natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nødvendigheden af en bedømmelse af den anfægtede beslutnings lovlighed i forhold til de multisektorale rammebestemmelser 1998, som fortolket i lyset af artikel 87 EF og 88 EF, var så meget desto mere begrundet i det foreliggende tilfælde, idet der er en vis tvetydighed i rammebestemmelsernes tekst, hvilket Retten anførte i den appellerede afgørelses præmis 89.
The need to appraise the legality of the contested decision with regard to the multisectoral framework of 1998, as interpreted in the light of Articles 87 EC and 88 EC, was all the more justified in the present case in view of a certain ambiguity in the wording of that framework, which the Court of First Instance drew attention to in paragraph 89 of the judgment under appeal.
Denne tvetydighed skyldes bl.a. anvendelsen af bindeordene »og/eller« i punkt 3.10.1 i nævnte rammebestemmelser, der netop vedrører de elementer, som Kommissionen skal tage hensyn til ved fastsættelsen af justeringsfaktoren på 1 i henhold til faktor T — »konkurrencefaktoren«.
That ambiguity arises in particular from the use of the conjunctions ‘and/or’ in point 3.10.1 of the framework in relation to the very criteria which the Commission is bound to take into consideration for the purposes of allocating an adjustment factor of 1 in respect of factor T (the competition factor).
Det er imidlertid i lyset af principperne i artikel 87 EF og 88 EF samt af formålet — der bl.a. fremgår af punkt 1.2 i de multisektorale rammebestemmelser 1998 — om at forhindre den fordrejning, som opstår ved støtten, at Retten fandt, at nævnte rammebestemmelsers punkt 3.10.1, nr. iv), skulle fortolkes således, at anvendelsen af den højeste justeringsfaktor på 1, som maksimerer det støttebeløb, der kan erklæres foreneligt med fællesmarkedet, forudsætter, at det først er konstateret, at der hverken er tale om strukturbestemt overkapacitet eller om et vigende marked.
It was in the light of the principles set out in Articles 87 EC and 88 EC as well as the objective of preventing the effects of distortion caused by aid, as expressed for example in point 1.2 of the multisectoral framework of 1998, that the Court of First Instance held that point 3.10.1(iv) of that framework had to be interpreted as meaning that the application of the top adjustment factor of 1, which provides the maximum amount of aid capable of being declared compatible with the common market, implies a prior finding that there is no structural overcapacity in the sector concerned and also that the market is not declining.
Herved skal det konstateres, at en anden fortolkning, hvorefter kun et af disse to elementer er tilstrækkeligt til at begrunde anvendelsen af den højeste justeringsfaktor, kan stride mod principperne og formålet som nævnt i nærværende doms foregående præmis.
In that respect, it is clear that a different interpretation, whereby the presence of only one of those two factors would be sufficient to justify applying the maximum adjustment factor, would be liable to go against the principles and the objective referred to in the previous paragraph of this judgment.
For det første ville en sådan fortolkning give Kommissionen mulighed for at give den højeste justeringsfaktor til projekter, der kan medføre en kapacitetsud-
First, such an interpretation would allow the Commission to apply the top adjustment factor to projects that were likely to result in an increase in capacity in a sector which might be characterised by an abso-
For det andet kan konsekvensen af denne fortolkning blive, at situationen i en sektor, hvori Kommissionen har konstateret, at der ikke er tale om strukturbestemt overkapacitet, og situationen, hvor Kommissionen ikke har kunnet foretage en sådan konstatering på grund af manglende oplysninger, uden at sådan overkapacitet af den grund kan udelukkes, ligestilles med henblik på at tillægge en justeringsfaktor på 1.
Second, that interpretation would have the consequence, for the purposes of applying the adjustment factor of 1, of making the situation of a sector in which the Commission found that there was no structural overcapacity equivalent to a situation in which it lacked the data to come to such a finding, without however being able to rule out the existence of such overcapacity.
Desuden fremgår det klart af den appellerede afgørelses præmis 97 — i modsætning til det af appellanterne hævdede — at Retten ikke ønskede at fortolke de multisektorale rammebestemmelser 1998 på en sådan måde, at Kommissionen i alle tilfælde er forpligtet til at vurdere, om det pågældende marked er vigende.
Furthermore, contrary to what the appellants allege, it is clear from reading paragraph 97 of the judgment under appeal that the Court of First Instance did not propose interpreting the multisectoral framework of 1998 as meaning that the Commission is obliged to assess in every case whether the market concerned is declining.
En sådan vurdering er ifølge Retten alene påkrævet i det tilfælde, hvor Kommissionen ikke har tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, om der er tale om strukturbestemt overkapacitet, eller når den, som i det foreliggende tilfælde, vil tillægge den højeste justeringsfaktor på 1 i henhold til faktor T — »konkurrencefaktoren«.
Such an assessment is required according to the Court only if the Commission does not have sufficient data to come to the conclusion that there is structural overcapacity, or when, as in the present case, it intends to apply the maximum adjustment factor of 1 in respect of factor T (the competition factor).
Endelig skal det anføres, at Retten i den appellerede afgørelses præmis 99 udledte en almengyldig konsekvens, hvorefter Kommissionen ikke kan tillade en støtteforanstaltning uden forudgående at have vurderet, om det pågældende marked er vigende.
Finally, it should be pointed out that in paragraph 99 of the judgment under appeal the Court of First Instance draws an inference of general application, namely that the Commission could not authorise an aid measure without having previously assessed whether the market concerned is declining.
En sådan selvmodsigelse har dog ikke betydning for Rettens konklusion i den appellerede afgørelses præmis 103 for så vidt angår afgørelsen af den foreliggende sag, idet Retten i nævnte præmis begrænser sig til at udelukke, at Kommissionen kan undlade at vurdere, om markedet er vigende, når den har til hensigt at tillægge en justeringsfaktor på 1 i henhold til faktor T — »konkurrencefaktoren«.
Nevertheless, that contradiction has no effect upon the conclusion that the Court reaches at paragraph 103 of the judgment under appeal as far as the outcome to the presence case is concerned, given that in that paragraph it finds merely that the Commission is precluded from refraining from an assessment of whether the market is declining when it intends to apply an adjustment factor of 1 in respect of factor T (the competition factor).
På baggrund af det ovenstående skal Forbundsrepublikken Tysklands andet anbringende samt Glunz’ og OSB’s første anbringende ligeledes forkastes.
In view of all the above, the second ground of appeal raised by the Federal Republic of Germany and the first ground of appeal raised by Glunz and OSB must also be rejected.
Om tilsidesættelsen af artikel 64 i Rettens procesreglement
Infringement of Article 64 of the Rules of Procedure of the Court of First Instance
Anbringendet om afvisning af søgsmålet blev første gang anført af Kommissionen under retsmødet, og Retten burde derfor med henblik på at træffe afgørelse om Kronofrances søgsmålskompetence af egen drift have indsamlet visse oplysninger, der var nødvendige for at afgøre, om Glunz og Kronofrance var konkurrerende, såsom oplysninger om deres markedsføringsområder eller de afstande, der adskiller deres produktionssteder.
Since the plea alleging that the action was inadmissible had been raised for the first time by the Commission at the hearing, the Court of First Instance, in order to rule on whether Kronofrance had locus standi, should on its own initiative have obtained certain information necessary for ascertaining whether Glunz and Kronofrance were in competition, such as data relating to their marketing areas or the distances between their productions sites.
Disse oplysninger ville have ført Retten til at udtale, at Kronofrance ikke var »individuelt berørt« i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand.
Had that information been obtained, the Court would have held that Kronofrance was not ‘individually concerned’ within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC.
Ifølge Kronofrance har Retten dog slet ikke tilsidesat artikel 64 i sit procesreglement.
According to Kronofrance, on the other hand, the Court of First Instance did not infringe Article 64 of its rules of procedure.
Det tilkommer alene Retten at afgøre, om de beviser, der er til rådighed i en sag, skal suppleres.
It is a matter solely for that court to decide whether the evidence before it in a case needs to be supplemented.
Desuden er disse oplysningers beviskraft ikke et spørgsmål, der er underlagt Domstolens kontrol, undtagen i tilfælde af at der foreligger en forkert gengivelse, eller det fremgår af de fremlagte dokumenter, at Rettens konstateringer er materielt urigtige.
Furthermore, the probative value of that evidence does not constitute a question that is subject to review by the Court of Justice, except in the case of distortion or where it is apparent from the documents in the case-file that the findings of the Court of First Instance are inaccurate.
Som det fremgår af den appellerede afgørelses præmis 38-41, havde Retten tilstrækkelige oplysninger til rådighed til at træffe afgørelse.
Finally, it is clear from paragraphs 38 to 41 of the judgment under appeal that the Court had sufficient evidence to give judgment.
Der var derfor ingen grund til at indsamle yderligere oplysninger.
There was thus no reason to collect other information.
Eftersom det ikke i nærværende sag er påstået, at der foreligger forkert gengivelse eller materielt urigtige oplysninger, fandt Retten korrekt, at oplysninger i dokumenterne og forklaringerne afgivet under den mundtlige procedure, gengivet i den appellerede afgørelses præmis 38-41, var tilstrækkelige til, at den kunne træffe afgørelse
Consequently, no distortion or inaccuracy having been alleged in the present case, it must be held that the Court of First Instance was fully entitled to consider that the evidence in the case-file and the explanations given during the hearing, as summarised in paragraphs 38 to 41 of the judgment under appeal, were sufficient to enable
TYSKLAND M.FL. MOD KRONOFRANCE om, hvorvidt sagen skulle antages til realitetsbehandling, uden at yderligere foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse var nødvendige.
GERMANY AND OTHERS v KRONOFRANCE it to decide the question of the admissibility of the action, without any need for measures of organisation of the procedure.
Om tilsidesættelse af artikel 230, stk. 2, EF
Infringement of the second paragraph of Article 230 EC
Med deres fjerde anbringende har Glunz og OSB endelig gjort gældende, at den appellerede afgørelse er i strid med artikel 230, stk. 2, EF, idet den går ud over de anbringender, der blev påberåbt i søgsmålet.
Finally, by their fourth ground of appeal, Glunz and OSB maintain that the judgment under appeal is contrary to the second paragraph of Article 230 EC, in so far as it rules on matters outside the scope of the pleas raised in support of the action for annulment.
Retten annullerede den anfægtede beslutning på grund af en tilsidesættelse af traktaten, som bestod i, at Kommissionen ikke tog hensyn til den omstændighed, at den pågældende sektor var vigende, selv om dette argument var fremført af sagsøgeren i første instans, ikke i forbindelse med anbringendet om tilsidesættelse af traktaten, men alene til støtte for dette, hvorved sagsøgeren fremførte, at der var sket magtfordrejning.
The Court of First Instance annulled the contested decision on the basis that it infringed the Treaty, in that the Commission had failed to take into account the fact that the sector in question was declining, whereas that argument had been raised by Kronofrance not in the context of its plea relating to infringement of the Treaty, but solely in support of the plea by which it alleged misuse of powers.
Ved således ikke at adskille de åbenbart forskellige argumenter og anbringender begik Retten en retlig fejl, så meget desto mere fordi et anbringende vedrørende tilsidesættelse af traktaten i artikel 230, stk. 2, EF’s forstand ifølge retspraksis ikke kan undersøges af egen drift af Fællesskabets retsinstanser.
Thus, by failing to distinguish between manifestly different arguments and pleas, the Court of First Instance erred in law, a fortiori because, according to the caselaw, a plea relating to infringement of the Treaty, within the meaning of the second paragraph of Article 230 EC, cannot be raised by the Community judicature of its own initiative.
Kronofrance har hertil anført, at virksomheden, ved i sit skriftlige indlæg at fremstille hele den nødvendige begrundelse, har støttet sin stævning på helheden af de i artikel 230 EF nævnte søgsmålsgrunde.
Kronofrance contends that it based its application on all the grounds mentioned in Article 230 EC and included all the necessary reasoning in its written pleadings.
Under alle omstændigheder er virksomheden ikke forpligtet til at anføre et selvstændigt anbringende om en specifik mangel i den anfægtede beslutning, når en sådan fejl fremgår af fremstillingen af de faktiske og retlige omstændigheder i de skriftlige eller mundtlige indlæg.
In any event, it is not bound to devote a plea to a specific defect in the contested decision, since such a flaw is apparent from the summary of the facts and law contained in its written and oral observations.
Med dette anbringende ønsker Glunz og OSB i det væsentlige at få statueret, at Retten udtalte sig forkert om tilsidesættelsen af artikel 87 EF, da den undersøgte et argument fremført af sagsøgeren i første instans til støtte for anbringendet om magtfordrejning.
By this ground of appeal, Glunz and OSB essentially seek a declaration that the Court of First Instance erred in giving judgment on an infringement of Article 87 EC when examining an argument raised by Kronofrance in support of its plea alleging misuse of powers.
Retten udtalte sig herved om et argument, som den ikke havde kompetence til at fremføre af egen drift, og som ikke var fremført af sagsøgeren.
By so doing, the Court gave a decision on an argument which it did not have the power to raise of its own initiative and which Kronofrance had not put forward.
Det må indledningsvis bemærkes, at dette anbringende er baseret på en forkert forudsætning om, at Retten udtalte sig om anbringendet vedrørende tilsidesættelse af artikel 87 EF.
It should be pointed out at the outset that this ground of appeal is based on a false premise, namely that the Court of First Instance gave judgment on the plea alleging an infringement of Article 87 EC.
Det skal i denne henseende præciseres, at Retten på ingen måde udtalte sig om nævnte anbringende.
It should be stated, in that regard, that the Court of First Instance did not give any judgment on that plea.
Som det fremgår af den appellerede afgørelses præmis 35, begrænsede Retten sin undersøgelse til søgsmålets andet anbringende om, at Kommissionen med urette havde undladt at indlede den formelle undersøgelsesprocedure som omhandlet i artikel 88, stk. 2, EF.
As is apparent from paragraph 35 of the judgment under appeal, the Court limited its analysis to the second plea in the action before it, which alleged that the Commission wrongly refused to open the formal investigation procedure provided for in Article 88(2) EC.
Som led i det andet anbringende anførte sagsøgeren — hvilket fremgår af nævnte afgørelses præmis 48 — at Kommissionen ved at tillade den støtte, som de tyske myndigheder havde ydet Glunz, blot efter en foreløbig undersøgelse bl.a. havde tilsidesat artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 659/1999, der
In the context of that plea, as is evident from paragraph 48 of the judgment, Kronofrance had maintained that, by approving the aid granted by the German authorities to Glunz after only a preliminary examination, the Commission had infringed inter alia Article 4(4) of Regulation No 659/1999,
TYSKLAND M.FL. MOD KRONOFRANCE forpligter institutionen til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, når den anmeldte foranstaltning »giver anledning til tvivl« om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet.
GERMANY AND OTHERS v KRONOFRANCE which obliges it to open the formal investigation procedure once ‘doubts are raised’ as to the compatibility with the common market of the notified measure.
Det var kun med henblik på at tage stilling til, om der forelå sådan tvivl, at Retten undersøgte spørgsmålet om fortolkning af artikel 87 EF, idet den fandt, at dette spørgsmål var en forudsætning for at kunne tage stilling til den anfægtede beslutnings lovlighed i henhold til artikel 88, stk. 2, EF.
It was only in order to come to a decision as to whether such doubts existed that the Court of First Instance examined the question of the interpretation of Article 87 EC, thereby considering that question a prerequisite for being able to decide upon the legality of the contested decision with regard to Article 88(2) EC.
Under disse omstændigheder er det uden betydning, om sagsøgeren i første instans anførte et selvstændigt anbringende om tilsidesættelse af artikel 87 EF uden at støtte sig på argumentet om urigtig anvendelse af de multisektorale rammebestemmelser 1998.
In those circumstances, the fact that Kronofrance raised a separate plea alleging infringement of Article 87 EC, without relying on the argument relating to the misapplication of the multisectoral framework of 1998, is irrelevant.
Det følger heraf, at dette sidste anbringende ligeledes skal forkastes.
It follows that the final ground of appeal must also be dismissed.
På baggrund af de ovenstående bemærkninger skal begge appeller forkastes i deres helhed.
In the light of all the above, the two appeals must be rejected in their entirety.
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af samme reglements artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da appellanterne
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, which applies to appeal proceedings by virtue of Article 118 thereof, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party’s pleadings.
I overensstemmelse med samme artikel i nævnte reglement bør Kommissionen pålægges at bære sine egne omkostninger.
In accordance with the same article of the Rules of Procedure, the Commission must be ordered to bear its own costs.
Sag C-279/06
Case C-279/06
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Audiencia Provincial de Madrid)
(Reference for a preliminary ruling from the Audiencia Provincial de Madrid)
»Konkurrence — aftaler — aftaler mellem virksomheder — artikel 81 EF — forordning (EØF) nr. 1984/83 — artikel 10-13 — forordning nr. 2790/1999 — artikel 4, litra a) — aftale om eneforhandling af olieprodukter mellem indehaveren af en tankstation og et olieselskab — fritagelse«
(Competition — Agreements, decisions and concerted practices — Agreements between undertakings — Article 81 EC — Regulation (EEC) No 1984/83 — Articles 10 to 13 — Regulation No 2790/1999 — Article 4(a) — Exclusive supply contract for petroleum products between a servicestation operator and an oil company — Exemption)
Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 13. marts 2008 . . Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 11. september 2008 . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Mengozzi delivered on 13 March 2008 . . . . .
Konkurrence — aftaler — aftaler mellem virksomheder — begreb — aftale om eneforhandling af motorbrændstoffer og olieprodukter mellem en leverandør og indehaveren af en tankstation
Competition — Agreements, decisions and concerted practices — Agreements between undertakings — Meaning — Agreement for the exclusive distribution of motor­vehicle and other fuels concluded between a supplier and a service­station operator
Konkurrence — aftaler — forbud — gruppefritagelse — eksklusive købsaftaler — forordning nr. 1984/83 — aftale om eneforhandling af motorbrændstoffer og olieprodukter mellem en leverandør og indehaveren af en tankstation — maksimal varighed — betingelser
Competition — Agreements, decisions and concerted practices — Prohibited — Block exemption — Exclusive purchasing agreements — Regulation No 1984/83 — Agreement for the exclusive distribution of motor­vehicle and other fuels concluded between a supplier and a service­station operator — Maximum duration — Conditions
Konkurrence — aftaler — forbud — gruppefritagelse — eksklusive købsaftaler — aftale indgået under ordningen i forordning nr. 1984/83 — bestemmelser, der finder anvendelse efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 2790/1999
Competition — Agreements, decisions and concerted practices — Prohibited — Block exemption — Exclusive purchasing agreements — Agreement concluded under Regulation No 1984/83 — Provisions applicable after the entry into force of Regulation No 2790/1999
[Kommissionens forordning nr. 1984/83, som ændret ved forordning nr. 1582/97, og nr. 2790/1999, art. 3, stk. 1, art. 5, litra a), og art. 12]
(Commission Regulations No 1984/83, as amended by Regulation No 1582/97, and No 2790/1999, Arts 3(1), 5(a), and 12)
Konkurrence — aftaler — forbud — gruppefritagelse — eksklusive købsaftaler — forordning nr. 1984/83 — aftale om eneforhandling af motorbrændstoffer og olieprodukter mellem en leverandør og indehaveren af en tankstation — leverandørens fastsættelse af detailsalgsprisen — ikke omfattet
Competition — Agreements, decisions and concerted practices — Prohibited — Block exemption — Exclusive purchasing agreements — Regulation No 1984/83 — Agreement for the exclusive distribution of motor­vehicle and other fuels concluded between a supplier and a service­station operator — Fixing of retail price by the supplier — Not included
Konkurrence — aftaler — forbud — gruppefritagelse — vertikale aftaler — forordning nr. 2790/1999 — fastsættelse af en maksimal salgspris — betingelser
Competition — Agreements, decisions and concerted practices — Prohibited — Block exemption — Vertical agreements — Regulation No 2790/1999 — Fixing of a maximum sale price — Conditions
En aftale om eneforhandling af olieprodukter mellem indehaveren af en tankstation og en leverandør kan falde inden for anvendelsesområdet for artikel 81, stk. 1, EF, hvis den på den ene side udgør en aftale mellem virksomheder, fordi tankstationsindehaveren i en ikke ubetydelig grad bærer en eller flere finansielle og forretningsmæssige risici forbundet med salg af disse produkter til tredjemænd, hvorfor han bliver betragtet som uafhængig økonomisk aktør, og hvis aftalen på den anden side indeholder klausuler, som kan begrænse konkurrencen, såsom klausulen vedrørende fastsættelse af detailsalgspriserne, hvilket udtrykkeligt er forbudt i henhold til
An exclusive supply contract for petroleum products between a servicestation operator and a supplier is capable of falling within the scope of Article 81(1) EC where, first, it constitutes an agreement between undertakings because the servicestation operator assumes, in a nonnegligible proportion, one or more financial and commercial risks linked to the sale of those products to third parties, so that he is regarded as an independent economic operator and where, second, that contract contains clauses capable of infringing competition, such as that relating to the fixing of the retail price, which is explicitly prohibited by Article 81(1)(a) EC, to the extent to which
I tilfælde af, at tankstationsindehaveren ikke bærer sådanne risici eller alene bærer en ubetydelig del heraf, bliver han ikke en uafhængig økonomisk operatør ved salget af motorbrændstof
If the servicestation operator does not assume such risks or assumes only a negligible share of them, he does not become an independent economic operator when selling fuel to third parties,
(jf. præmis 49, 54 og 60 samt domskonkl. 2)
(see paras 49, 54, 60, operative part 2)