natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under de retsforhandlinger, som gav anledning til den præjudicielle forelæggelse, skal Lietuvos Aukščiausiasis teismas afgøre, om kassationsanken iværksat til prøvelse af Lietuvos apeliacinis teismas’ afgørelse af 14. september 2007, som forkastede moderens anmodning om en afgørelse om ikkeanerkendelse af skilsmissedommen, for så vidt som den tilkendte faderen forældremyndigheden over barnet, og beordrede hende at tilbagegive barnet til Tyskland, skal tages til følge.
In the procedure which has given rise to the reference for a preliminary ruling, the Supreme Court of Lithuania must decide whether to quash the decision of the Lithuanian Court of Appeal’s decision of 14 September 2007 dismissing the mother’s application for nonrecognition of the divorce judgment to the extent that it grants custody to the father and orders the child’s return to Germany.
Lietuvos apeliacinis teismas erindrede ligeledes om, at den med hjemmel i forordningen og konventionen den 15. marts 2007 havde fastslået, at barnet skulle tilbagegives.
The Court of Appeal also recalled that, on 15 March 2007, it had itself ordered the child’s return on the basis of the Regulation and the Convention.
Amtsgericht Oranienburgs afgørelse af 20. juni 2007 burde dermed være direkte eksigibel i henhold til bestemmelserne i forordningens kapitel III, afdeling 4, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet.
The Orianenburg Court’s judgment of 20 June 2007 should therefore have been enforced directly in accordance with Section 4 of Chapter III of the Regulation, without any special exequatur procedure.
Lietuvos apeliacinis teismas forkastede argumentet, hvorefter det fremgår af forordningens artikel 11, stk. 8, at barnets tilbagegivelse, uanset en procedure om anerkendelse af retsafgørelsen, kun kan finde sted, når der er truffet en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, i medfør af konventionens artikel 13.
The Court of Appeal rejected the argument that Article 11(8) of the Regulation meant that, failing proceedings to obtain recognition of the judgment, the child’s return should be ordered only when a judgment of nonreturn has been issued under Article 13 of the Convention.
Ifølge Lietuvos apeliacinis teismas viser formuleringen »[u]anset om det […] er blevet bestemt, at barnet ikke skal tilbagegives«, at tilbagegivelsen selv i tilfælde af en sådan afgørelse er mulig i henhold til forordningen uden anvendelse af proceduren med anerkendelse af retsafgørelsen.
In the Court of Appeal’s view, the wording ‘notwithstanding a judgment of non-return’ shows that, even if such a judgment has been delivered, the child’s return can be ordered under the Regulation without applying the procedure for recognition of the judgment.
Når der allerede er truffet afgørelse om tilbagegivelse i henhold til konventionen, skal afgørelsen fuldbyrdes på samme tid som den tilsvarende afgørelse, der er truffet i henhold til forordningen, uden at der kræves en forudgående afgørelse om eksigibilitet (forordningens artikel 42, stk. 1).
When an order for the child’s return has been made under the Convention, it must be enforced concurrently with the comparable judgment issued under the Regulation, without any prior recognition procedure (Article 42(1) of the Regulation).
Hvad angår forældremyndigheden over barnet udtalte Lietuvos apeliacinis teismas, at anmodningen om ikkeanerkendelse ikke kunne undersøges, da der ikke var fremsat en anmodning om anerkendelse af denne del af dommen.
With regard to custody, the Court of Appeal considered that the application for nonrecognition could not be examined in the absence of a request for recognition of that part of the judgment.
For så vidt angår barnets tilbagegivelse fastslog Lietuvos apeliacinis teismas, at i medfør af forordningens artikel 11, stk. 8, uanset en retsafgørelse 5om ikke-tilbagegi-velse, der afsiges i henhold til Haagerkonventionens artikel 13, skal alle senere retsafgørelser, som fastslår, at barnet skal tilbagegives til Tyskland, og som er afsagt af en kompetent ret, fuldbyrdes i overensstemmelse med forordningens kapitel II, afdeling 4.
With regard to the child’s return, the Court of Appeal had noted that, under Article 11(8) of the Regulation, notwithstanding a judgment 5 of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction is to be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III of the Regulation.
I medfør af artikel 42, stk. 1, som er en del af denne afdeling, anerkendes en sådan afgørelse og er eksigibel i en anden medlemsstat, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet, og uden at der kan gøres indsigelse mod anerkendelsen, hvis den er blevet attesteret i domsstaten.
By virtue of Article 42(1), which forms part of that section, any such subsequent judgment is to be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition, provided that it is enforceable and has been certified in the Member State of origin.
Amtsgericht Oranienburg udstedte den pågældende attest, idet den angav, at alle de nødvendige betingelser for udstedelsen var opfyldt.
The Oranienburg court had issued the relevant certificate, indicating that all the conditions required for such issue were met.
Eftersom denne retsafgørelse burde have været direkte eksigibel uden en afgørelse om eksigibilitet, kunne anmodningen om ikkeanerkendelse af denne retsafgørelse ikke antages til realitetsbehandling.
Since its judgment should have been immediately enforced without any special exequatur procedure, the application for a declaration of nonrecognition was inadmissible.
5 — I henhold til forordningens artikel 2, nr. 4, forstås ved en »retsafgørelse« enhver afgørelse om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab og enhver afgørelse om forældreansvar truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan den betegnes, såsom dom eller kendelse.
5 — According to Article 2(4) of the Regulation, the term ‘judgment’ means a divorce, legal separation or marriage annulment, as well as a judgment relating to parental responsibility, pronounced by a court of a Member State, whatever the judgment may be called, including a decree, order or decision.
For det første bestemmer forordningens artikel 21, stk. 3, at alle berettigede parter kan anmode om en afgørelse om anerkendelse eller om ikke-anerkendelse.
First, Article 21(3) of the Regulation provides that any interested party may apply for a decision that the judgment should or should not be recognised.
Ifølge artikel 31, stk. 1, kan den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke fremsætte bemærkninger på dette tidspunkt af sagens behandling.
In accordance with Article 31(1), the person against whom enforcement is sought is not entitled to make any submissions on that application.
I den foreliggende sag er det den person, mod hvem afgørelsen skal fuldbyrdes, der har fremsat anmodningen om ikkeanerkendelse, mens den anden part ikke har fremsat en anmodning om anerkendelse.
In the present case, the person against whom enforcement is sought has applied for a decision that the judgment should not be recognised, while the other party has not made any application for a decision that it should be recognised.
Kan den person, mod hvem afgørelsen skal fuldbyrdes, under disse omstændigheder anmode om ikkeanerkendelse, og i bekræftende fald, hvorledes skal artikel 31, stk. 1, da fortolkes?
In those circumstances, can the person against whom enforcement is sought apply for a decision that the judgment should not be recognised and, if so, how is Article 31(1) to be interpreted?
en ret i medfør af konventionens artikel 13 har afsagt en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, skal den fremsende en kopi til den kompetente ret i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før den ulovlige tilbageholdelse.
issued an order on nonreturn pursuant to Article 13 of the Convention, it must transmit a copy of that order to the court with jurisdiction in the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful retention.
I den foreliggende sag følger det heraf, at den tyske ret kun havde ret til at træffe afgørelse om spørgsmålet om barnets tilbagegivelse, hvis den litauiske ret havde besluttet, at barnet ikke skulle tilbagegives.
Consequently, in the present case the German court would be entitled to rule on the question of the child’s return only if the Lithuanian court decided to refuse return.
Hvis den tyske ret således fastslog, at barnet skulle tilbagegives, og udstedte en attest, ville denne retsafgørelse direkte skulle anerkendes og fuldbyrdes i Litauen, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet (forordningens artikel 11, stk. 8, og artikel 42).
If the German court then ordered the child’s return and issued a certificate, that decision would be directly recognised and enforceable in Lithuania without any special exequatur procedure (Articles 11(8) and 42 of the Regulation).
Når Lietuvos apeliacinis teismas imidlertid allerede havde fastslået, at barnet skulle tilbagegives, havde den tyske ret da kompetence til at undersøge dette spørgsmål i henhold til artikel 11 og udstede en attest i henhold til artikel 42?
But, as the Lithuanian Court of Appeal had already ordered the child’s return, did the German court have jurisdiction to examine the question under Article 11 and issue a certificate under Article 42?
Var den afgørelse, som fastslår tilbagegivelsen, og den udstedte attest i overensstemmelse med forordningens formål og procedurer?
Was it compatible with the aims and procedures of the Regulation to order the child’s return and issue the certificate?
Dernæst er bestemmelserne i forordningens afdeling 4 i henhold til artikel 40, stk. 2, ikke til hinder for, at en indehaver af forældreansvar kan anmode om anerkendelse og fuldbyrdelse af en afgørelse.
Next, according to Article 40(2) of the Regulation, the provisions of Section 4 are not to prevent a holder of parental responsibility from seeking recognition and enforcement of a judgment.
I den foreliggende sag har moderen fremsat en anmodning om ikkeanerkendelse til Lietuvos apeliacinis teismas.
In the present case, the mother has applied for a declaration of nonrecognition.
Er en sådan anmodning tilladt, og i bekræftende fald, skal den ret, som behandler sagen, kontrollere begrundelsen for ikkeanerkendelse på grundlag af forordningens artikel 23?
Is such an application permissible and, if so, must the court seised examine the grounds of nonrecognition on the basis of Article 23 of the Regulation?
Hvad betyder betingelsen i artikel 21, stk. 3, hvorefter muligheden for at anmode om en afgørelse om anerkendelse eller om ikkeanerkendelse gælder med forbehold for afdeling 4, som regulerer fuldbyrdelsen af visse afgørelser, som kræver, at barnet skal tilbagegives?
What is the meaning of the condition in Article 21(3), that the availability of an application for a decision that the judgment should or should not be recognised is without prejudice to Section 4, which regulates the enforcement of certain judgments which require the return of the child?
Selv om forordningen ikke direkte fastlægger den ret, der har kompetence til at undersøge spørgsmålet om barnets tilbagegivelse, bestemmer artikel 11, stk. 6, at hvis
While the Regulation does not directly determine which court has jurisdiction to examine the question of the child’s return, Article 11(6) provides that if a court has
Endelig kan en litauisk ret i medfør af forordningens artikel 24 hverken kontrollere, om den tyske ret har kompetence, eller efterprøve, om denne kompetence er i overensstemmelse med grundlæggende retsprincipper.
Finally, according to Article 24 of the Regulation, a Lithuanian court cannot review the jurisdiction of a German court or examine whether such jurisdiction complies with public policy.
Den ret, der skal behandle anmodningen om ikkeanerkendelse, skal imidlertid efter at have kontrolleret grundene for ikkeanerkendelse som defineret i forordningens artikel 23 træffe en afgørelse.
However, a court seised of an application for nonrecognition of a judgment must, having examined the grounds for nonrecognition set out in Article 23 of the Regulation, take a decision.
Hvis den ikke fastslår grunde for ikkeanerkendelse, skal den anerkende den tyske afgørelse.
If it does not find grounds for non-recognition, it must then recognise the judgment.
I dette tilfælde er to afgørelser, som fastslår, at barnet skal tilbagegives, eksigible i Litauen — den tyske rets afgørelse og Lietuvos apeliacinis teismas’ afgørelse.
In that event, two decisions ordering the child’s return will be enforceable in Lithuania: that of the German court and that of the Lithuanian Court of Appeal.
Skal den ret, der behandler anmodningen om ikkeanerkendelse, under disse omstændigheder anerkende den afgørelse, som fastslår
In those circumstances, must the court seised of the application for nonrecognition recognise the judgment ordering the
RINAU tilbagegivelsen, selv hvis retten i domsstaten ikke har overholdt en procedure, der er defineret i forordningen?
RINAU child’s return even if the court of the Member State of origin failed to observe a procedure laid down in the Regulation?
4) Hvilken betydning skal betingelsen »jf. dog afdeling 4« i artikel 21, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003 tillægges?
(4) What meaning is to be attached to the condition laid down in Article 21(3) of Regulation No 2201/2003 (“without prejudice to Section 4 of this Chapter”)?
»1) Kan en berettiget part som omhandlet i artikel 21 i forordning nr. 2201/2003 anmode om ikkeanerkendelse af en retsafgørelse, hvis der ikke er indgivet nogen anmodning om anerkendelse heraf?
‘(1) Can an interested party within the meaning of Article 21 of Regulation No 2201/2003 apply for nonrecognition of a judicial decision if no application has been submitted for recognition of that decision?
5) Er det i overensstemmelse med de i forordning nr. 2201/2003 omhandlede mål og procedurer, at retten i domsstaten træffer en afgørelse om, at barnet skal tilbagegives, og udsteder den i artikel 42 i forordning nr. 2201/2003 omhandlede attest, efter at retten i den medlemsstat, hvor barnet ulovligt tilbageholdes, har truffet en afgørelse om, at barnet skal tilbagegives til oprindelseslandet?
(5) Do the adoption of the decision to return the child and the issue of the certificate under Article 42 of Regulation No 2201/2003 in the court of the Member State of origin, after a court of the Member State in which the child is wrongfully retained has taken a decision that the child be returned to his or her State of origin, comply with the object -ives of and procedures under Regulation No 2201/2003?
2) Såfremt det første spørgsmål bevares bekræftende, hvorledes skal en national ret da anvende artikel 31, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, der foreskriver, at »[…] [h]verken den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, eller barnet kan på dette tidspunkt af sagens behandling fremsætte bemærkninger over for retten«, når den behandler en anmodning om ikkeanerkendelse af afgørelsen, som er fremsat af den person, mod hvem denne afgørelse skal fuldbyrdes?
(2) If the answer to Question 1 is in the affirmative: how is a national court, when examining an application for nonrecognition of a decision, brought by a person against whom that decision is to be enforced, to apply Article 31(1) of Regulation No 2201/2003, which states: Neither the person against whom enforcement is sought, nor the child shall, at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application?
3) Skal den nationale ret, ved hvilken indehaveren af forældreansvaret har anmodet om ikkeanerkendelse af en afgørelse fra retten i domsstaten, hvorefter barnet,
(6) Does the prohibition in Article 24 of Regulation No 2201/2003 of review of the jurisdiction of the court of the Member State of origin mean that, if it is unable to review the jurisdiction of the court of the Member State of origin and cannot identify any other grounds for nonrecognition of decisions as set out in Article 23 of Regulation No 2201/2003,
6) Skal forbuddet mod prøvelse af kompetencen for retten i domsstaten i artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 fortolkes således, at den nationale ret, til hvilken der er indgivet en anmodning om anerkendelse eller ikkeanerkendelse af en afgørelse fra en udenlandsk ret, og som ikke kan efterprøve kompetencen for retten i domsstaten, eller ikke har
(3) Is the national court which has received an application by the holder of parental responsibility for nonrecognition of that part of the decision of the court of
GENERALADVOKAT SHARPSTONS STILLINGTAGEN — SAG C-195/08 PPU fundet andre grunde til ikkeanerkendelse i henhold til artikel 23 i forordning nr. 2201/2003, er forpligtet til at anerkende retten i domsstatens afgørelse om, at barnet skal tilbagegives, hvis retten i domsstaten ikke har iagttaget de procedurer, der er foreskrevet i forordningen, da den traf afgørelse vedrørende barnets tilbagegivelse?« er kommet til udtryk i artikel 1, på følgende måde: »Da en kendetegnende faktor i de overvejede situationer består af det forhold, at bortføreren påstår, at hans handling er lovliggjort af de kompetente myndigheder i den stat, hvor der er søgt tilflugt, er et effektivt middel til at fraråde vedkommende, at hans handlinger fratages enhver praktisk og retlig følge.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU a national court which has received an application for recognition or nonrecognition of a decision of a foreign court is obliged to recognise the decision of the court of the Member State of origin ordering the child’s return if the court of the Member State of origin failed to observe the procedures laid down in the regulation when deciding on the issue of the child’s return?” in Article 1, as follows: ‘since one factor characteristic of the situations under consideration consists in the fact that the abductor claims that his action has been rendered lawful by the competent authorities of the State of refuge, one effective way of deterring him would be to deprive his actions of any practical or juridical consequences.
For at nå dertil har konventionen først og fremmest blandt sine formål knæsat retableringen af status quo ved hjælp af den »umiddelbar[e] tilbagegivelse af børn, som er ulovligt bortført til eller tilbageholdt i en kontraherende stat«« 6.
The Convention, in order to bring this about, places at the head of its objectives the restoration of the status quo, by means of “the prompt return of children wrongfully removed to or retained in any Contracting State”.’ 6
Domstolen har besluttet at undergive sagen en hasteprocedure i henhold til artikel 104b i Domstolens procesreglement, og der er indgivet skriftlige indlæg af moderen, faderen, den litauiske regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som er de eneste parter, der kan intervenere på dette tidspunkt. De samme parter deltog i retsmødet den 26. og 27. juni 2008 sammen med den tyske, den franske, den lettiske og den nederlandske regering samt Det Forenede Kongeriges regering.
The Court having decided to deal with the reference under the urgent proced- ure governed by Article 104b of its Rules of Procedure, written observations were submitted by the mother, the father, the Lithuanian Government and the Commission, the only parties authorised to make submissions at that stage.
Det fremgår af betragtningerne til forordningen, navnlig betragtning 17, 21, 23 og 24, og af bestemmelserne i artikel 11, at den har det samme mål, som i princippet og med undtagelse for særlige omstændigheder skal sikre barnets hurtige og automatiske tilbagegivelse til den medlemsstat, hvorfra barnet blev fjernet, eller hvor det havde sit sædvanlige opholdssted før fjernelsen 7.
It is clear from its preamble, in particu- lar recitals 17, 21, 23 and 24, and from the provisions of Article 11, that the Regulation shares the same aim of ensuring, in principle and other than in special circumstances, the child’s swift and automatic return to the Member State from which he or she has been removed and where he or she was habitually resident before the removal. 7
6 — Rapporten er til rådighed på Haagerkoventionens hjemmeside om international privatret, punkt 16.
6 — Report available on the website of the Hague Conference on Private International Law, point 16.
Det kan tilføjes som begrundelse for det forhold, at »den forælder, der fjerner barnet, har en betingelsesløs allieret: tiden.
One may add the further justification that ‘the parent who removes the child has one absolute ally: time. As time passes, links with the old home environment become increasingly extenuated, and it becomes increasingly difficult to aspire to restore the former status quo’ (Hugues Fulchiron, ‘La lutte contre les enlèvements d’enfants’, in Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, Dalloz, 2005).
Barnets umiddelbare og effektive tilbagegivelse er dermed et tvingende krav.
The prompt and effective return of the child is therefore an imperative requirement.
7 — Jf. ligeledes »Guide pratique pour l’application du nouveau règlement Bruxelles II« (et dokument udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene efter høring af det europæiske retlige netværk for civil- og handelssager, herefter »den praktiske vejledning«), afdeling VII, s. 37: »Forordningen tilsigter at fraråde bortførelser af børn mellem medlemsstaterne, og hvis de alligevel sker, at sikre barnets hurtige tilbagegivelse til oprindelsesmedlemsstaten.«
7 — See also the ‘Practice Guide for the application of the new Brussels II Regulation’ (drawn up by the Commission in consultation with the European Judicial Network in civil and commercial matters, hereinafter ‘the Practice Guide’), Section VII, p. 37: ‘The Regulation aims at deterring parental child abduction between Member States and, if such nevertheless takes place, ensuring the prompt return of the child to his or her Member State of origin’.
RINAU uforeneligt med formålet med at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som alle medlemsstaterne har underskrevet i traktaterne.
RINAU with the aim of establishing an area of freedom, security and justice to which all the Member States have committed themselves in the Treaties.
Endvidere fremgår det af forordningens betragtning 12 og 17 samt af bestemmelserne i artikel 8, 10 og 11, at forordningen ligeledes tilsigter at give retsinstanserne i samme medlemsstat den materielle kompetence til at regulere spørgsmålet om forældremyndighed og samvær og at opretholde denne kompetence, idet den bekræfter retsinstansers rolle i den medlemsstat, hvortil barnet er blevet fjernet, hvad angår barnets tilbagegivelse.
In addition, it is clear from recitals 12 and 17 in particular, and from the provisions of Articles 8, 10 and 11, that the Regulation also aims to give the courts of the same Member State substantive jurisdiction to decide questions of custody and access, and to maintain that jurisdiction, while confirming the role of the courts of the Member State to which the child has been removed with regard to his or her return.
Endelig er det princip, som uden tvivl er det vigtigste, og som både regulerer konventionen og forordningen, princippet om barnets tarv (jf. især betragtningerne til konventionen samt forordningens betragtning 12 og 13 og dens artikel 12, 15 og 23, jf. ligeledes artikel 3, stk. 1, i De Forenede Nationers konvention om barnets rettigheder 9 og artikel 24, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder 10).
Finally, the most important principle governing both the Convention and the Regulation is beyond any doubt that of protecting the superior interests of the child (see in particular the preamble to the Convention and recitals 12 and 13 in the preamble to the Regulation, together with Articles 12, 15 and 23 thereof; see also Article 3(1) of the United Nations Convention on the Rights of the Child 9and Article 24(2) of the Charter of Fundamental Rights of the European Union 10).