necessary to deal with conduct which infringes a PDO.
Efter Kommissionens opfattelse kræver medlemsstaternes medvirken på det administrative og strafferetlige plan, at de træffer foranstaltninger, som er egnet til at opfylde de formål med beskyttelsen af oprindelsesbetegnelser, som forfølges med denne forordning. Produkter, som ikke opfylder forordningens krav, må ikke bringes i omløb.
According to the Commission, Member State intervention should include administrative and penal measures such as to enable the objectives referred to in that regulation concerning the protection of designations of origin to be achieved.
Kommissionen præciserer, at dens klagepunkter ikke vedrører den tyske lovgivning eller eventuelle mangler i adgangen til at anlægge sag ved de nationale domstole, men de tyske myndigheders administrative praksis, som er i strid med fællesskabsretten.
The Commission points out that its complaints are directed not at the German legislation or at any lack of a right of action before the national courts, but at the administrative practice of the German authorities which is contrary to Community law.
Hvis medlemsstaterne var fritaget for deres forpligtelse til at intervenere, og hvis de erhvervsdrivende som følge heraf selv måtte anlægge sag, hver gang der blev begået en krænkelse af deres eneret til at anvende den pågældende beskyttede oprindelsesbetegnelse på Den Europæiske Unions område, ville det være umuligt at opfylde formålene med forordning nr. 2091/92.
If the Member States were exempted from their obligation to intervene and if, as a consequence, economic operators themselves had to bring legal proceedings each time their exclusive right to use the PDO at issue throughout the territory of the European Union were infringed, the objectives of Regulation No 2081/92 could not be achieved.
Efter Kommissionens opfattelse er det centrale spørgsmål i tvister mellem private erhvervsdrivende, om de immaterielle rettigheder, som tilkommer producenter, der er etableret i den region, hvor det pågældende produkt har oprindelse, respekteres tilbørligt, hvorimod de offentlige myndigheders bekæmpelse af tilsidesættelser af artikel 13 i forordning nr. 2081/92 ikke vedrører beskyttelsen af privatøkonomiske, men af forbrugernes interesser, hvis forventning om det pågældende produkts kvalitet og geografiske oprindelse ikke må undermineres.
Again from the point of view of the Commission, the central question in legal proceedings between private economic operators is that of compliance with the intellectual property rights enjoyed by the producers established in the region of origin of the product concerned, whereas the purpose of action by the public authorities against infringements of Article 13 of Regulation No 2081/92 is not to protect private economic interests but those of consumers, whose expectations as to the quality and geographic origin of that product should not be disappointed.
Den beskyttelse af forbrugerne, som tilsigtes med forordningen, vil imidlertid blive bragt i fare, hvis opretholdelsen af de forbud, som er fastsat i forordningen, ene og alene afhænger af de private erhvervsdrivendes egen retsforfølgning.
The protection of consumers intended by the regulation would be compromised if the enforcement of the prohibitions laid down by the regulation were completely dependent on the taking of legal action by private economic operators.
Efter Kommissionens opfattelse må Forbundsrepublikken Tysklands handlemåde derfor betegnes som en tilsidesættelse af fællesskabsretten på grund af en undladelse.
The Commission concludes that the Federal Republic of Germany’s conduct must be treated as an infringement of Community law by omission.
Heroverfor har Forbundsrepublikken Tyskland gjort gældende, at artikel 13 i forordning nr. 2081/92 fastlægger anvendelsesområdet for beskyttelsen af registrerede geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser.
For its part, the Federal Republic of Germany submits that Article 13 of Regulation No 2081/92 determines the scope of protection of registered geographical indications and designations of origin.
Som følge af denne artikel og forordningens direkte virkning har retmæssige indehavere eller brugere af beskyttede oprindelsesbetegnelser rettigheder, som de nationale domstole er forpligtet til at beskytte.
Owing to the direct applicability of the regulation, that article confers rights on holders or legitimate users of the PDO which the national courts must protect.
Ganske vist er medlemsstaterne ikke, selv om forordning nr. 2081/92 har direkte virkning, fritaget for deres forpligtelse til at træffe nationale foranstaltninger til sikring af forordningens anvendelse.
The direct applicability of Regulation No 2081/92 admittedly does not release the Member States from the obligation to take national measures in order to ensure the application of the regulation.
Forbundsrepublikken Tyskland har dog også vedtaget adskillige lovgivningsforanstaltninger, som gør det muligt at skride ind over for uretmæssig brug af beskyttede oprindelsesbetegnelser, navnlig loven til bekæmpelse af illoyal konkurrence (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) af 7. juni 1909 og loven om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen) af 25. oktober 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3085).
In fact, the Federal Republic of Germany has adopted numerous legislative provisions enabling action to be taken against the unlawful use of a PDO, in particular the Law against unfair competition (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) of 7 June 1909 and the Law on trade marks and other distinctive signs (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen) of 25 October 1994 (BGBl. 1994 I, p. 3085).
KOMMISSIONEN MOD TYSKLAND forbrugersammenslutninger. Det brede spektrum af personer, som er søgsmålsberettigede ved domstolene, viser, at det ifølge de gældende retsforskrifter i Forbundsrepublikken Tyskland ikke blot er de producenter, som er etableret i den region, hvor det pågældende produkt har oprindelse, som har mulighed for at sikre sig beskyttelsen af deres immaterielle rettigheder.
COMMISSION v GERMANY bring an action suffices to demonstrate that the provisions in force in the Federal Republic of Germany are not limited to enabling producers established in the region of origin of the product concerned to enforce their intellectual property rights.
Disse retsforskrifter udgør et generelt og effektivt system til at forhindre tilsidesættelser af artikel 13 i forordning nr. 2081/92 og grundlag for en effektiv retsforfølgning gennem de retsafgørelser, der afsiges.
Those provisions establish a general and efficient system which makes it possible to prevent infringements of Article 13 of Regulation No 2081/92 and to punish them effectively by means of judicial decisions.
I kraft af disse civile rettigheder har Forbundsrepublikken Tyskland truffet alle de nødvendige foranstaltninger til at sikre en fuld og ubegrænset anvendelse af artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 2081/92.
By granting those civil law rights, the Federal Republic of Germany has taken all the measures necessary to guarantee full application of Article 13(1) of Regulation No 2081/92.
Det er ikke nødvendigt, at de offentlige myndigheder af egen drift ved iværksættelse af ordenspolitiske foranstaltninger retsforfølger tilsidesættelser af denne bestemmelse, og dette er endog ikke noget krav efter forordningens artikel 10 og 13.
It is not necessary for the public authorities to take administrative action on their own initiative against infringements of that provision, and that is also not required under Articles 10 and 13 of the regulation.
Efter Forbundsrepublikken Tysklands opfattelse fremgår det ved en sammenligning af de forskellige sprogudgaver af artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 2081/92, at det under hensyn til, at den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Parmigiano Reggiano« har italiensk oprindelse, tilkommer Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano og ikke tyske kontrolorganer at påse, at varespecifikationen for denne betegnelse overholdes i forbindelse med betegnelsens anvendelse.
According to the Federal Republic of Germany, it follows from a comparison of the different language versions of Article 10(4) of Regulation No 2081/92 that, given the Italian origin of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’, it is the Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano and not the German inspection structures which must ensure compliance with the specification for that designation when it is used.