natgillin/translations-raw huggingface dataset:
De er indehavere af licenser i henhold til postlovens § 51, stk. 1, andet punktum, nr. 5, der giver dem ret til at befordre postforsendelser, der afhentes hos afsenderen efter dennes anmodning og i dennes navn, og som indleveres til Deutsche Posts nærmeste indleveringssted eller til et andet af Deutsche Posts indleveringssteder inden for samme kommune.
They are holders of a licence under the fifth point of the second sentence of Paragraph 51(1) of the Law on postal services which authorises them to handle items of correspondence collected from the sender’s premises, at his request and in his name, in order to deposit them at the nearest Deutsche Post office or at another Deutsche Post office situated in the same local authority area.
Det postbefordringssystem, der blev indført af den befordringspligtige posttjenestevirksomhed i Tyskland, dvs. Deutsche Post, er organiseret på følgende måde: Den post, der lægges i postkasser eller indleveres til posthuse, bliver afhentet og dernæst transporteret til det »brevcenter« (intern fordelingsenhed, der normalt ikke er offentligt tilgængelig), der ligger tættest på afsenderen, hvor posten først forsorteres efter postnummerområder og formater. Den bliver dernæst viderebragt til det brevcenter, der ligger tættest på adressaten, hvor finsorteringen finder sted, og til sidst afleveres posten til adressaterne.
The mail handling system set up by the universal postal service provider in Germany, Deutsche Post, is organised as follows: the mail deposited by senders in letter boxes and at post offices is collected and then transported to the ‘sorting office’ (internal distribution unit which is not usually open to the public) closest to the sender, where the mail is first of all presorted by destination and format.
Ved afgørelse truffet af BNA den 15. september 2000 blev Deutsche Post tilpligtet at indrømme erhvervskunder, der selv foretager bestemte former for indledende behandling, dvs. som direkte til de afleverende brevcentre indleverer bestemte mindstemængder af post, der er forsorteret efter postnummerområder og formater, særlige takster.
By decision of the BNA of 15 September 2000, Deutsche Post was ordered to agree to special tariffs for business customers who carry out certain preparatory operations themselves, that is who deliver guaranteed minimum quantities of mail, presorted as to destination and format, directly to the sorting offices of despatch.
Disse særlige takster blev indsat i Deutsche Posts almindelige forretningsbetingelser.
Those special tariffs were set out in the General Terms and Conditions offered by Deutsche Post.
Den 27. juni 2001 opfordrede Vedat Deniz Deutsche Post til i henhold til postlovens § 28 at afgive et tilbud om delydelser.
On 27 June 2001, Vedat Deniz asked Deutsche Post to make it an offer for partial services under Paragraph 28 of the Law on postal services.
Denne anmodning drejede sig navnlig om muligheden for erhvervsmæssigt, i eget navn og til de samme særlige takster, som gjaldt for Deutsche Posts erhvervskunder, at indlevere større mængder post afhentet hos forskellige kunder, samlet og forsorteret, til et brevcenter.
That request related in particular to the possibility of depositing at a sorting office, on a commercial basis, in its own name and at the same special rates applicable to Deutsche Post business customers, bulk quantities of mail collected from various customers, consolidated and pre-sorted.
Da Deutsche Post afslog at afgive et sådant tilbud til Vedat Deniz, henvendte denne sig til BNA med henblik på at få fastsat betingelser for adgang til delydelserne.
Since Deutsche Post refused to make Vedat Deniz such an offer, the latter applied to the BNA to fix the conditions of access to partial services.
BNA afslog ved afgørelse af 5. september 2001 Vedat Deniz’ anmodning, idet BNA var af den opfattelse, at den licens, der var blevet tildelt i medfør af postlovens § 51, stk. 1, andet punktum, nr. 5, ikke giver indehaveren ret til at levere delydelser inden for postbefordringsnettet.
By decision of 5 September 2001, the BNA rejected Vadat Deniz’s request, finding that the licence granted pursuant to point 5 of the second sentence of Paragraph 51(1) of the Law on postal services does not authorise its holder to provide services forming certain parts of the mail handling chain.
Den 10. oktober 2001 anlagde Vedat Deniz sag ved den forelæggende ret til prøvelse af den omhandlede afgørelse.
On 10 October 2001, Vedat Deniz brought an action before the referring court against the decision rejecting its application.
Nogle år senere blev det af Bundeskartellamt ved afgørelse af 11. februar 2005 forbudt Deutsche Post at nægte konsolidatorer adgang til delydelser, for så vidt som den giver en sådan adgang samt rabatter dels til afsendere af masseforsendelser
Some years later, by decision of 11 February 2005, the Bundeskartellamt (Federal Cartel Office), prohibited Deutsche Post from refusing intermediaries access to partial services to the extent that it grants such access and discounts to bulk mailers
Nogle uger senere anmodede de pågældende konsolidatorer BNA om at fastsætte betingelser for adgang til de pågældende delydelser.
A few weeks later, those intermediaries applied to the BNA to fix the conditions for access to those partial services.
Disse anmodninger blev begrundet med, at Deutsche Post efter deres opfattelse havde udøvet forskelsbehandling ved ikke at indrømme dem de samme takster som dem, der blev tilbudt denne virksomheds kunder.
Their requests were based on the fact that, according to them, Deutsche Post discriminates against them by not granting them the same tariffs as those enjoyed by its customers.
Ved afgørelser af 24. oktober 2005 efterkom BNA delvis disse anmodninger, idet BNA navnlig pålagde Deutsche Post at give konsolidatorerne adgang til brevcentrene i henhold til de almindelige forretningsbetingelser, der gjaldt for erhvervsmæssige konsolidatorer.
By decisions of 24 October 2005, the BNA allowed the applications to the extent that, in particular, it ordered Deutsche Post to grant the intermediaries access to the sorting offices on the General Terms and Conditions applicable to business intermediaries.
Afgørelsen blev truffet med forbehold for tilbagekaldelse for det tilfælde, at Bundeskartellamts afgørelse blev ophævet under ankesagen eller på grundlag af en beslutning truffet af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber eller De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans eller De Europæiske Fællesskabers Domstol.
The decision was revocable in the event that the Bundeskartellamt’s decision were annulled in appeal proceedings or by reason of a decision of the Commission of the European Communities or a judgment of the Court of First Instance of the European Communities or of the Court of Justice.
Med undtagelse af Vedat Deniz har de pågældende konsolidatorer samt Deutsche Post med forskellige begrundelser anlagt sag ved den forelæggende ret til prøvelse af BNA’s afgørelser.
The intermediaries concerned, with the exception of Vedat Deniz, and Deutsche Post brought actions for different reasons before the referring court against those decisions of the BNA.
Da Verwaltungsgericht Köln er i tvivl om fortolkningen af artikel 12, femte led, i direktiv 97/67, sammenholdt med dets artikel 7, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der er affattet i identiske vendinger i sagerne C-287/06 — C-292/06:
Since the Verwaltungsgericht (Administrative Court) Köln has doubts concerning the interpretation to be given to the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67 in conjunction with Article 7 of the directive, it decided to stay the proceedings and to refer to the Court for a preliminary ruling the following question, which has the same wording in Cases C-287/06 to C-292/06:
»Skal artikel 47, stk. 2, EF, sammenholdt med artikel 95 EF samt artikel 12, femte led, og artikel 7, stk. 1, i direktiv [97/67], fortolkes således, at en befordringspligtig virksomhed, som anvender særlige takster for erhvervskunder, der indleverer forsorterede postforsendelser til postnettet i brevcentre, er forpligtet til også at anvende disse særlige takster over for andre virksomheder, som afhenter postforsendelser hos afsenderen og indleverer disse forsorteret til postnettet på det samme indleveringssted og på de samme betingelser som erhvervskunderne, og at den befordringspligtige virksomhed ikke kan nægte dette under henvisning til, at den er forpligtet til at udføre befordringspligtige ydelser?«
‘Is Article 47(2) EC, in conjunction with Article 95 EC, the fifth indent of Article 12 and Article 7(1) of Directive [97/67], to be interpreted as meaning that, where a universal service provider applies special tariffs for business customers who give postal items to the sorting office presorted for the postal network, that universal service provider is obliged to apply those special tariffs also to undertakings which collect postal items from the sender and give them presorted for the postal network at the same access points and on the same terms and conditions as business customers, without the universal service provider being permitted to refuse to do so, having regard to its obligation to provide a universal service?’
Ved kendelse af 31. oktober 2006 har Domstolens præsident besluttet at forene sagerne C-287/06 — C-292/06 med henblik på den skriftlige forhandling, den mundtlige forhandling og dommen.
By order of the President of the Court of 31 October 2006, Cases C-287/06 to C-292/06 were joined for the purposes of the written and oral procedure and the judgment.
Den forelæggende ret ønsker med det forelagte spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om direktiv 97/67 skal fortolkes således, at det er til hinder for, at virksomheder, der erhvervsmæssigt og i eget navn indsamler postforsendelser fra flere afsendere, ikke indrømmes de særlige takster, som den nationale befordringspligtige posttjenestevirksomhed inden for rammerne af sin eksklusive licens indrømmer erhvervskunder, der til dens brevcentre indleverer forsorterede mindstemængder af postforsendelser.
By its question, the referring court asks essentially whether Directive 97/67 must be interpreted as precluding refusal to apply to businesses which consolidate, on a commercial basis and in their own name, postal items from various senders the special tariffs which the national universal postal service provider grants, within the scope of its exclusive licence, to business customers for the deposit of minimum quantities of presorted mail at its sorting offices.
Det bemærkes indledningsvis, at med hensyn til anvendelsen af særlige takster bestemmer artikel 12, femte led, i direktiv 97/67 udtrykkeligt, at »[m]edlemsstaterne sikrer, at taksterne for alle tjenester, der er omfattet af befordringspligten, fastsættes under overholdelse af følgende principper:
At the outset, it must be pointed out that, with regard to the application of special tariffs, Directive 97/67 expressly provides, in the fifth indent of Article 12, that ‘Member States shall take steps to ensure that the tariffs for each of the services forming part of the provision of the universal service comply with the following principles:
— hvis befordringspligtige virksomheder anvender særlige takster, f.eks. for tjenester for erhvervslivet, afsendere af masseforsendelser eller for virksomheder, der indsamler post fra forskellige kunder, skal de anvende principperne om gennemsigtighed og ikke-diskriminering, både med hensyn til takster og de dertil knyttede betingelser.
— whenever universal service providers apply special tariffs, for example for services for businesses, bulk mailers or consolidators of mail from different customers, they shall apply the principles of transparency and non-discrimination with regard both to the tariffs and to the associated conditions.
Sådanne takster skal også gælde privatkunder, der sender post på lignende betingelser«.
Any such tariffs shall also be available to private customers who post under similar conditions.’
Det fremgår klart af denne bestemmelse, at hvis en befordringspligtig posttjenestevirksomhed anvender særlige takster, skal den for at overholde gennemsigtighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling anvende dem ensartet, særligt over for forskellige tredjeparter.
It is clear from that provision that, if a universal postal service provider applies special tariffs, it must, in order to observe the principles of transparency and non-discrim-ination, apply them equally in particular as between third parties.
I modsætning til hvad Deutsche Post og den tyske regering har gjort gældende, skal konsolidatorer, der forestår indsamling af forsendelser fra flere kunder, således indrømmes de samme takster på samme vilkår, når en befordringspligtig virksomhed anvender særlige takster for virksomheder og/eller for afsendere af masseforsendelser.
Thus, contrary to the claim of Deutsche Post and the German Government, whenever such a provider applies special tariffs to businesses and/or bulk mailers, consolidators of mail from different customers are entitled to enjoy the same tariffs under the same conditions.
Denne konstatering kan ikke afsvækkes af de argumenter fra Deutsche Post og den tyske regering, der tilsigter at godtgøre, at artikel 12, femte led, i direktiv 97/67 ikke kræver, at de pågældende konsolidatorer og den befordringspligtige posttjenestevirksomheds erhvervskunder behandles på lige fod.
That finding cannot be invalidated by the arguments of Deutsche Post and the German Government to the effect that the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67 does not require that the intermediaries concerned and the business customers of the universal postal service provider must be treated equally.
I denne forbindelse gør Deutsche Post og nævnte regering først og fremmest gældende, at de pågældende konsolidatorers indsamling, transport og sortering henhører under det område, der kan forbeholdes i medfør af artikel 7, stk. 1, i direktiv 97/67, og som den tyske lovgiver rent faktisk har forbeholdt Deutsche Post indtil den 31. december 2007.
In that regard, Deutsche Post and the German Government contend first that the activity of clearance, transport and sorting carried out by the intermediaries concerned falls within the field which can be reserved pursuant to Article 7(1) of Directive 97/67 and which, in fact, was reserved in the public interest by the German legislature to Deutsche Post until 31 December 2007.
Følgelig har de ingen adgang til at udbyde de tjenester, for hvilke de anmoder om tildeling af særlige takster.
As a result, those intermediaries are not authorised to offer the services for which they request special tariffs.
Derimod handler erhvervskunderne som »selvbefordrere« som omhandlet i 21. betragtning til samme direktiv og kan derfor ikke tiltage sig rettigheder på området for Deutsche Posts eksklusive licens.
On the other hand, business customers act as ‘self-providers’, for the purposes of recital 21 in the preamble to that directive, and cannot, therefore, encroach on Deutsche Post’s exclusive licence.
Det bemærkes, at i medfør af artikel 7, stk. 1, første afsnit, i direktiv 97/67 kan medlemsstaterne, i det omfang det er nødvendigt for at opretholde befordringspligten inden for visse pris- og vægtgrænser, fortsat give eneret på visse tjenester til en befordringspligtig virksomhed.
It must be pointed out that, under the first subparagraph of Article 7(1) of Directive 97/67, Member States may, to the extent necessary to ensure the maintenance of universal service, continue to reserve services, within certain price and weight limits, to one or more universal service providers.
Disse tjenester omfatter kun indsamling, sortering, transport og omdeling af indenlandske brevforsendelser og af indgående grænseoverskridende brevforsendelser.
Those services are to be limited to the clearance, sorting, transport and delivery of items of domestic correspondence and incoming crossborder correspondence.
I det omfang det er nødvendigt for at opfylde befordringspligten, kan der i medfør af tredje og fjerde afsnit i samme stk. 1 fortsat gives eneret på adresserede reklameforsendelser og på udgående grænseoverskridende post inden for de vægt- og prisgrænser, der er nævnt i dette stykke.
To the extent necessary to ensure the provision of universal service, direct mail and outgoing crossborder mail may, in accordance with the third and fourth subparagraphs of Article 7(1), also continue to be reserved within the same weight and price limits as those defined in that paragraph.
Som det imidlertid fremgår af ordlyden af artikel 7, stk. 1, første afsnit, andet punktum, i direktiv 97/67, starter den befordringstransport, der kan gives eneret på til den befordringspligtige virksomhed, først ved indsamlingen.
Nevertheless, as is apparent from the wording of the second sentence of the first subparagraph of Article 7(1) of Directive 97/67, the handling chain which may be reserved to the provider of the universal postal service starts only with clearance.
Ifølge direktivets artikel 2, nr. 4, forstås ved »indsamling« indsamling af postforsendelser fra indleveringssteder, der i punkt 3 i samme artikel defineres som »fysiske faciliteter, herunder postkasser på offentlige steder eller i den befordringspligtige virksomheds lokaler, hvor kunderne kan indlevere postforsendelser til det offentlige postnet«.
According to Article 2(4) of the directive, ‘clearance’ means the operation of collecting postal items deposited at access points, which are defined, in Article 2(3), as ‘physical facilities, including letter boxes provided for the public either on the public highway or at the premises of the universal service provider, where postal items may be deposited with the public postal network by customers’.
Det skal fastslås, at fysiske faciliteter såsom Deutsche Posts brevcentre udgør indleveringssteder i artikel 2, nr. 3’s forstand.
Physical facilities such as the sorting offices of Deutsche Post are access points within the meaning of Article 2(3).
Det er ubestridt, at denne virksomheds erhvervskunder kan indlevere deres forsendelser til det offentlige postnet, der drives af samme virksomhed i medfør af sin status af befordringspligtig virksomhed.
It is common ground that Deutsche Post’s business customers may deposit there their postal items with the public postal network maintained by it as universal postal service provider.
I modsætning til hvad Deutsche Post gør gældende, er det i denne forbindelse ikke relevant, om de delydelser, som sådanne erhvervskunder selv eller i deres navn erlægger indtil indleveringen af forsendelserne i brevcentrene, kan karakteriseres som »selvbefordring« eller ej.
Contrary to the claim of Deutsche Post, whether the partial services provided by those business customers themselves or in their name up to the point of deposit of their items in the sorting offices can or cannot be classified as ‘self-provision’ is not relevant in that regard.
Som det i øvrigt er blevet fremhævet af den tyske regering i dens skriftlige indlæg, har også Deutsche Posts konkurrenter uden for området omfattet af den eksklusive licens i medfør af postloven adgang til brevcentrene og til de rabatter, der indrømmes for delydelser.
Moreover, as the German Government points out in its written observations, beyond the scope of Deutsche Post’s exclusive licence, on the basis of the Law on postal services, its competitors also have access to the sorting offices and the discounts granted for partial services.
En sådan adgang synes at nødvendiggøres af den omstændighed — som Vedat Deniz har fremført i sine skriftlige indlæg uden at være blevet modsagt på dette punkt — at Deutsche Posts postkasser og posthuse er for små til, at større forsendelsesmængder kan modtages og viderebehandles deri.
Such access seems to be necessary because, as Vedat Deniz explains in its written observations, without being contradicted on that point, the letter boxes and post offices of Deutsche Post are too small to receive or deal with large quantities of items.
Det må følgelig konstateres, at aktiviteter såsom konsolidatorers indsamling af brevforsendelser hos forskellige afsendere, forsortering af disse brevforsendelser samt transport af disse til indleveringssteder såsom Deutsche Posts brevcentre ikke henhører under det område, der kan være forbeholdt i medfør af artikel 7, stk. 1 i direktiv 97/67.
It must therefore be stated that an activity such as the collection by intermediaries at the premises of various senders of postal items, their pre-sorting and transport to access points such as Deutsche Post sorting offices does not fall within the field which may be reserved under Article 7(1) of Directive 97/67.
Herefter kan denne bestemmelse ikke påberåbes med henblik på at begrunde en behandling af de pågældende konsolidatorer, der er forskellig fra den behandling, som udøves over for den pågældende virksomheds erhvervskunder.
Consequently, that provision cannot be relied upon to justify treatment of the intermediaries concerned which is different from that enjoyed by Deutsche Post’s business customers.
Deutsche Post og den tyske regering gør imidlertid gældende, at den omstændighed, at de pågældende konsolidatorer gives adgang til brevcentrene og til de rabatter, der gives for en delydelse i relation til de postforsendelser, der, henset til deres vægt og pris, henhører under denne virksomheds eksklusive licens, vil true denne virksomheds finansielle ligevægt.
Deutsche Post and the German Government nevertheless contend that permitting intermediaries access to the sorting offices and the corresponding discounts for a partial service with regard to the postal items which, owing to their weight and their price, fall within that company’s exclusive licence would threaten the financial stability of Deutsche Post.
Disse konsolidatorer vil således kunne tilbyde et lukrativt klientel, virksomhederne, der tegner sig for ca. 80% af alle forsendelser, hele postbefordringsnettet, og dette til takster, der er lavere end Deutsche Posts takster. For så vidt angår dyrere tjenester, særligt omdeling i landområder, ville de pågældende konsolidatorer som underleverandører således kunne benytte sig af den befordringspligtige posttjenestevirksomheds tjenester.
Those intermediaries would then be able to offer a lucrative group of customers, namely businesses, from which approximately 80% of all items come, the entire postal handling chain, at tariffs lower than those of Deutsche Post.
I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at bemærke, at ifølge artikel 12, femte led, i direktiv 97/67 skal der ved de særlige takster »tages hensyn til de omkostninger, der spares i forhold til standardtjenester, der omfatter samtlige ydelser i forbindelse med indsamling, befordring, sortering og levering af enkelte forsendelser«.
In that regard, it is sufficient to point out that, under the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67, the special tariffs ‘shall take account of the avoided costs, as compared to the standard service covering the complete range of features offered for the clearance, transport, sorting and delivery of individual postal items’.
De pågældende takster kan følgelig udformes således, at de dækker de specifikke omkostninger, der er knyttet til den befordringspligtige posttjenestevirksomhed og alene adskiller sig fra de normale takster på grund af den omstændighed, at de udgifter, der spares, fratrækkes i disse takster, således at indrømmelse af særlige takster ikke berører den befordringspligtige posttjenestevirksomheds finansielle ligevægt.
Those tariffs can therefore be set in such a way that they cover the specific costs linked to the provision of the universal postal service and do not differ from the normal tariffs except due to the fact that the costs actually avoided are deducted from the latter tariffs, with the result that the grant of special tariffs does not affect the financial stability of the universal postal service provider.