natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, at Rådet ikke vedtager et forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, udgør en retsakt, der kan prøves i medfør af traktatens artikel 173, bemærkes, at ifølge fast retspraksis foreligger der kun retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af denne bestemmelse, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgernes interesser.
By their first ground of appeal, the appellants argue that the Court of First Instance infringed Article 173 of the Treaty, in the light of the Anti-Dumping Code and the general principle of coherence, in holding that the Council's failure to adopt the proposal for a regulation imposing a definitive antidumping duty submitted by the Commission was not a reviewable act.
Det må fastslås, at Rådets manglende vedtagelse af det af Kommissionen fremsatte forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, sammenholdt med udløbet af femtenmånedersfristen, definitivt fastlagde Rådets synspunkt under den sidste etape af antidumpingproceduren.
By their second ground of appeal, the appellants argue that the Court of First Instance infringed Article 19 of the EC Statute of the Court of Justice and Article 44 of its Rules of Procedure, in holding that they had submitted a new claim when they referred, in their observations on the objection of admissibility raised by the Council, to the expiry of the 15-month period laid down in Article 6(9) of the basic regulation.
I øvrigt bemærkes, at denne manglende vedtagelse har berørt interesserne for Eurocoton og de øvrige appellanter, som havde anmodet om antidumpingundersøgelsen. Det fremgår således af forordning nr. 2208/96 og af appellanternes argumenter, at Eurocoton indgav klagen på EF-erhvervsgrenens vegne, og at Eurocoton blev støttet af de øvrige appellanter.
By their third ground of appeal, the appellants argue that the Court of First Instance infringed Article 173 of the Treaty, in the light of the Anti-Dumping Code, in holding that the mere expiry of the 15-month period provided for in Article 6(9) of the basic regulation did not constitute a decision by the Council which could be the subject of an action for annulment.
I betragtning af det anførte fremgår det, at Rådets manglende vedtagelse af det forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, som Kommissionen havde fremsat, har alle de kendetegn, der er karakteristiske for en retsakt, der kan anfægtes i medfør af traktatens artikel 173, idet den har affødt bindende retsvirkninger, der kan berøre appellanternes interesser.
As regards the question whether the Council's failure to adopt a proposal for a regulation imposing a definitive antidumping duty constitutes a reviewable act within the meaning of Article 173 of the Treaty, according to settled case-law, only a measure whose legal effects are binding on the applicant and are capable of affecting his interests is an act or decision which may be the subject of an action for annulment under that article.
Det forhold, at den procedure, som Rådets endelige stillingtagen er et led i, er fastsat i en forordning, kan ikke i den foreliggende sag ændre noget herved.
It must be noted that the failure to adopt the proposal for a regulation imposing a definitive antidumping duty submitted by the Commission, together with the expiry of the 15-month period, determined definitively the Council's position in the final phase of the antidumping proceedings.
I den forbindelse bemærkes, at antidumpingproceduren på flere punkter svarer til en administrativ procedure.
Moreover, that failure to adopt the proposal affected the interests of Eurocoton and the other appellants who had instigated the antidumping investigation.
På dette område handler Rådet således inden for rammerne af en ordning, nemlig grundforordningen, som fastsætter klart definerede grænser for institutionernes beføjelser og yder de berørte erhvervsdrivende og deres faglige sammenslutninger proceduremæssige garantier.
In the light of the foregoing, it appears that the Council's failure to adopt the proposal for a regulation imposing a definitive antidumping duty submitted by the Commission has all the characteristics of a reviewable act within the meaning of Article 173 of the Treaty, in that it produced binding legal effects capable of affecting the appellants' interests.
Rådet handler herved inden for en retlig ramme, som det har pålagt sig selv, og hvori de betingelser, hvorunder en antidumpingforordning skal vedtages, samt det skøn, Rådet har ved afgørelsen af, om sådanne foranstaltninger skal træffes eller ej, er præciseret.
The legislative nature of the procedure in the context of which the Council adopted its definitive position is not such as to alter that conclusion in this case.
I den forbindelse skal det tilføjes, at der ved Fællesskabets retsinstanser kan anlægges sag ikke alene til prøvelse af forordninger om indførelse af en endelig antidumpingtold, der vedtages som afslutning på antidumpingproceduren, men også til prøvelse af Kommissionens eller Rådets beslutninger om at afslutte antidumpingproceduren uden at indføre en antidumpingtold.
Antidumping proceedings are similar in several respects to an administrative procedure.
Det skal ligeledes bemærkes, at selv om forordninger om indførelse af antidumpingtold på grundlag af deres karakter og rækkevidde er almengyldige, idet de finder anvendelse på de erhvervsdrivende i almindelighed, kan de dog ikke alene berøre EF-producenter individuelt i disses egenskab af klagere, men under visse omstændigheder også producenter og eksportører af det pågældende produkt, der hævdes at have praktiseret dumping, samt, under visse omstændigheder, importørerne af det pågældende produkt.
In such matters, the Council acts under rules — the basic regulation — which set well-defined limits to the powers of the institutions and offer procedural safeguards to the economic operators concerned and to their professional associations.
Det fremgår af ovennævnte bemærkninger, at Retten har tilsidesat traktatens artikel 173, når den i den appellerede doms præmis 61, 63 og 64 har fastslået, at annullationssøgsmålet måtte afvises, idet der ikke forelå en anfægtelig retsakt.
In so doing, the Council acts within a regulatory framework which it has imposed on itself, specifying the conditions in which an antidumping regulation may be adopted as well as the Council's room for manoeuvre as to whether or not to adopt such measures.
Det må således fastslås, at når Retten med urette nåede frem til, at beslutningen om ikke at vedtage det forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, som Kommissionen havde fremsat, ikke var en anfægtelig retsakt, er bemærkningen i den appellerede doms præmis 90, hvorefter argumentet om manglende begrundelse ikke kunne tages til følge, fordi der ikke forelå nogen anfægtelig retsakt, heller ikke holdbart.
Since the Court of First Instance wrongly held that the failure to adopt the proposal for a regulation imposing a definitive antidumping duty submitted by the Commission was not a reviewable act, the statement in paragraph 90 of the contested judgment that the argument alleging failure to state reasons could not be entertained in the absence of a reviewable act is also not founded.
De påstande, der blev nedlagt i første instans
The applications at first instance
Som generaladvokaten har anført i punkt 112 og 113 i forslaget til afgørelse, gør appellanterne til støtte for annullationspåstanden nu kun gældende, at Rådet har tilsidesat begrundelsespligten, idet det ikke har angivet, hvorfor det forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, som Kommissionen havde fremsat, blev afvist.
As the Advocate General stated in paragraphs 112 and 113 of his Opinion, the appellants now only argue in support of their action for annulment that the Council disregarded the obligation to state reasons by not indicating why it had rejected the Commission's proposal for a regulation imposing a definitive antidumping duty.
En overholdelse af begrundelsespligten forudsætter således, at det af den omtvistede retsakt fremgår, at der ikke finder dumping sted eller forvoldes skade som følge heraf, og at det heller ikke af hensyn til beskyttelsen af Fællesskabet interesser er påkrævet at gribe ind.
Compliance with the obligation to state reasons therefore requires the act in question to indicate the absence of dumping or corresponding injury or that the Community interest does not call for intervention on its part.
For så vidt angår den foreliggende sag bemærkes, at som det fremgår af Rådets pressemeddelelse og Rådets svar på en anmodning om oplysninger fra Eurocoton, var den eneste begrundelse for den manglende vedtagelse af det forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, som Kommissionen havde fremsat, at der ikke var flertal for forslaget.
In the event, as is clear from the Council press release and its reply to a request for information from Eurocoton, the only reason put forward for the failure to adopt the proposal for a regulation imposing a definitive antidumping duty submitted by the Commission was the lack of a majority in favour of that proposal.
Det følger af det anførte, at sådanne oplysninger om resultatet af afstemningen i Rådet ikke opfylder begrundelsespligten i henhold til traktatens artikel 190.
It follows from the foregoing that such information as to the result of the voting in the Council cannot satisfy the obligation to state reasons laid down by Article 190 of the Treaty.
Det skal fastslås, at appellanterne til støtte for erstatningspåstanden nu alene påberåber sig, at den omtvistede beslutning er utilstrækkeligt begrundet.
It should be noted that the appellants now plead in support of their action for damages only that the statement of reasons for the decision in question was inadequate.
Det skal ligeledes bemærkes, at efter fast retspraksis kan Fællesskabet ikke ifalde ansvar, blot fordi en retsakt eventuelt ikke er begrundet.
The Court has consistently held that any inadequacy in the statement of reasons for a legislative measure is not sufficient to cause the Community to incur liability.
Rådet og appellanterne bærer deres egne omkostninger vedrørende sagens behandling i førsteinstans.
Orders the Council of the European Union and the appellants to bear their own costs at first instance;
Rådet betaler omkostningerne vedrørende sagens behandling i appelleddet.
Orders the Council of the European Union to pay the costs of lhe appeal;
Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland bærer sine egne omkostninger, såvel vedrørende sagens behandling i første instans som i appelleddet.*
Orders the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland to bear its own costs both at first instance and on appeal'
Generaladvokat F. G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum') den 16. januar 2003.
Advocate General F. G. Jacobs delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 16 January 2003.
2) frifinde Rådet for Den Europæiske Union.
Not available.
Selskabets enedirektør (»director«), der er bosiddende i Haag (Nederlandene), er bemyndiget til at tegne selskabet alene og uafhængigt.
Its sole director, whose domicile is in The Hague (Netherlands), is authorised to act alone and independently in the name of the company.
Selskabet, der under navnet »Inspire Art Ltd« driver virksomhed på området for salg af kunstværker, påbegyndte sin virksomhed den 17. august 2000 og har en filial i Amsterdam.
The company, which carries on activity under the business name 'Inspire Art Ltd' in the sphere of dealing in objets d'art, began trading on 17 August 2000 and has a branch in Amsterdam.
Inspire Art er registreret i handelsregisteret hos handelskammeret i Amsterdam, uden at det er angivet, at der er tale om et formelt udenlandsk selskab i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1 i Wet op de formeel buitenlandse vennootschappen (den nederlandske lov om formelt udenlandske selskaber) af 17. december 1997 (herefter »WFBV«).
Inspire Art is registered in the commercial register of the Chamber of Commerce without any indication of the fact that it is a formally foreign company within the meaning of Article 1 of the Wet op de Formeel Buitenlandse Vennootschappen (Law on Formally Foreign Companies) of 17 December 1997 ('the WFBV).
Da handelskammeret fandt, at denne betegnelse var obligatorisk, fordi Inspire Art udelukkende drev erhvervsmæssig virksomhed i Nederlandene, har det den 30. oktober 2000 anlagt sag ved Kantongerecht te Amsterdam med påstand om, at det fastslås, at registreringen af dette selskab i handelsregisteret skal suppleres med en angivelse af, at Inspire Art i henhold til WFBVs artikel 1 er et »formelt udenlandsk selskab«, hvilket medfører, at en række lovbestemte forpligtelser finder anvendelse.
Taking the view that that indication was mandatory on the ground that Inspire Art traded exclusively in the Netherlands, the Chamber of Commerce applied to the Kantongerecht te Amsterdam on 30 October 2000 for an order that there should be added to that company's registration in the commercial register the statement that it is a formally foreign company, in accordance with Article 1 of the WFBV, which would entail other obligations laid down by law.
Principalt har Inspire Art bestridt, at dets registrering er ufuldstændig, idet selskabet ikke finder, at det opfylder betingelserne i WFBVs artikel 1.
Inspire Art denies that its registration is incomplete, primarily because the company does not meet the conditions set out in Article 1 of the WFBV.
Subsidiært — såfremt Kantongerecht te Amsterdam måtte finde, at selskabet opfylder betingelserne — har selskabet anført, at WFBVs bestemmelser er i strid med fællesskabsretten, navnlig med artikel 43 EF og 48 EF.
As a secondary point, if the Kantongerecht were to decide that it met those conditions, it maintained that the WFBV was contrary to Community law, and to Articles 43 EC and 48 EC in particular.
I kendelse af 5. februar 2001 har Kantongerecht te Amsterdam fastslået, at Inspire Art er et formelt udenlandsk selskab i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i WFBVs artikel 1.
In its order of 5 February 2001 the Kantongerecht held that Inspire Art was a formally foreign company within the meaning of Article 1 of the WFBV.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt WFBV er forenelig med fællesskabsretten, har retten besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen to præjudicielle spørgsmål.
As regards the compatibility of the WFBV with Community law, it decided to stay proceedings and refer a number of questions to the Court of Justice for a preliminary ruling.
det formål at gøre dem lige byrdefulde at samordne de garantier, som kræves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, nævnte selskaber til beskyttelse af såvel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser«.
The Eleventh Directive was adopted on the basis of Article 54(3)(g) of the EC Treaty (now, after amendment, Article 44(2)(g) EC) which provides that the Council and Commission are to carry out the duties devolving on them under that article 'by coordinating to the necessary extent the safeguards which, for the protection of the interests of members and others, are required by Member States of companies or firms within the meaning of the second paragraph of Article 58 with a view to making such safeguards equivalent throughout the Community1.
Desuden fremgår det af fjerde og femte betragtning til ellevte selskabsdirektiv, at forskellene i medlemsstaternes lovgivninger for så vidt angår filialer, bl.a. vedrørende offentlighed, kan forstyrre udøvelsen af etableringsretten, og at det derfor er nødvendigt at afskaffe disse forskelle.
Furthermore, it follows from the fourth and fifth recitals in the preamble to the Directive that the differences in respect of branches between the laws of the Member States, especially as regards disclosure, may interfere with the exercise of the right of establishment and must therefore be eliminated.
Heraf følger, at den harmonisering af offentlighed vedrørende filialer, der er gennemført ved ellevte selskabsdirektiv, uden at gribe ind i den oplysningspligt, som påhviler filialen i henhold til social- og skatteretten og på det statistiske område, er udtømmende, idet direktivets formål ellers ikke kan virkeliggøres.
It follows that, without affecting the information obligations imposed on branches under social or tax law, or in the field of statistics, harmonisation of the disclosure to be made by branches, as brought about by the Eleventh Directive, is exhaustive, for only in that case can it attain the objective it pursues.
Det skal tillige understreges, at ellevte selskabsdirektivs artikel 2, stk. 1, er affattet på en måde, der er udtømmende.
It must likewise be pointed out that Article 2(1) of the Eleventh Directive is exhaustive in formulation.
Desuden indeholder bestemmelsens stk. 2 en liste med fakultative of fen t lighedsfo ra ns t al t n i nger vedrørende filialer, som kun har en berettigelse, såfremt medlemsstaterne ikke kan fastsætte andre offentlighedsforanstaltninger vedrørende filialer end dem, der fremgår af ellevte selskabsdirektiv.
Moreover, Article 2(2) contains a list of optional measures imposing disclosure requirements on branches, a measure which can have no raison d'être unless the Member States are unable to provide for disclosure measures for branches other than those laid down in the text of that directive.
Følgelig er de forskellige offentlighedsforanstaltninger, der er fastsat i WFBV, i strid med ellevte selskabsdirektiv.
In consequence, the various disclosure measures provided for by the WFBV.
På dette punkt må det således konkluderes, at ellevte selskabsdirektivs artikel 2 er til hinder for en national lovgivning som WFBV, der pålægger en filial af et selskab, som er stiftet i henhold til en anden medlemsstats nationale lovgivning, offentlighedsforpligtelser, der ikke fremgår af direktivet.
It must therefore be concluded on this point that it is contrary to Article 2 of the Eleventh Directive for national legislation such as the WFBV to impose on the branch of a company formed in accordance with the laws of another Member State disclosure obligations not provided for by that directive.
Spørgsmålet, om der foreligger en hindring for etableringsfriheden
The existence of an impediment to freedom of establishment
Den omstændighed, at Inspire Art er blevet stiftet i den hensigt at undgå den nederlandske selskabslovgivning, som stiller strengere krav, navnlig hvad angår størrelsen af mindstekapitalen og indbetaling af selskabsandele, udelukker således ikke, at selskabets oprettelse af en filial i Nederlandene er opfattet af etableringsfriheden i medfør af artikel 43 EF og 48 EF.
The fact that Inspire Art was formed in the United Kingdom for the purpose of circumventing Netherlands company law which lays down stricter rules with regard in particular to minimum capital and the payingup of shares does not mean that that company's establishment of a branch in the Netherlands is not covered by freedom of establishment as provided for by Articles 43 EC and 48 EC.
Spørgsmålet, om hindringen er begrundet
As the Court held in Case
2) Artikel 43 EF og 48 EF er til hinder for en national lovgivning som Wet op de formeel buitenlandse vennootschappen, hvorefter den frie adgang til oprettelse af en filial i medlemsstaten af et selskab, der er stiftet i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, er undergivet visse betingelser, som er fastsat i national selskabsret om stiftelse af selskaber, vedrørende mindstekapital og selskabsledelsens ansvar.
It is contrary to Articles 43 EC and 48 EC for national legislation such as the Wet op de Formeel Buitenlandse Vennootschappen to impose on the exercise of freedom of secondary establishment in that State by a company formed in accordance with the law of another Member State certain conditions provided for in domestic company law in respect of company formation relating to minimum capital and directors' liability.
Årsagerne til, at selskabet er blevet stiftet i førstnævnte medlemsstat såvel som den omstændighed, at selskabet udelukkende euer næsten udelukkende udøver sin virksomhed i den medlemsstat, hvor filialen er oprettet, kan — medmindre det i det konkrete tilfælde godtgøres, al der foreligger misbrug ikkefratage selskabet retten til alpåberåbe sig den etableringsfrihed, der er garanteret ved EF-traktaten.*
The reasons for which the company was formed in that other Member State, and the fact that it carries on its activities exclusively or almost exclusively in the Member State of establishment, do not deprive it of the right to invoke the freedom of establishment guaranteed by the EC Treaty, save where the existence of an abuse is established on a case-by-case basis.'
Generaladvokat S. Alber fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 30. januar 2003.
Advocate General S. Alber delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 30 January 2003.
Ved kendelse af 7. maj 2001 har Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien stillet fem præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen dels af EF-traktatens artikel 48 (efter ændring nu artikel 39 EF), dels af Domstolens praksis, som den bla. er kommet til udtryk i dom af 5. marts 1996, Brasserie du pêcheur og Factortame (forenede sager C-46/93 og C-48/93), og af 17. september 1997, Dorsch Consult (sag C54/96).
By an order of 7 May 2001 the Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Regional Civil Court, Vienna) referred to the Court for a preliminary ruling a question on the interpretation of, first, Article 48 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 39 EC) and, secondly, the judgments of the Court in Joined Cases C-46/93 and C-48/93 Brasserie du Pêcheur and Factortame [1996] and Case C-54/96 Dorsch Consult [1997].
Tvisten i hovedsagen
Dispute in the main proceedings
Gerhard Kobler har siden den 1. marts 1986 som fastansat universitetsprofessor i Innsbruck (Østrig) arbejdet for den østrigske stat i et offentligretligt ansættelsesforhold.
Mr Köbler has been employed since 1 March 1986 under a public-law contract with the Austrian State in the capacity of ordinary university professor in Innsbruck (Austria).
Han blev ved udnævnelsen lønmæssigt indplaceret som universitetsprofessor på tiende løntrin, hvortil kom det sædvanlige anciennitetstillæg.
On his appointment he was awarded the salary of an ordinary university professor, tenth step, increased by the normal length-of-service increment.
Ved skrivelse af 28. februar 1996 indgav Gerhard Kobler en ansøgning om tildeling af det særlige anciennitetstillæg for universitetsprofessorer i henhold til § 50a i Gehaltsgesetz 1956 (lønningsloven af 1956, som ændret i 1997, herefter »GG«).
By letter of 28 February 1996, Mr Köbler applied under Article 50a of the Gehaltsgesetz 1956 (law on salaries of 1956), as amended in 1997 (hereinafter 'the GG') for the special length-of-service increment for university professors.
Han anførte, at han ganske vist ikke havde 15 års anciennitet som professor ved de østrigske universiteter, men at han derimod havde den krævede anciennitet, hvis man medregnede varigheden af hans ansættelser ved universiteterne i andre af Fællesskabets medlemsstater.
He claimed that, although he had not completed 15 years' service as a professor at Austrian universities, he had completed the requisite length of service if the duration of his service in universities of other Member States of the European Community were taken into consideration.
Han gjorde gældende, at betingelsen om, at de 15 års anciennitet udelukkende skulle være opnået ved de østrigske universiteter — uden hensyntagen til den anciennitet, der var opnået ved universiteter i andre medlemsstater — lige siden Republikken Østrigs tiltrædelse af Fællesskabet havde udgjort en indirekte forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til fællesskabsretten.
He claimed that the condition of completion of 15 years service solely in Austrian universities — with no account being taken of periods of service in universities in other Member States — amounted to indirect discrimination unjustified under Community law.