natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Retten har med føje udtalt i præmis 387 i den appellerede dom, at beslutning PVC II, for så vidt som den i første betragtning henviste til »traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab«, underforstået, men nødvendigvis formelt henviste til den opgave, som er tillagt til Kommissionen.
In paragraph 387 of the contested judgment, the Court of First Instance rightly pointed out that, as the first recital in the preamble to the PVC II decision refers to 'the Treaty establishing the European Community', that decision impliedly but necessarily contains a formal reference to the task assigned to the Commission.
Retten har således kunnet lægge til grund, at denne henvisning i sig selv var tilstrækkelig til at begrunde Kommissionens interesse i at fastslå en overtrædelse og pålægge virksomhederne sanktioner for overtrædelsen.
It was thus entitled to hold that that reference alone constituted sufficient reasoning for the Commission's interest in finding an infringement and penalising the undertakings concerned.
Den har herved med rette fastslået, at da Kommissionen råder over et skøn ved udøvelsen af de rettigheder, der ved traktaten er tilladt den på det konkurrenceretlige område, var den ikke forpligtet til yderligere at begrunde sit valg af fremgangsmåde.
In that context, it rightly held that, since the Commission has a discretionary power in implementing the prerogatives conferred upon it by the Treaty in the area of competition law, it was not required to explain further the grounds which had led it to choose that course.
Det er herved tilstrækkeligt at bemærke, at Retten i præmis 253 i den appellerede dom, efter at have konstateret, at det ikke var fornødent at foretage en ny høring af de berørte virksomheder efter annullationen af beslutning PVC I, i det væsentlige havde udledt, at det ikke var fornødent at foretage en ny høring af høringskonsulenten på de betingelser, der er fastsat i beslutningen af 24. november 1990, som i mellemtiden var trådt i kraft.
It is sufficient in that regard to note that, in paragraph 253 of the contested judgment, the Court of First Instance, having established that a new hearing of the undertakings was not necessary following the annulment of the PVC I decision, concluded in essence that a fresh intervention by the Hearing Officer in the circumstances provided for in the decision of 24 November 1990, which had meanwhile become applicable, was not required.
d) Wacker-Chemie og Hoechsts anbringende om, at den appellerede doms præmisser er selvmodsigende og utilstrækkelige for så vidt angår gennemgangen af bevisdokumenterne
(d) The plea raised by Wacker-Chemie and Hoechst alleging that the grounds of the contested judgment are contradictory and insufficient as regards consideration of the documentary evidence
Det er herved tilstrækkeligt at fastslå, at Wacker-Chemie og Hoechst under dække af dette
It is sufficient to state in that regard that, under the guise of the plea in question, Wacker-Chemie and Hoechst are in fact seeking to challenge the appraisal of the evidence carried out by the Court of First Instance.
forpligtelsen til at begrunde metoden til beregning af bøden i hvilken grad de enkelte virksomheder var inddraget
— the level of participation of, and the role played by, each of the undertakings;
— deres relative betydning på PVC-markedet varigheden af hver enkelt virksomheds deltagelse i overtrædelsen.
— the duration of the participation of each undertaking in the infringement.
Kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, er opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed (dom af 16.11.2000, sag C291/98 P, Sarrio mod Kommissionen, præmis 73).
The essential procedural requirement to state reasons is satisfied where the Commission indicates in its decision the factors which enabled it to determine the gravity of the infringement and its duration (Case C-291/98 Ρ Sarrio ν Commission [2000], paragraph 73).
Retten har ligeledes udtalt i præmis 1176 i den appellerede dom, at Kommissionen havde understreget, at den havde betragtet det som formildende omstændigheder, at:
In paragraph 1176 of the contested judgment, it also observed that the Commission had stated that it had taken into account as mitigating circumstances the fact that:
— virksomhederne havde lidt betydelige tab i en stor del af overtrædelsens varighed
— the undertakings had suffered substantial losses during much of the infringement period;
I modsætning til det, som appellanterne har anført, udtrykkeligt eller i det væsentlige, påhvilede det ikke i henhold til begrundelsespligten Kommissionen i sin beslutning at angive tallene i forbindelse med metoden for bødeudmålingen, idet Kommissionen ikke kan undlade at udøve sit skøn ved udelukkende og mekanisk at anvende matematiske formler (dommen i sagen Sarrio mod Kommissionen, præmis 76 og 80).
Contrary to what the appellants claim, either expressly or in essence, that requirement does not oblige the Commission to indicate in its decision the figures relating to the method of calculating the fines; in any event, the Commission cannot, by mechanical recourse to arithmetical formulae alone, divest itself of its own power of assessment (Sarrio, cited above, paragraphs 76 and 80).
Under hensyn til konstateringerne og rækkevidden af begrundelsespligten, som beskrevet ovenfor, har Retten derfor med føje i præmis 1179 i den appellerede dom kunnet udlede, at beslutning PVC II indeholdt en tilstrækkelig og relevant angivelse af de forhold, der var taget hensyn til ved fastlæggelsen af grovheden og varigheden af de enkelte virksomheders overtrædelse.
most of them had already had heavy fines imposed upon them for their participation in an infringement in the thermoplastics sector (polypropylene) during much the same period.
Retten har med disse præmisser begrundet forkastelsen af det fremførte anbringende.
Given those findings and the scope of the obligation to state reasons as set out above, it was therefore entitled, in paragraph 1179 of the contested judgment, to conclude that the PVC II decision contained a sufficient and relevant indication of the factors taken into account in assessing the gravity and duration of the infringement committed by each of the undertakings in question.
Hvad angår en beslutning, hvorved flere virksomheder pålægges bøder, har Retten med rette udtalt i præmis 1173 i den appellerede dom, at begrundelsespligtens rækkevidde bl.a. skal vurderes under hensyntagen til, at overtrædelsernes grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder bl.a. sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning (kendelsen i sagen SPO m.fl. mod Kommissionen, præmis 54).
In paragraph 1173 of the contested judgment, the Court of First Instance rightly observed that, in the case of a decision imposing fines on several undertakings, the scope of the duty to state reasons must be assessed inter alia in the light of the fact that the gravity of the infringement depends on numerous factors, such as the particular circumstances of the case, its context and the dissuasive effect of fines, although no binding or exhaustive list of the criteria to be applied has been drawn up (SPO, cited above, paragraph 54).
Retten har i det foreliggende tilfælde udtalt i præmis 1174 i den appellerede dom, at Kommissionen i betragtning 51-54 til beslutning PVC II havde redegjort for de generelle og individuelle elementer, som den havde taget i betragtning ved fastsættelsen af bøderne.
In the present case, the Court of First Instance observed, in paragraph 1174 of the contested judgment, that the Commission had set out, in points 51 to 54 of the account of the facts contained in the PVC II decision, the general and individual factors which it had taken into account in determining the fine.
— kan få et detaljeret indblik i, hvorledes den bøde, der er pålagt dem i en beslutning, hvori en overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler konstateres, er beregnet, således at de kan tage stilling med fuldt kendskab til sagen uden at være forpligtet til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser til prøvelse af beslutningen.
Its decision cannot be regarded as vitiated by an error of law merely because it had also stated, in paragraph 1180 of the contested judgment, that it was desirable, in order to enable undertakings to define their position with full knowledge of the facts, for them to be able to determine in detail, in accordance with such system as the Commission might consider appropriate, the method whereby the fine imposed upon them in a decision establishing an infringement of Community competition rules has been calculated, without their being obliged, in order to do so, to bring court proceedings against the decision.
- af det pågældende betydningen industriprodukt
— the value of the sales relating thereto in western Europe;
Med denne betragtning, som ikke var nødvendig til støtte for afgørelsen, har Retten blot understreget en mulighed, der står åben for Kommissionen, for at gå ud over kravene til sin
In making that observation, which was not the essential basis for its decision, the Court of First
- antallet af involverede virksomheder
— the number of undertakings involved;
anbringendet om, at Kommissionen havde pålagt Enichem kollektivt ansvar under tilsidesættelse af det almindelige princip om personligt ansvar.
Instance merely pointed out that it is open to the Commission to go beyond the requirements of its obligation to state reasons by enabling undertakings to acquire a detailed knowledge of the method of calculating the fine imposed on them.
Denne mulighed kan imidlertid ikke ændre omfanget af de krav, der følger af begrundelsespligten (dommen i sagen Sarrio mod Kommissionen, præmis 77).
However, the availability of that possibility is not such as to alter the scope of the requirements resulting from the duty to state reasons (Sarrio, paragraph 77).
Montedisons anbringende om, at Retten med urette har afvist virksomhedens påstande om, at Kommissionen tilpligtes at betale erstatning
The plea raised by Montedison alleging erroneous rejection as inadmissible of its claim for an order requiring the Commission to pay damages
Da Enichem ikke til stadighed har deltaget i møderne, har Retten ikke kunnet tilskrive virksomheden samtlige overtrædelser ved at gå ud fra en formodning om dens kendskab til alle kartellets aspekter.
Enichem complains that, in paragraphs 768 to 780 of the contested judgment, the Court of First Instance rejected its plea alleging that the Commission imputed collective responsibility to it and thus failed to observe the general principle that liability can only be personal.
Det skal herved bemærkes, at Montedison i søgsmålet for Retten har begrænset sig til at fremsætte et krav om erstatning, der ikke er opgjort i tal, i sine påstande.
It should be noted that, in the action brought before the Court of First Instance, Montedison merely included an unqualified claim for damages in that part of its application which set out the forms of order sought.
Montedison har således ikke baseret denne pastand på nogen særlig faktisk og retlig begrundelse.
It did not therefore base that claim on any specific factual or legal reasoning.
Montedisons anbringende om, at Retten ikke har foretaget en undersøgelse af den økonomiske sammenhæng
The plea raised by Montedison alleging a failure by the Court of First Instance to consider the economic context
Det skal fastslås, at inden for rammerne af traktatens artikel 85, stk. 1, kan eksistensen af en krise på markedet ikke i sig selv udelukke, at et kartel har konkurrencebegrænsende karakter.
It argues that the Court of First Instance could not reasonably conclude from the participation of the appellant in certain unspecified informal meetings that it had knowledge of the participating undertakings' common plan or, in the words used in the PVC II decision, of the 'cartel as a whole'.
I modsætning til det af appellanten anførte har Retten ikke af planlægningsdokumenterne udledt sit kendskab til de nævnte aftalers konkurrencebegrænsende formål, idet dette kendskab allerede fremgik af appellantens deltagelse i møderne.
In the absence of regular participation by Enichem in the meetings, the Court of First Instance was not entitled to attribute to it all the infringements on the basis of a presumption that it had knowledge of every manifestation of the cartel.
Det bemærkes herved, at Retten med føje har udtalt i præmis 741 i den appellerede dom, at ifølge fast retspraksis er det ved anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, ikke nødvendigt at tage hensyn til en aftales faktiske følger, såfremt aftalen har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen i Fællesskabet.
In paragraph 772 of the contested judgment, the Court of First Instance observed that the infringement complained of consisted in the regular organisation over several years of meetings of rival producers, the aim of which was to establish illicit practices intended to organise artificially the functioning of the PVC market.
I det foreliggende tilfælde var det anbringende, der blev gjort gældende for Retten, baseret på, at der var begået en fejl ved identificeringen af adressaten for beslutning PVC II, dvs. ved bestemmelsen af den person, der er juridisk ansvarlig for overtrædelsen. Anbringendet er i vidt omfang blevet uddybet i stævningen og derefter i replikken.
Montedison further submits that, had the Court of First Instance taken the economic context of the case into consideration, it would have ruled, in paragraph 745 of the contested judgment, that the fixing of European target prices necessarily distorted competition on the PVC market and restricted buyers' scope for negotiation.
nødvendigvis, anerkendt, at Rettens konklusion i præmis 671 i den appellerede dom er velbegrundet, og hvorefter der bestod en forbindelse mellem planlægningsdokumenterne og den praksis, der blev fulgt i de følgende uger.
By approving, in its appeal, the Court of First Instance's finding, in essence, that the planning documents were merely a plan of ICI which met with a favourable response in the subsequent conduct of the undertakings concerned, Enichem from then on implicitly, but necessarily, acknowledged that the Court of First Instance was right to conclude, in paragraph 671 of the contested judgment, that there was a link between the planning documents and the measures implemented in the weeks thereafter.
Denne anerkendelse gør det imidlertid ikke muligt for Enichem at anfægte den endelige konklusion i præmis 673 i den appellerede dom, hvorefter planlægningsdokumenterne kunne betragtes som oprindelsen til kartellet.
That acknowledgement precludes it from challenging the final conclusion, set out in paragraph 673 of the contested judgment, that the planning documents could be regarded as being at the origin of the cartel.
Enichem har imidlertid ikke fremført en argumentation, der særlig skal identificere den retlige fejl, som disse præmisser hævdes at være behæftet med. Enichem har begrænset sig til at anføre, at virksomheden ønsker at gentage dette anbringende, idet den blot tilføjer, at virksomheden ved flere lejligheder har iagttaget den manglende konsekvens i Kommissionens valg med hensyn til at udpege virksomheden i dens egenskab af holdingselskab som adressat for beslutning PVC II og ansvarlig for overtrædelsen.
However, Enichem has failed to put forward any arguments specifically identifying the error in law vitiating those grounds. It confines itself to stating that it wishes to repeat that plea, adding only that it has on several occasions pointed out the illogicality of the Commission's decision to designate it, in its capacity as a holding company, as the addressee of the PVC II decision liable for the infringement.
I dette omfang falder det i forbindelse med appellen fremførte anbringende uden for Domstolens kompetence.
To that extent, the plea repeated in the context of the appeal falls outside the competence of the Court of Justice.
Rettens endelige konklusion betyder alene, at den betragtede planlægningsdokumenterne som udtryk for et initiativ, udtrykt i forslag, der tilsigtede indgåelse af senere aftaler, og ikke som konstatering af en allerede indgået aftale.
The final conclusion of the Court of First Instance simply means that it regarded the planning documents as a manifestation of an initiative conceived in the form of proposals for the subsequent conclusion of agreements, and not as evidencing any agreement already concluded.
Det må imidlertid konstateres, at i det foreliggende tilfælde er en sådan konklusion uden konkret rækkevidde med hensyn til varigheden af overtrædelsen, for så vidt som:
In the present case, such a conclusion has no special significance in relation to the duration of the infringement, since:
Enichems anbringende om, at Retten har begået en retlig fejl med hensyn til de følger, der skal udledes af dens konstatering af, at der ikke er nogen sammenhæng mellem de to dokumenter, som er lagt til grund for Kommissionens beskyldning
The plea raised by Enichem alleging that the Court of First Instance erred in law as regards the consequences of its finding that there was no correlation between two documents forming the basis of the Commission's accusation
— overtrædelsen ansås for at gå tilbage til »omkring« august 1980
— the infringement was regarded as having begun in 'about' August 1980;
Enichem har ikke bestridt, at virksomhedens adfærd, der i mangel af bevis for en formel tiltrædelse af forslagene vil kunne fremstå som anvendelse af en fælles linje for samtlige producenter, har kunnet udlægges som en overtrædelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
Enichem does not dispute that, in the absence of evidence of formal agreement to the proposals, its conduct, which might seem to reflect the pursuit of a policy common to all the producers, was open to interpretation as an infringement of Article 85(1) of the Treaty.
Enichem har i sit appelskrift, idet virksomheden anerkender, at Retten i det væsentlige havde fastslået, at planlægningsdokumenterne blot var et forslag fra ICI, der fandt genklang i den adfærd, der senere blev iværksat af de berørte virksomheder, derfor stiltiende, men
that was taken as the commencement date both by the Commission and by the Court of First Instance because the meetings between the undertakings began in the course of that month;
Dette klagepunkt, som ikke har nogen selvstændig eksistens, er derfor uden genstand.
— the existence itself of measures constituting the cartel.
Wacker-Chemie og Hoechst har for det andet anfægtet Rettens vurdering i præmis 662-673 i den appellerede dom vedrørende de planlægningsdokumenter, som Kommissionen havde fundet i november 1983 i ICI's lokaler.
with respect to Enichem, the Court of First Instance, in the exercise of its unfettered discretion, ruled in paragraphs 675,677,931 and 932 of the contested judgment that the appellant had participated in meetings held over several years from August 1980;
Enichems anbringende om tilsidesættelse af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 som følge af en fejl begået af Retten med hensyn til forholdet mellem omsætningen i regnskabsåret forud for beslutning PVC II og bødens størrelse
The plea raised by Enichem alleging infringement of Article 15(2) of Regulation No 17 as a result of an error made by the Court of First Instance as regards the correlation between the turnover in the business year preceding the PVC II decision and the amount of the fine moreover, the appellant itself acknowledged before that court, in the arguments in its application concerning the frequency of its participation in those meetings (point V.C.I., seventh paragraph) that 'it is at best possible to maintain that, at the beginning and at the end of the period in question, Enichem participated in some meetings'.
Enichem har kritiseret Retten, fordi den har begået en fejl ved sin analyse af forholdet mellem omsætningen i regnskabsåret forud for Kommissionens beslutning, som omhandlet i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og bødens størrelse.
Enichem complains that the Court of First Instance erred in law in its assessment of the correlation between the turnover in the business year preceding the Commission's decision, to which Article 15(2) of Regulation No 17 refers, and the amount of the fine.
Retten har derfor med rette fastslået i præmis 1147 i den appellerede dom, at udviklingen af forholdet dels mellem den bøde, der er fastsat ved beslutning PVC I, og den omsætning, der blev opnået i 1987, dels mellem den bøde af samme størrelse, som blev pålagt ved beslutning PVC II, og omsætningen i 1993, ikke i sig selv kunne indebære en tilsidesættelse af artikel 15, stk 2, i forordning ni. 17.
In that regard, it must be stated that, in paragraph 1146 of the contested judgment, the Court of First Instance correctly pointed out that the purpose of the reference to turnover in Article 15(2) of Regulation No 17 is to determine the maximum amount of the fine which may be imposed on an undertaking.
Den har imidlertid fastslået, at den pålagte bøde lå væsentligt under loftet.
That complaint has no independent existence and is therefore irrelevant.
Det bemærkes herved, at Retten med føje har udtalt i præmis 1146 i den appellerede dom, at den omsætning, der er nævnt i artikel 15, stk. 2, i forordning ni.
Its argument is based on two premisses. First, the turnover realised in the business year preceding the date of each of the two decisions influenced the fine imposed.
17, fastsætter et loft for den bøde, der kan pålægges en virksomhed.
That assessment does not have the significance attributed to it by the appellants.
til overtrædelsens grovhed og misforhold varighed.
Española, paragraph 59, and Sarrio, paragraph 89).
Ved hjælp af denne negative formulering har den kun givet udtrykt for den konklusion, som den var nået frem til inden for rammerne af udøvelsen af sin fulde prøvelsesret efter afslutningen af sin vurdering af grovheden og varigheden af de omstændigheder, som blev lagt til grund, samt under hensyn til Montedisons argumenter, hvorved virksomheden bestred eller relativiserede disse, som den tidligere havde forkastet.
In those circumstances, the Court of First Instance was right to hold, in paragraph 1147 of the contested judgment, that the change in the ratio between, on the one hand, the fine imposed in the PVC I decision and the turnover realised in 1987 and, on the other hand, the fine of an identical amount imposed in the PVC II decision and the turnover realised in 1993 did not in itself entail an infringement of Article 15(2) of Regulation No 17.
Enichem har anført, at den bøde, der blev pålagt ved beslutning PVC II, er den samme som den, der blev pålagt ved beslutning PVC I. Bødens reelle værdi, vurderet på tidspunktet for hver af de to beslutninger, er imidlertid meget forskellig, således at den bøde, der blev pålagt ved beslutning PVC II, er uretfærdigt straffende.
It observes that the fine imposed by the PVC II decision is the same as that imposed by the PVC I decision. However, the real value of that fine, as assessed at the date of each of the two decisions, is very different, so that the fine imposed by the PVC II decision has an unfairly punitive effect.
De 2 500 000 ECU udgjorde efter omregningssatsen i 1988 nemlig 3 842 000 000 ITL, mens de efter omregningssatsen i 1994 udgjorde 4 835 000 000 ITL.
At the 1988 exchange rate, the sum of ECU 2 500 000 represents LIT 3 842 000 000 whereas, at the 1994 exchange rate, it represents LIT 4 835 000 000.
Udtrykt i faste tal svarer dette til en forhøjelse af bøden med 20%, mens de elementer, på grundlag af hvilke den er blevet fastsat, navnlig overtrædelsens grovhed og varighed, er forblevet de samme.
That is equivalent, in real terms, to an increase in the fine of 20% although the facts forming the basis for its calculation, in particular the gravity and duration of the infringement, remained the same.