natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Desuden har cour de cassation — som påpeget af den franske regering i dens indlæg — siden 1984 accepteret, at en udtalelse fra en afdeling for straffesager kan gøres til genstand for en kassationsanke, som er baseret på ikkeoverholdelse af formforskrifter og procedureregler.
In addition, as the French Government explains in its observations, the Cour de cassation (Court of Cassation) has since 1984 accepted that an opinion of an indictment division can be the subject of an appeal in cassation based on errors of form and procedure.
Denne appelmulighed er nu indeholdt i artikel 696-15 i den franske lov om strafferetspleje.
That possibility of an appeal on a point of law is now laid down in Article 696-15 of the Code de procedure pénale.
Endelig bemærkes, at når en appel af en udtalelse fra en afdeling for straffesager indbringes for cour de cassation i det offentliges interesse, udtaler den sig om de materielle betingelser for udleveringen.
Finally, where an appeal in the interests of the law is brought before the Cour de cassation against an opinion of an indictment division, the court rules on the substantive conditions of extradition.
Det følger af alle disse omstændigheder, at Domstolen har kompetence til at besvare de forelagte spørgsmål.
It follows from all those elements that the Court has jurisdiction to answer the questions referred.
I.P. Santesteban Goicoechea har indledningsvis anmodet Domstolen om at fastslå, at det er i strid med de i Den Europæiske Union gældende almindelige retsprincipper, og navnlig retssikkerhedsprincippet, legalitetsprincippet og princippet om, at straffebestemmelser ikke kan finde anvendelse med tilbagevirkende kraft, dersom det indebærer strengere straffe, at anvende konventionen af 1996 på handlinger, for hvilke cour d’appel de Versailles (afdelingen for straffesager) ved dom af 19. juni 2001 har fastslået, at der er indtrådt forældelse, og afgivet en negativ udtalelse med hensyn til udlevering.
As a preliminary point, Mr Santesteban Goicoechea asks the Court to hold that it would be contrary to the general principles of law applicable within the Union, in particular the principles of legal certainty, legality and non-retroactivity of the more severe criminal law, to apply the 1996 Convention to him in respect of acts which the Chambre de l’instruction of the Cour d’appel de Versailles, by judgment of 19 June 2001, declared to be statute-barred under French law, giving an opinion unfavourable to extradition.
I.P. Santesteban Goicoechea har anført, at selv om konventionerne om udlevering finder anvendelse på handlinger fra tiden forud for deres ikrafttrædelse, kan det ikke antages, at en ny konvention om udlevering indebærer, at retsforhold, som er blevet endeligt afsluttet, kan genoptages.
He submits that, although the conventions on extradition apply to acts which took place before their entry into force, a new convention on extradition cannot have the effect of reopening situations that have been definitively settled.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at da de af sagsøgte i hovedsagen fremførte indledende argumenter vedrører de problemer, der opstår som følge af den successive anvendelse af den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957 og af konventionen af 1996, tager han ikke stilling til besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål og af fortolkningen af rammeafgørelsens artikel 31 og 32.
On this point, it must be stated that, in so far as the preliminary point raised by the defendant in the main proceedings concerns the problems arising from the successive temporal application of the European Convention on Extradition of 13 December 1957 and the 1996 Convention, it is extraneous to the answer to the questions referred for a preliminary ruling and the interpretation of Articles 31 and 32 of the Framework Decision.
Det skal bemærkes, at det følger af artikel 35 EU, at det tilkommer den nationale ret og ikke parterne i hovedsagen at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål.
It must be recalled that, under Article 35 EU, it is for the national court or tribunal, not the parties to the main proceedings, to bring a matter before the Court of Justice.
Retten til at bestemme, hvilke spørgsmål der skal forelægges Domstolen, tilkommer således alene den nationale ret, og parterne kan ikke ændre deres indhold (jf. bl.a. vedrørende artikel 234 EF dom af 9.12.1965, sag 44/65, Singer, Sml. 19651968, s. 137, på s. 139, org.ref.: Rec. s. 1191, på s. 1198, og af 17.9.1998, sag C-412/96, Kainuun Liikenne og Pohjolan Liikenne, Sml. I, s. 5141, præmis 23).
The right to determine the questions to be put to the Court thus devolves on the national court alone and the parties may not change their tenor (see inter alia, with reference to Article 234 EC, Case 44/65 Singer [1965] ECR 965, at p. 970, and Case C-412/96 Kainuun Liikenne and Pohjolan Liikenne [1998] ECR I-5141, paragraph 23).
Det ville desuden være i strid med Domstolens opgaver i henhold til traktatens artikel 35 EU at tage stilling til den påstand, sagsøgte i hovedsagen har fremsat i denne doms præmis 43, såvel som i strid med Domstolens forpligtelser til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen, når henses til, at det i henhold til denne bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der meddeles de pågældende parter (jf. bl.a. vedrørende artikel 234 EF dom af 20.3.1997, sag C-352/95, Phytheron International, Sml. I, s. 1729, præmis 14, og Kainuun Liikenne og Pohjolan Liikennedommen, præmis 24).
Moreover, to answer the question formulated by the defendant in the main proceedings referred to in paragraph 43 above would be incompatible with the function given to the Court by Article 35 EU and with its duty to ensure that the governments of the Member States and the parties concerned are given the opportunity to submit observations in accordance with Article 23 of the Statute of the Court of Justice, bearing in mind that under that provision only the order of the referring court is notified to the interested parties (see inter alia, with reference to Article 234 EC, Case C-352/95 Phytheron International [1997] ECR I-1729, paragraph 14, and Kainuun Liikenne and Pohjolan Liikenne, paragraph 24).
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om rammeafgørelsens artikel 31 skal fortolkes således, at det forhold, at en medlemsstat, i dette tilfælde Kongeriget Spanien, har undladt i henhold til afgørelsens artikel 31, stk. 2, at meddele sin hensigt om fortsat at anvende bilaterale eller multilaterale
By its first question the referring court asks essentially whether Article 31 of the Framework Decision must be interpreted as meaning that, having regard to the word ‘replace’ in paragraph 1 of that article, the failure of a Member State, such as the Kingdom of Spain, to notify that it intends to apply bilateral or multilateral
I.P. Santesteban Goicoechea har gjort gældende, at udtrykket »træder i stedet for« er utvetydigt, og at det forhold, at Kongeriget Spanien har undladt at meddele dets hensigt om fortsat at anvende konventionen af 1996, bevirker, at konventionen ikke finder anvendelse mellem Kongeriget Spanien og Den Franske Republik.
Mr Santesteban Goicoechea submits that the term ‘replace’ is unambiguous and that, in the absence of notification by the Kingdom of Spain of its wish to continue to apply the 1996 Convention, that convention cannot be applied between the Kingdom of Spain and the French Republic.
De fortolkninger, der er foreslået af den franske regering og af Kommissionen i deres skriftlige indlæg, er ikke andet end generaliseringer.
The interpretations put forward in their written observations by the French Government and the Commission are mere extrapolations.
Den franske og spanske regering samt Kommissionen mener derimod ikke, at rammeafgørelsens artikel 31 finder anvendelse i hovedsagen.
The French and Spanish Governments and the Commission, on the other hand, take the view that Article 31 of the Framework Decision is not applicable to the main proceedings.
Det fremgår i denne forbindelse af femte, syvende og ellevte betragtning til rammeafgørelsen, at med henblik på at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de på, daværende tidspunkt gældende udleveringsprocedurer, er formålet med hermed at erstatte det multilaterale udleveringssystem mellem medlemsstaterne, der bygger på den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957, med en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder.
On this point, it is apparent from recitals 5, 7 and 11 in the preamble to the Framework Decision that, in order to eliminate the complexity and potential for delay inherent in the extradition procedures then applicable, it aims to replace the system of multilateral extradition between Member States based on the European Convention on Extradition of 13 December 1957 by a system of surrender between judicial authorities.
Ellevte betragtning præciserer, at »[d]en europæiske arrestordre skal erstatte alle hidtidige instrumenter om udlevering mellem medlemsstaterne«.
Recital 11 thus states that ‘[i]n relations between Member States, the European arrest warrant should replace all the previous instruments concerning extradition’.
I tredje og fjerde betragtning til rammeafgørelsen er nævnt de konventioner, som finder anvendelse mellem samtlige eller visse medlemsstater, såvel som de konventioner, der er godkendt af medlemsstaterne, og som udgør en del af gældende EU-ret, herunder konventionen af 1996.
Recitals 3 and 4 in the preamble to the Framework Decision mention the conventions applicable between all or some of the Member States, and the conventions approved by the Member States which form part of the Union acquis, including the 1996 Convention.
I overensstemmelse med det formål, der er anført i betragtningerne til rammeafgørelsen, fastsætter artikel 31, stk. 1, at mellem medlemsstaterne træder den ordning vedrørende den europæiske arrestordre, der er indført med rammeafgørelsen, i stedet for de i bestemmelsen nævnte konventioner.
In accordance with the aim stated in the preamble to the Framework Decision, Article 31(1) provides, between Member States, for the replacement of the conventions it mentions by the European arrest warrant system established by the decision.
Til disse konventioner hører de, der er nævnt i tredje og fjerde betragtning til rammeafgørelsen og dermed konventionen af 1996.
Those conventions include the ones referred to in recitals 3 and 4 in the preamble to the decision, thus including the 1996 Convention.
I henhold til rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, kan medlemsstaterne fortsat anvende de bilaterale eller multilaterale aftaler eller ordninger, der er gældende ved denne rammeafgørelses vedtagelse, eller indgå bilaterale eller multilaterale aftaler eller ordninger efter rammeafgørelsens ikrafttræden, i det omfang de er mere vidtrækkende end dennes forskrifter og bidrager til yderligere at forenkle eller lette procedurerne for overgivelse af de personer, der er omfattet af en europæisk arrestordre.
Article 31(2) of the Framework Decision allows the Member States to continue to apply bilateral or multilateral agreements or arrangements in force at the time of adoption of the decision, or to conclude such bilateral or multilateral agreements or arrangements after the entry into force of the decision in so far as they allow the prescriptions of the decision to be extended or enlarged and help to simplify or facilitate further the procedures for surrender of persons who are the subject of European arrest warrants.
Artikel 31, stk. 2, omfatter imidlertid ikke de i rammeafgørelsen artikel 31, stk. 1, omhandlede konventioner, eftersom formålet med sidstnævnte bestemmelse helt præcist er, at en mere forenklet og effektiv ordning skal træde i stedet for konventionerne.
However, that provision cannot refer to the conventions mentioned in Article 31(1) of the Framework Decision, since the objective of the decision is precisely to replace them by a simpler and more effective system.
Som anført af Kommissionen i dens skriftlige indlæg, og som understreget af den spanske regering under retsmødet, omhandler rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, andre konventioner, hvormed medlemsstaterne går videre end rammeafgørelsen med henblik på at forenkle og lette procedurerne for overgivelse af personer, samtidig med at de forbliver inden for rammerne af den europæiske arrestordre.
As the Commission noted in its observations and the Spanish Government pointed out at the hearing, Article 31(2) of the Framework Decision refers to other conventions by which the Member States go beyond the Framework Decision in the direction of facilitating and simplifying procedures for surrender, while remaining within the framework of the European arrest warrant.
Det følger heraf, at konventionen af 1996 ikke er omfattet af de i rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, omhandlede bilaterale eller multilaterale aftaler eller ordninger, som det er nødvendigt at give meddelelse om.
It follows that the 1996 Convention is not among the bilateral or multilateral agreements or arrangements mentioned in Article 31(2) of the Framework Decision for which notification could be possible.
Ordningen vedrørende den europæiske arrestordre finder desuden kun anvendelse på de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelsen, og ifølge artikel 32 navnlig kun på de begæringer, der er modtaget efter den 1. januar 2004, såfremt den fuldbyrdende medlemsstat ikke har fremsat nogen erklæring i henhold til denne bestemmelse med henblik på at indføre en tidsmæssig begrænsning for ordningens anvendelse.
Moreover, the European arrest warrant system applies only under the conditions laid down in the Framework Decision, in particular, in accordance with Article 32, for requests received after 1 January 2004, provided that the executing Member State has not made a statement pursuant to that provision in order to place a temporal limitation on the application of that system.
Som Kommissionen har præciseret, medfører det forhold, at rammeafgørelsens bestemmelser træder i stedet for de i artikel 31, stk. 1, omhandlede konventioner, derfor ikke, at disse konventioner ophæves, idet de ud over at finde anvendelse i sager, hvori en medlemsstat har afgivet en erklæring i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, også finder anvendelse i andre situationer, hvor ordningen om den europæiske arrestordre ikke finder anvendelse.
Therefore, as the Commission has observed, the replacement under Article 31(1) of the Framework Decision of the conventions mentioned in that provision does not entail the abolition of those conventions, which retain their relevance in cases covered by a statement made by a Member State pursuant to Article 32 of the Framework Decision, and also in other situations in which the European arrest warrant system is not applicable.
Det følger heraf, at rammeafgørelsens artikel 31 og 32 vedrører særskilte situationer, som udelukker hinanden.
It follows that Articles 31 and 32 of the Framework Decision refer to distinct situations which are mutually exclusive.
Mens artikel 31 med overskriften »Forholdet til andre juridiske instrumenter« vedrører konsekvenserne af anvendelsen af ordningen vedrørende den europæiske arrestordre for internationale konventioner om udvisning, vedrører artikel 32 med overskriften »Overgangsbestemmelse« de forhold, som denne ordning ikke finder anvendelse på.
While Article 31, headed ‘Relation to other legal instruments’, deals with the consequences of the application of the European arrest warrant system for international conventions in the field of extradition, Article 32, headed ‘Transitional provision’, envisages a situation in which that system does not apply.
I den foreliggende sag har Den Franske Republik fremsat en erklæring i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, hvormed den har præciseret, at den som fuldbyrdende medlemsstat fortsat behandler anmodninger om handlinger, der er begået inden den 1. november 1993, som er Maastricht-traktatens ikrafttrædelsesdato, i henhold til den ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004.
In the present case, the French Republic has made a statement in accordance with Article 32 of the Framework Decision, declaring that, as executing State, it will continue to deal with requests relating to acts committed before 1 November 1993, the date of entry into force of the Maastricht Treaty, in accordance with the extradition system applicable before 1 January 2004.
Dette er tilfældet for så vidt angår den anmodning, som de spanske myndigheder har indgivet vedrørende I.P. Santesteban Goicoechea, for så vidt som de handlinger, han anklages for, blev begået i løbet af februar og marts 1992.
The request made by the Spanish authorities concerning Mr Santesteban Goicoechea is such a request, since the acts allegedly committed by him took place in February and March 1992.
Eftersom den i rammeafgørelsen omhandlede ordning vedrørende den europæiske arrestordre ikke fandt anvendelse på denne anmodning, er rammeafgørelsens artikel 31 ikke relevant.
Since the European arrest warrant system provided for by the Framework Decision does not apply to that request, Article 31 of the Framework Decision is not relevant.
Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at rammeafgørelsens artikel 31 skal fortolkes således, at den kun omfatter tilfælde, hvori ordningen vedrørende den
The answer to the first question must therefore be that Article 31 of the Framework Decision must be interpreted as referring only to the situation in which the European
SANTESTEBAN GOICOECHEA europæiske arrestordre finder anvendelse, hvilket ikke er tilfældet, når en udleveringsanmodning vedrører handlinger begået inden en dato, som en medlemsstat har angivet i en erklæring afgivet i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 32.
SANTESTEBAN GOICOECHEA arrest warrant system is applicable, which is not the case where a request for extradition relates to acts committed before a date specified by a Member State in a statement made pursuant to Article 32 of the Framework Decision.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeafgørelsens artikel 32 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at den fuldbyrdende medlemsstat anvender konventionen af 1996, når konventionen først blev anvendelig i medlemsstaten efter den 1. januar 2004.
By its second question the referring court asks essentially whether Article 32 of the Framework Decision must be interpreted as precluding the application by an executing Member State of the 1996 Convention where that convention became applicable in that Member State only after 1 January 2004.
I.P. Santesteban Goicoechea har anført, at det ville være i strid med ordlyden og ånden i den erklæring, som Den Franske Republik har fremsat i overensstemmelse rammeafgørelsens artikel 32, at antage, at det i nævnte artikel 32 anvendte udtryk: »ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004«, dækker den nævnte konvention, som kun har været anvendelig mellem Kongeriget Spanien og Den Franske Republik siden den 1. juli 2005.
Mr Santesteban Goicoechea submits that to allow the expression ‘extradition system applicable before 1 January 2004’ in Article 32 of the Framework Decision to cover that convention, applicable between the Kingdom of Spain and the French Republic only from 1 July 2005, would be contrary to the letter and the spirit of the statement made by the French Republic pursuant to Article 32.
Såvel den franske og spanske regering som Kommissionen er af den opfattelse, at udtrykket: »ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004«, er anvendt i rammeafgørelsen for at sondre mellem på den side den ordning for udlevering, der er indført ved de på tidspunktet for rammeafgørelsens vedtagelse eksisterende konventioner, som der henvises til i betragtningerne til og artikel 31, stk. 1, i rammeafgørelsen, og på den anden side den ved rammeafgørelsen udformede ordning vedrørende den europæiske arrestordre, som ifølge rammeafgørelsen skal finde anvendelse på anmodninger fremsat efter den 1. januar 2004.
The French and Spanish Governments and the Commission consider that the expression ‘extradition system applicable before 1 January 2004’ is used in the Framework Decision in order to distinguish between, on the one hand, the extradition system constituted by the conventions existing at the time of adoption of the Framework Decision, referred to in the preamble and in Article 31(1), and, on the other hand, the European arrest warrant system created by the Framework Decision, which according to that decision was to apply to requests made after 1 January 2004.
Anvendelsen af dette udtryk har hverken til formål at »fastlåse« retstilstanden efter de konventioner, der er omhandlet i artikel 31, stk. 1, eller at hindre en forbedring af det udleveringssystem, der er baseret på den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957.
The use of that expression is not intended to ‘fix’ the state of the conventions referred to in Article 31(1) or to prevent improvements to the extradition system based on the European Convention on Extradition of 13 December 1957.
Såvel den franske og spanske regering som Kommissionen har desuden anført, at konventionerne af henholdsvis 1995 og 1996 endnu ikke var trådt i kraft den 1. januar 2004, at de på nuværende tidspunkt stadig ikke er trådt i kraft, og at den tilsigtede virkning af dem ville gå tabt, hvis medlemsstaterne ikke kunne forsætte med at vedtage de procedurer, som i henhold til national ret kræves med henblik på deres anvendelse.
The French and Spanish Governments and the Commission further submit that the 1995 and 1996 Conventions were not yet in force on 1 January 2004, that they are still not in force today, and that they would lose all effectiveness if the Member States could not continue to adopt the procedures required by their national laws for them to apply.
Konventionerne er imidlertid en del af gældende EU-ret, som medlemsstaterne er forpligtet til at indlemme i national ret, og konventionerne vil forsat være virksomme i tilfælde, hvor reglerne om den europæiske arrestordre ikke gælder, såsom i forbindelse med udlevering fra tredjelande, der er associerede i forhold til Schengen-aftalen af 14. juni 1985.
Yet those conventions are Union acquis which the Member States are obliged to incorporate, and they remain relevant in cases in which the European arrest warrant system does not apply, as well as in extradition relations with the nonmember countries associated within the framework of the Schengen Agreement of 14 June 1985.
Medlemsstaterne er i øvrigt i Rådet blevet opfordret til at fortsætte med at ratificere konventionerne på trods af den gældende rammeafgørelse.
The Member States were, moreover, encouraged within the Council to continue to ratify them despite the existence of the Framework Decision.
Endelig har Kommissionen anført, at Den Franske Republik til enhver tid vil kunne trække sin erklæring, fremsat i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 32, tilbage, hvilket ville indebære, at reglerne om den europæiske arrestordre øjeblikkeligt bliver anvendelige.
The Commission observes, finally, that the French Republic could at any time withdraw the statement it made pursuant to Article 32 of the Framework Decision, which would have the consequence that the European arrest warrant system would be applicable immediately.
Det er derfor vanskeligt at forestille sig, i hvilken henseende det vil være forbudt delvist at gøre fremskridt i retning af den europæiske arrestordre ved at anvende konventionen af 1996 efter iværksættelsen af ordningen i rammeafgørelsen.
It is therefore difficult to see why it should be forbidden to move partially in the direction of the European arrest warrant by applying the 1996 Convention, subsequently to the introduction of the system laid down by the Framework Decision.