natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Først i denne undersøgelsesfase, som skal give Kommissionen mulighed for at opnå fuldstændige oplysninger om alle sagens momenter, er Kommissionen i henhold til traktaten forpligtet til at give de berørte adgang til at fremsætte deres bemærkninger (dommen i sagen Cook mod Kommissionen, præmis 22, og i sagen Matra mod Kommissionen, præmis 16, samt dom af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, Sml. I, s. 1719, præmis 38, og dommen i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 34).
It is only in connection with the latter examination, which is designed to enable the Commission to be fully informed of all the facts of the case, that the Treaty imposes an obligation on the Commission to give the parties concerned notice to submit their comments (Cook v Commission, paragraph 22; Matra v Commission, paragraph 16; Case C-367/95 P Commission v Sytraval and Brink’s France [1998] ECR I-1719, paragraph 38; and Commission v Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, paragraph 34.
Det følger heraf, at når Kommissionen uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF ved en beslutning truffet i medfør af artikel 88, stk. 3, fastslår, at en støtte er forenelig med fællesmarkedet, kan de berørte parter, der er indrømmet disse processuelle garantier, kun opnå, at de respekteres, hvis de har adgang til at indbringe Kommissionens beslutning for Fællesskabets retsinstanser.
It follows that, where, without initiating the formal investigation procedure under Article 88(2) EC, the Commission finds, on the basis of Article 88(3) EC, that aid is compatible with the common market, the persons intended to benefit from those procedural guarantees may secure compliance therewith only if they are able to challenge that decision before the Community judicature.
Fællesskabets retsinstanser må derfor realitetsbehandle et annullationssøgsmål vedrørende en sådan beslutning, som er anlagt af en interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 88, stk. 2, EF, når denne med søgsmålet ønsker at beskytte de processuelle rettigheder, der tilkommer ham ifølge denne bestemmelse (dommen i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
For those reasons, an action for the annulment of such a decision brought by a person who is concerned within the meaning of Article 88(2) EC is declared to be admissible where that person seeks, by instituting proceedings, to safeguard the procedural rights available to him under the latter provision (Commission v Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, paragraph 35 and the caselaw cited there).
Domstolen har haft anledning til at præcisere, at sådanne interesserede parter er de personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser måtte være berørt af den tildelte støtte, dvs. navnlig konkurrerende virksomheder til støttemodtagerne og erhvervsorganisationer (dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, præmis 41, og i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 36).
The Court has had occasion to observe that such parties concerned are any persons, undertakings or associations whose interests might be affected by the granting of aid, that is, in particular competing undertakings and trade associations (Commission v Sytraval and Brink’s France, paragraph 41, and Commission v Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, paragraph 36).
Hvis sagsøgeren derimod anfægter berettigelsen af beslutningen og vurderingen af støtten som sådan, er den omstændighed alene, at sagsøgeren kan anses for »interesseret part« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand, ikke tilstrækkeligt til at realitetsbehandle sagen.
On the other hand, if the applicant calls in question the merits of the decision appraising the aid as such, the mere fact that it may be regarded as ‘concerned’ within the meaning of Article 88(2) EC cannot suffice for the action to be considered admissible.
Det må i så fald godtgøres, at sagsøgeren har en særlig stilling som omhandlet i dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen.
It must then demonstrate that it enjoys a particular status within the meaning of Plaumann v Commission.
Dette vil bl.a. være gældende i tilfældet, hvor sagsøgerens stilling på markedet i væsentligt omfang påvirkes af den støtteforanstaltning, som den pågældende beslutning vedrører (jf. i denne retning dom af 28.1.1986, sag 169/84, Cofaz m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 391, præmis 22-25, og dommen i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 37).
That would in particular apply where the applicant’s market position would be substantially affected by the aid to which the decision at issue relates (see, to that effect, Case 169/84 Cofaz and Others v Commission [1986] ECR 391, paragraphs 22 to 25, and Commission v Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, paragraph 37).
Henset til disse principper, der fremgår af den i de foregående præmisser anførte retspraksis, skal Domstolen undersøge argumenterne fremført af appellanterne med henblik på at anfægte Rettens bedømmelse af, om sagen skulle antages til realitetsbehandling i første instans.
It is in the light of those principles, which have been identified by the caselaw referred to in the preceding paragraphs, that the arguments advanced by the appellants to challenge the Court of First Instance’s appraisal of the admissibility of the action for annulment fall to be examined.
Indledningsvis skal det imidlertid bemærkes, at Retten i den appellerede afgørelses præmis 35 fastslog — uden at være blevet modsagt på dette punkt af appellanterne — at det er ubestridt, at Kronofrance søgte at opnå annullation af den anfægtede beslutning med den begrundelse, at Kommissionen med urette havde undladt at indlede den formelle undersøgelsesprocedure som omhandlet i artikel 88, stk. 2, EF.
It should first be observed that, at paragraph 35 of the judgment under appeal, the Court of First Instance found, without being contradicted on this point by the appellants, that Kronofrance had sought annulment of the contested decision on the ground that the Commission had wrongly refused to initiate the formal investigation procedure provided for in Article 88(2) EC.
Som anført af generaladvokaten i punkt 116-118 i forslaget til afgørelse er det derfor korrekt, at Retten — med henblik på at efterprøve, om betingelsen om, at den pågældende virksomhed skal være individuelt berørt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 230, stk. 4, EF, var overholdt — fastslog, om Kronofrance kunne anses for at være en »interesseret part« i den i artikel 88, stk. 2, EF og artikel 1, litra
As the Advocate General observed in points 116 to 118 of his Opinion, the Court of First Instance was therefore right, in checking compliance with the condition that the undertaking in question must be individually concerned for the purposes of the fourth paragraph of Article 230 EC, to ascertain whether Kronofrance could be considered an ‘interested party’ in terms of Article 88(2) EC and Article 1(h) of
DOM AF 11.9.2008 — FORENEDE SAGER C-75/05 P OG C-80/05 P h), i forordning nr. 659/1999 omhandlede forstand, og med dette formål undersøgte Kronofrances stilling på det pågældende marked og konkluderede, at der var et konkurrenceforhold mellem Kronofrance og Glunz.
Regulation No 659/1999 and to examine, to that end, Kronofrance’s position on the relevant market, concluding that a competitive relationship with Glunz existed.
Under disse omstændigheder var Retten — i modsætning til det af appellanterne anførte — på ingen måde, navnlig henset til dommen i sagen Cook mod Kommissionen og i sagen Matra mod Kommissionen, forpligtet til også at stille krav om bevis for, at Kronofrances stilling på det pågældende marked blev væsentligt berørt af vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
In those circumstances, contrary to what the appellants claim, there was no necessity for the Court of First Instance, particularly in view of the judgments in Cook v Commission and Matra v Commission, to require in addition proof that the position of Kronofrance on the market concerned was substantially affected by the adoption of the contested decision.
Hvad herefter angår den undersøgelse, hvorpå Retten støttede sin konklusion om, at der er et konkurrenceforhold mellem Glunz og Kronofrance, har appellanterne anfægtet denne med to argumenter.
As regards, next, the analysis forming the basis of the Court of First Instance’s finding that there was a competitive relationship between Glunz and Kronofrance, the appellants dispute the existence of such a relationship and rely on two arguments.
For det første har de gjort gældende, at Retten nåede til denne konklusion efter en forkert vurdering af visse oplysninger om den geografiske udstrækning af de to omhandlede virksomheders markedsføringsområder, der alene overlapper i et helt marginalt omfang, således at der ikke er noget konkurrenceforhold mellem Glunz og Kronofrance.
First, they maintain that the Court of First Instance reached such a conclusion after making an incorrect assessment of certain data relating to the geographical extent of the respective marketing areas of the two undertakings in question, whose degree of overlap is altogether marginal, so that no competitive relationship exists between Glunz and Kronofrance.
Det skal imidlertid konstateres, at selv om dette argument er udviklet i forbindelse med et anbringende om urigtig retsanvendelse, ønsker appellanterne i virkeligheden at anfægte Rettens vurdering af de faktiske forhold.
It is however clear that, even if that argument is developed in the context of a plea alleging an error in law, the appellants are in reality seeking to challenge the assessment of the facts by the Court of First Instance.
Det følger heraf, at eftersom en fordrejning i nærværende sag ikke er godtgjort, endsige gjort gældende af appellanterne, må dette argument afvises, da det åbenbart ikke kan påkendes.
It follows that, since no distortion has been substantiated or even alleged by the appellants in the present case, that argument must be considered manifestly inadmissible.
For det andet har appellanterne gjort gældende, at Retten ikke undersøgte den konkrete konkurrence mellem Kronofrance og Glunz, men derimod fremsatte generelle betragtninger vedrørende de virksomheder, der er en del af den koncern, som Glunz er en del af, og som findes på det franske marked for træplader.
Second, the appellants contend that the Court of First Instance relied not on analysis of the competition specifically existing between Kronofrance and Glunz but on general considerations connected with the presence on the French wood panel and board market of companies belonging to the group of which Glunz is a member.
I den henseende er det tilstrækkeligt at konstatere, at Retten, efter at have anført, at de omhandlede virksomheder begge fremstillede træplader, og at der var overlap mellem deres markedsføringsområder, i den appellerede afgørelses præmis 43 tilføjede følgende:
In that regard it is sufficient to point out that, after having stated that both the undertakings in question manufactured wood panels and boards and that their marketing areas overlapped, the Court of First Instance added, at paragraph 43 of the judgment under appeal:
»Det fremgår ligeledes af [den anfægtede beslutning], at Glunz er et datterselskab af Tableros de Fibras SA, som har fabrikker i Frankrig, der driver virksomhed inden for træbranchen, og som blev overdraget til selskabet i 1999 af Glunz.«
‘It is also apparent from the [contested decision] that Glunz is a subsidiary of Tableros de Fibras SA, which has factories in France active in the wood industry which were transferred to it by Glunz in 1999.’
Det fremgår klart af ordlyden af denne præmis i den appellerede afgørelse, at Retten, efter at have konkluderet, at der er et konkurrenceforhold mellem de to omhandlede virksomheder, kun for fuldstændighedens skyld henviste til betragtningerne om den koncern, som Glunz er en del af.
It is clear from reading that paragraph of the judgment under appeal that the Court referred to considerations relating to the group to which Glunz belongs only for the sake of completeness, after already having concluded that a competitive relationship existed between the two undertakings in question.
Retten baserede derfor på ingen måde konklusionen i den appellerede afgørelses præmis 44 på dette grundlag alene.
Thus the Court did not in any way base the conclusion it reached in paragraph 44 on that ground alone.
Henset til det foregående skal Forbundsrepublikken Tysklands første anbringende samt Glunz’ og OSB’s andet anbringende forkastes.
In view of the above, the first ground of appeal of the Federal Republic of Germany and the second ground of appeal of Glunz and OSB must be dismissed.
Om tilsidesættelse af artikel 87, stk. 3, EF samt de multisektorale rammebestemmelser 1998
Infringement of Article 87(3) EC and of the multisectoral framework of 1998
Forbundsrepublikken Tyskland har med sit andet anbringende samt Glunz og OSB med deres første anbringende, støttet af Kommissionen, gjort gældende, at Retten foretog en ukorrekt anvendelse af artikel 87, stk. 3, EF samt af de multisektorale rammebestemmelser 1998.
The Federal Republic of Germany, by its second ground of appeal, and Glunz and OSB, by their first ground of appeal, supported by the Commission, maintain that the Court of First Instance misapplied Article 87(3) EC and the multisectoral framework of 1998.
Retten tilsidesatte angiveligt den vide skønsbeføjelse, som Kommissionen har ved anvendelsen af artikel 87, stk. 3, EF, i forbindelse med hvilken Kommissionen har vedtaget og anvendt de multisektorale rammebestemmelser 1998.
According to those parties, the Court of First Instance failed to have regard to the wide discretion enjoyed by the Commission when applying Article 87(3) EC, pursuant to which it adopted and applied the multisectoral framework of 1998.
Den fortolkede således de relevante bestemmelser i disse multisektorale rammebestemmelser i strid med deres ordlyd, betydning og formål, idet den fandt, at virkningerne af den omhandlede regionale støtte på konkurrencen skulle vurderes i lyset af dels den pågældende sektors kapacitetsudnyttelse, dels at der er tale om et vigende marked.
It thus interpreted the relevant points of the multisectoral framework of 1998 in a manner contrary to their wording, meaning and object, by holding that the repercussions of the regional aid at issue on competition had to be assessed in the light of both the capacity utilisation of the sector concerned and the existence of a declining market.
Mere præcist tilsidesatte Retten rækkefølgen, i hvilken disse undersøgelseskriterier skal tages i betragtning, som den er fastsat i nævnte multisektorale rammebestemmelsers punkt 3.2-3.4.
More precisely, it ignored the order in which those assessment criteria have to be taken into account, as laid down in points 3.2 to 3.4 of that framework.
Det følger af disse bestemmelser, at spørgsmålet, om det pågældende marked er vigende, alene er et subsidiært kontrolkriterium, som der kun skal tages hensyn til, når der ikke foreligger tilstrækkelige oplysningerne om kapacitetsudnyttelsen.
It is apparent from those provisions that the question whether the relevant market is declining is merely an alternative review criterion which must be taken into account only where the data relating to the capacity utilisation are insufficient.
Dette er imidlertid ikke tilfældet i de foreliggende sager, eftersom alle oplysningerne om kapacitetsudnyttelsen var til rådighed.
That is, however, not the position in the present cases, since all the capacity utilisation data were available.
Kronofrance har hertil anført, at det udtrykkeligt fremgår af ordlyden af punkt 3.10 i de multisektorale rammebestemmelser 1998, at Kommissionen i forbindelse med sin vurdering af konkurrencesituationen på et marked, der berøres af et støtteprojekt, altid skal fastslå, om projektet medfører en kapacitetsforøgelse i en sektor, hvor der er strukturbestemt overkapacitet, og hvis det er beregnet til et vigende marked.
Kronofrance contends that the wording of point 3.10 of the multisectoral framework of 1998 makes it expressly clear that, in its appraisal of the competitive situation of a market affected by an aid project, the Commission should always ascertain whether the project involves a capacity expansion in a sector with structural overcapacity, and whether it is intended for a declining market.
Som Retten således fremhævede i den appellerede afgørelse, skal dette sidste element altid undersøges, eftersom en støtte, der ydes på et vigende marked, medfører alvorlige risici for fordrejninger af konkurrencen.
As the Court of First Instance pointed out in the judgment under appeal, the latter aspect should always be examined because aid granted in a declining market carries serious risks of distorting competition.
Det er vel korrekt, at Kommissionen, som appellanterne har gjort gældende, ved anvendelsen af artikel 87, stk. 3, EF har et vidt skøn, hvis udøvelse indebærer komplicerede økonomiske og sociale vurderinger, som må foretages i en fællesskabssammenhæng (jf. i denne retning bl.a. Domstolens dom af 24.2.1987, sag 310/85, Deufil mod Kommissionen, Sml. s. 901, præmis 18).
It is true, as the appellants submit, that, in the application of Article 87(3) EC, the Commission enjoys wide discretion, the exercise of which involves complex economic and social assessments which must be made in a Community context (see for example, to that effect, Case 310/85 Deufil v Commission [1987] ECR 901, paragraph 18).
Det skal imidlertid bemærkes, at Kommissionen med vedtagelsen af sådanne vejledende regler og med offentliggørelsen heraf, hvorved det tilkendegives, at den fremover vil anvende dem på de af reglerne omhandlede tilfælde, har pålagt sig selv en begrænsning i udøvelsen af nævnte skøn og ikke kan fravige disse regler uden i givet fald at blive mødt med en sanktion for en tilsidesættelse af almindelige retsgrundsætninger, såsom ligebehandlingsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P — C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 211).
However, it should be pointed out that, in adopting rules of conduct and announcing by publishing them that they will henceforth apply to the cases to which they relate, the Commission imposes a limit on the exercise of its aforementioned discretion and cannot depart from those rules under pain of being found, where appropriate, to be in breach of general principles of law, such as equal treatment or the protection of legitimate expectations (Joined Cases C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P to C-208/02 P and C-213/02 P Dansk Rørindustri and Others v Commission [2005] ECR I-5425, paragraph 211).
På det særlige område for statsstøtte har Domstolen således allerede haft mulighed for at understrege, at Kommissionen er bundet af de rammebestemmelser eller meddelelser, som den vedtager, såfremt disse ikke afviger fra traktatens bestemmelser, og de er blevet accepteret af medlemsstaterne (jf. bl.a. dommen af 13.2.2003 i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 69 og 95, og i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 45).
Thus, in the specific area of State aid, the Court has already had occasion to stress that the Commission is bound by the guidelines and notices that it issues, inasmuch as they do not depart from the rules in the Treaty and are accepted by the Member States (see, for example, Case C-409/00 Spain v Commission, paragraphs 69 and 95, and Italy v Commission, paragraph 45, both cited above).
I den appellerede afgørelse kontrollerede Retten netop, om Kommissionen, ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning, handlede ifølge de multisektorale rammebestemmelser 1998.
In the judgment under appeal, the Court of First Instance reviewed precisely whether the Commission, in adopting the contested decision, complied with its multisectoral framework of 1998.
Som det således navnlig følger af den appellerede afgørelses præmis 86, bestod Rettens undersøgelse i at afgøre, om Kommissionen på grundlag af nævnte rammebestemmelsers ordlyd kunne tillægge den pågældende statsstøtte en justeringsfaktor på 1 i henhold til faktor T — »konkurrencefaktoren« — samtidig med at den undlod at undersøge, om nævnte støtte var beregnet på et vigende marked.
As is clear in particular from paragraph 86 of the judgment under appeal, the analysis undertaken by the Court involved ascertaining whether the Commission was entitled, on the basis of the text of that framework, to apply to the aid measure in question an adjustment factor of 1 in respect of factor T (the competition factor) and not to examine whether that aid was intended for a declining market.
Under disse omstændigheder kan det ikke antages, at Retten ved at foretage en sådan undersøgelse af den anfægtede beslutning overskred grænserne for det kontrolniveau, som den ifølge retspraksis har på et område, der giver anledning til komplicerede økonomiske og sociale vurderinger fra Kommissionens side.
In those circumstances it does not appear that, by embarking upon such an analysis of the contested decision, the Court of First Instance exceeded the limits of its power of review established by caselaw in an area giving rise to complex economic and social assessments on the part of the Commission.
En tilsidesættelse af det vide skøn, som Kommissionen har i forbindelse med anvendelsen af artikel 87, stk. 3, EF, kan heller ikke udledes af Rettens fortolkning af de multisektorale rammebestemmelser 1998.
Nor can a failure to respect the wide discretion enjoyed by the Commission when applying Article 87(3) EC be inferred from the interpretation of the multisectoral framework of 1998 given by the Court of First Instance.
I denne forbindelse skal det påpeges, at selv om Kommissionen er bundet af de rammebestemmelser og meddelelser, som den vedtager om statsstøtte, er den kun bundet i det omfang, hvori disse tekster ikke afviger fra en korrekt anvendelse af traktatens bestemmelser, idet de nævnte tekster ikke kan fortolkes på en måde, der begrænser anvendelsesområdet for artikel 87 EF og 88 EF, eller som er i strid med formålene heri (jf. i denne retning dommen i sagen Deufil mod Kommissionen, præmis 22, samt dommen af 26.9.2002 i sagen Spanien mod Kommissionen,
In that respect, although the Commission is bound by the guidelines and notices that it issues in the field of State aid, that is so only to the extent that those texts do not depart from the proper application of the rules in the Treaty, since the texts cannot be interpreted in a way which reduces the scope of Articles 87 EC and 88 EC or which contravenes the aims of those articles (see, to that effect, Deufil v Commission, paragraph 22; Case C-351/98 Spain v Commission, paragraph 53; Italy v Commis­sion, point 45, all cited above; and, by analogy, Joined Cases C-182/03 and C-217/03 Belgium and Forum 187 v Commission [2006] ECR I-5479, paragraph 72).
Retten kunne derfor med føje fastslå i den appellerede afgørelses præmis 89, at de multisektorale rammebestemmelser 1998 skulle fortolkes i lyset af artikel 87 EF og af princippet heri om offentlig støttes uforenelighed for at opnå formålet med denne bestemmelse, nemlig en konkurrence på fællesmarkedet, der ikke er fordrejet.
The Court of First Instance was therefore justified in holding, in paragraph 89 of the judgment under appeal, that the multisectoral framework of 1998 should be interpreted in the light of Article 87 EC and of the principle of incompatibility of public aid set out therein, in order to attain the objective sought by that provision, namely undistorted competition in the common market.