natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Såfremt et midlertidigt forfald begrunder ændring af sammensætningen, således at antallet af medlemmer forbliver ulige, forholder det sig så meget desto mere på samme måde i tilfælde af endeligt forfald, der f.eks. skyldes udløbet af et medlems embedsperiode.
If a temporary absence or inability to attend justifies the change in the composition to allow an uneven number of members to sit, the same must apply, afortiori, to the case of a permanent inability to attend as a result of, for example, the expiry of a member's term of office.
Retten har dernæst i den appellerede doms præmis 78 fastslået, at Domstolen i sin dom af 15. juni 1994 havde konkluderet, at Retten havde begået en retlig fejl ved at erklære beslutning PVC I for en nullitet, og at Rettens dom af 27. februar 1992 følgelig burde ophæves.
In the present case, the Third Chamber (Extended Composition) of the Court of First Instance could therefore reach a valid decision in a reduced composition of three members after the expiry, subsequent to the oral procedure, of the term of office of one of the five members of which it was initially composed.
I det foreliggende tilfælde har Rettens Tredje Udvidede Afdeling, kun sammensat af tre dommere, således lovligt kunnet træffe afgørelse, efter at embedsperioden for en af de fem medlemmer, som afdelingen oprindeligt bestod af, udløb efter den mundtlige forhandling.
It stated further, in paragraph 78 of the contested judgment, that, in its judgment of 15 June 1994, the Court of Justice found that the Court of First Instance had erred in law by declaring the PVC I decision non-existent and that, therefore, the judgment of the Court of First Instance of 27 February 1992 had to be set aside.
Retten har derfor med rette i den appellerede doms præmis 82 heraf udledt, at Domstolens dom af 15. juni 1994, der udtrykkeligt havde afvist nødvendigheden af at tage stilling til sagsøgernes øvrige anbringender, ikke havde taget stilling til disse.
It also pointed out in paragraphs 78 and 81 of the contested judgment that the Court of Justice, when giving its final ruling on the dispute in accordance with Article 54 of the EC Statute of the Court of Justice, annulled the PVC I decision for infringement of essential procedural requirements on the ground that the Commission had infringed the first paragraph of Article 12 of its Rules of Procedure by failing to carry out the authentication of the PVC I decision in accordance with that article.
LVM's, DSM's, Enichems og Id's anbringende om tilsidesættelse af den materielle retskraft
The plea in law raised by LVM, DSM, Enichem and ICI alleging infringement of the principle of res judicata
LVM, DSM, Enichem og ICI har for Retten gjort gældende, at Kommissionen ikke kunne vedtage beslutning PVC II uden at tilsidesætte den materielle retskraft af Domstolens dom af 15. juni 1994.
Therefore, it was fully entitled to conclude, in paragraph 82 of the contested judgment, that the Court's judgment of 15 June 1994, which expressly ruled out the need to examine the other pleas in law raised by the applicants, did not settle those pleas.
Retten har med rette i den appellerede doms præmis 84 tilføjet, at når Domstolen selv træffer endelig afgørelse om tvisten i medfør af artikel 54 i EF-statutten for Domstolen ved at tage et eller flere af appellanternes anbringender til følge, tager den ikke ipso jure stilling til samtlige de faktiske og retlige omstændigheder, som appellanterne har påberåbt sig.
Before the Court of First Instance, LVM, DSM, Enichem and ICI submitted that the Commission could not adopt the PVC II decision without disregarding the authority of res judicata attaching to the Court's judgment of 15 June 1994.
Ifølge appellanterne har Domstolen, der traf afgørelse om tvisten i henhold til artikel 54 i EF-statutten for Domstolen, efter at have ophævet Rettens dom af 27. februar 1992, i sin dom af 15. juni 1994 truffet endelig afgørelse om alle de af
It rightly added in paragraph 84 of the contested judgment that, where the Court of Justice itself gives final judgment on the dispute in accordance with Article 54 of the EC Statute of the Court of Justice by accepting one or more pleas raised by
den retsakt, der skal træde i stedet for den annullerede retsakt.
the applicants, it does not automatically settle all the points of fact and law raised by them.
Anvendelsen af dette princip forudsætter således, at der er truffet afgørelse om overtrædelsens rigtighed, eller at lovligheden af den med hensyn hertil foretagne vurdering er blevet kontrolleret.
In that regard, it should be observed that, as is apparent from the grounds of the contested judgment, the principle of non bis in idem, which is a fundamental principle of Community law also enshrined in Article 4(1) of Protocol No 7 to the ECHR, precludes, in competition matters, an undertaking from being found guilty or proceedings from being brought against it a second time on the grounds of anti-competitive conduct in respect of which it has been penalised or declared not liable by a previous unappealable decision.
LVM's, DSM's og ICI's anbringende om tilsidesættelse af princippet non bis in idem
The plea raised by LVM, DSM and ICI alleging infringement of the principle of non bis in idem
LVM, DSM og ICI har for Retten gjort gældende, at Kommissionen havde tilsidesat princippet non bis in idem ved at vedtage en ny beslutning, efter at Domstolen havde annulleret beslutning PVC I.
Before the Court of First Instance, LVM, DSM and ICI maintained that the Commission had infringed the principle of non bis in idem by adopting a fresh decision after the Court of Justice had annulled the PVC I decision.
Princippet non bis in idem forbyder således kun, at der foretages en ny realitetsvurdering af overtrædelsens rigtighed, som har til følge, at der anvendes enten endnu en sanktion, som føjes til den første, i det tilfælde, hvor der atter fastslås at foreligge ansvar, eller en første sanktion i det tilfælde, hvor det ansvar, som ikke antages at foreligge i henhold til den første beslutning, fastslås at foreligge ved den anden beslutning.
Thus, the principle of non bis in idem merely prohibits a fresh assessment in depth of the alleged commission of an offence which would result in the imposition of either a second penalty, in addition to the first, in the event that liability is established a second time, or a first penalty in the event that liability not established by the first decision is established by the second.
De har anført, at Retten i den appellerede doms præmis 96 har udtalt, at en virksomhed ikke kan retsforfølges af Kommissionen på grundlag af forordning nr. 17 og nr. 99/63 for tilsidesættelse af Fællesskabets konkurrenceregler eller pålægges en bøde af Kommissionen under henvisning til en konkurrencebegrænsende adfærd, som Retten eller Domstolen allerede har fastslået er eller ikke er bevist af Kommissionen.
They observe that, in paragraph 96 of the contested judgment, the Court of First Instance held that the Commission cannot bring proceedings against an undertaking under Regulation No 17 and Regulation No 99/63 for infringement of Community competition rules or penalise it by the imposition of a fine for anti­competitive conduct which the Court of First Instance or the Court of Justice has already found to be either proven or unproven by the Commission.
Princippet er derimod ikke i sig selv til hinder for, at der atter foretages forfølgning vedrørende samme konkurrencefordrejende adfærd, når en første beslutning er blevet annulleret af formelle grunde, uden at der er blevet truffet afgørelse om realiteten med hensyn til de kritiserede omstændigheder, idet annullationsbeslutningen i så fald ikke udgør en »frifindelse« i den forstand, hvori dette udtryk anvendes på det sanktionsretlige område.
On the other hand, it does not in itself preclude the resumption of proceedings in respect of the same anti-competitive conduct where the first decision was annulled for procedural reasons without any ruling having been given on the substance of the facts alleged, since the annulment decision cannot in such circumstances be regarded as an 'acquittal' within the meaning given to that expression in penal matters.
I et sådant tilfælde føjer de sanktioner, der pålægges ved den nye beslutning, sig ikke til dem, der er pålagt ved den annullerede beslutning, men træder i stedet for disse.
In such a case, the penalties imposed by the new decision are not added to those imposed by the annulled decision but replace them.
ICI har endvidere gjort gældende, at princippet non bis in idem, som er et grundlæggende fællesskabsretligt princip, der finder anvendelse på konkurrenceretten (dom af 14.12.1972, sag 7/72, Boehringer Mannheim mod Kommissionen), er knæsat ved artikel 4, stk. 1, i protokol nr. 7 til EMK
ICI also submits that the principle of non bis in idem, which is a fundamental principle of Community law applicable to competition law (Case 7/72 Boehringer Mannheim ν Commission [1972]), has been enshrined in Article 4(1) of Protocol No 7 to the ECHR.
Eftersom Domstolen i sin dom af 15. juni 1994 havde annulleret beslutning PVC I, herunder de pålagte sanktioner, uden at tage stilling til nogle af de realitetsanbringender, som sagsøgerne havde påberåbt sig, er det derfor med rette, at Retten har fastslået, at Kommissionen ved at vedtage beslutning PVC II efter afhjælpning af den påtalte formelle mangel hverken havde pålagt sanktioner eller iværksat forfølgning to gange mod virksomhederne for den samme udviste adfærd.
Accordingly, since the Court of Justice, in its judgment of 15 June 1994, annulled the PVC I decision, including the penalties imposed thereby, without ruling on any of the substantive pleas raised by the appellants, the Court of First Instance was correct in finding that the Commission, by adopting the PVC II decision after curing the defect formally declared unlawful, had neither penalised the undertakings twice nor initiated a second procedure against them on the basis of the same facts.
Det bemærkes, således som det fremgår af præmisserne til den appellerede dom, at princippet non bis in idem, der er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, og som i øvrigt er knæsat ved artikel 4, stk. 1, i protokol nr. 7 til EMK, på konkurrenceområdet forbyder, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse, der ikke længere kan anfægtes.
ICI further submits that Article 4 of Protocol No 7 to the ECHR applies in the case of a final conviction, that is to say, where no further ordinary remedies are available or where the parties have exhausted such remedies or have permitted the time-limit to expire without availing themselves of them.
LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem og ICI har for Retten gjort gældende, at annullationen af beslutning PVC I havde berørt alle de forberedende foranstaltninger med hensyn til beslutningen.
That was the position in the present case since no further remedies were available to the appellant following delivery of the Court's judgment of 15 June 1994.
dens indhold var identisk med indholdet af beslutning PVC I.
Montedison submits that, in accordance with Regulation No 17 and Regulation No 99/63, the Commission should have opened a fresh administrative procedure commencing with a fresh statement of objections before adopting the PVC II decision, since that was a new decision even though its content was identical to that of the PVC I decision.
foranstaltninger med hensyn til beslutning PVC II.
Those measures could not therefore constitute valid measures preparatory to the PVC II decision.
Det fremgår herved af undersøgelsen ovenfor af anbringendet om tilsidesættelse af den materielle retskraft, at annullationen af beslutning PVC I ved Domstolens dom af 15. juni 1994 ikke har berørt gyldigheden af de tidligere proceduremæssige foranstaltninger, og navnlig ikke meddelelsen af klagepunkter.
It follows from the consideration above of the plea alleging infringement of the principle of res judicata that the annulment of the PVC I decision by the Court's judgment of 15 June 1994 did not affect the validity of the prior procedural measures, including in particular the statement of objections.
Annullationen af en fællesskabsretsakt berører ikke nødvendigvis de forberedende retsakter (dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 32), idet den procedure, som tilsigter at erstatte den annullerede retsakt, i princippet kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte (dom af 12.11.1998, sag C415/96, Spanien mod Kommissionen, præmis 31).
Annulment of a Community measure does not necessarily affect the preparatory acts (Spain ν Commission, cited above, paragraph 32), since the procedure for replacing such a measure may, in principle, be resumed at the very point at which the illegality occurred (Case C-415/96 Spain ν Commission [1998], paragraph 31).
Kommissionen var derfor ikke allerede som følge af denne annullation forpligtet til at tilstille de pågældende virksomheder en ny meddelelse af klagepunkter.
The Commission was therefore not obliged, solely as a result of that annulment, to present the undertakings concerned with a new statement of objections.
b) Den manglende foranstaltning af en ny høring af berørte virksomheder
In paragraph 189 of the contested judgment, the Court of First Instance stated that the Court of Justice, by its judgment of 15 June 1994, had annulled the PVC I decision on account of a procedural defect affecting only the manner in which it was finally adopted by the Commission.
Retten har således med føje heraf kunnet udlede, at eftersom den konstaterede procedurefejl var indtrådt på det sidste trin i forbindelse med vedtagelsen af beslutning PVC I, havde annullationen ikke berørt gyldigheden af de forberedende foranstaltninger til den beslutning, som lå forud for det trin, hvor denne fejl var blevet konstateret (jf. med hensyn til et direktiv dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., præmis 34).
It was therefore entitled to conclude that, since the procedural defect had occurred at the final stage of adoption of the PVC I decision, the annulment did not affect the validity of the measures preparatory to that decision which were taken before the stage at which the defect was found (see, with respect to a directive, Case 331/88 Fedesa and Others [1990], paragraph 34).
Alle appellanterne har gjort gældende, at annullationen af beslutning PVC I med henblik på vedtagelsen af beslutning PVC II indebar, at det var nødvendigt at foretage en ny høring af virksomheder i medfør af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17.
Each of the appellants submits that the annulment of the PVC I decision meant that a fresh hearing of the undertakings pursuant to Article 19(1) of Regulation No 17 was necessary for the adoption of the PVC II decision.
LVM og DSM har anført, at denne nødvendighed fremgik af det grundlæggende princip om overholdelse af retten til kontradiktion, som ikke kan afgrænses og end mindre begrænses ved bestemmelser i den afledte ret, eftersom fællesskabsrettens grundlæggende principper har forrang.
LVM and DSM argue that that requirement arises from the fundamental principle of observance of the rights of the defence, the scope of which cannot be defined or limited by provisions of secondary law on account of the primacy of the fundamental principles of Community law.
Samtlige appellanters anbringender om nødvendigheden af nye administrative proceduremæssige foranstaltninger efter annullationen af beslutning PVC I, og ICI's anbringende om den ufuldstændige karakter af de sagsakter, der blev forelagt kommissærkollegiet i forbindelse med vedtagelsen af beslutning PVC II
The pleas raised by all the appellants alleging the need for new administrative procedural measures following the annulment of the PVC I decision and by ICI alleging the incompleteness of the file submitted for deliberation by the college of Commissioners at the time of adoption of the PVC II decision
a) Den manglende fremsendelse af en ny meddelelse af klagepunkter
The appellants also complain of the Court of First Instance's finding, in paragraphs 251 and 252 of the contested judgment, that a new hearing was not required in the absence of new objections.
Montedison har anført, at Kommissionen i medfør af forordning nr. 17 og nr. 99/63 burde have indledt en ny administrativ procedure begyndende med en ny meddelelse af klagepunkter, inden den vedtog beslutning PVC II, idet denne udgjorde en ny beslutning, selv om
In that regard, it should be stated that the Court of First Instance rightly observed, in paragraph 246 of the contested judgment, that, in all
Retten har endvidere med rette udtalt, at artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og artikel 4 i forordning nr. 99/63 i medfør af dette princip foreskriver, at Kommissionen i sin endelige beslutning kun må tage sådanne klagepunkter i
In their appeals, the appellants complain that the Court of First Instance did not accept their pleas on those various points, which it is necessary to consider in turn.
virksomheder samt af Det Rådgivende Udvalg den 1. december 1988.
required if a new hearing had itself been necessary.
betragtning, om hvilke de pågældende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder har haft lejlighed til at udtale sig.
proceedings in which sanctions, especially fines or penalty payments, may be imposed, observance of the rights of the defence is a fundamental principle of Community law which must be complied with, even if the proceedings in question are administrative proceedings (Case 85/76 Hoffmann-La Roche ν Commission [1979], paragraph 9).
Herefter, og da beslutning PVC II ikke indeholdt væsentlige ændringer i forhold til beslutning PVC I, med hensyn til hvilken Det Rådgivende Udvalg var blevet hørt om det forudgående udkast i henhold til artikel 10, stk. 5, i forordning nr. 17, har Retten med føje fastslået, at en ny høring af dette udvalg ikke var påkrævet.
It has already been established in this case that the annulment of the PVC I decision did not affect the validity of the administrative procedural measures preceding the adoption of that decision and that new hearings were not required.
Retten har ikke herved stadfæstet, at de afledte bestemmelser i forordning nr. 17 og nr. 99/63 begrænser det grundlæggende princip om overholdelse af retten til kontradiktion, men har nøjagtig gengivet indholdet heraf på konkurrencerettens område.
It also correctly pointed out that Article 19(1) of Regulation No 17 and Article 4 of Regulation No 99/63, which apply that principle, require the Commission to deal in its final decision only with those objections on which the undertakings and associations of undertakings concerned have had the opportunity to put their case.
Degussa, Enichem og ICI har anført, at Kommissionen desuden skulle have ladet høringskonsulenten gribe ind; høringskonsulentens nye rolle var i mellemtiden blevet defineret ved Kommissionens afgørelse af 24. november 1990 om gennemførelsen af høringerne som led i procedurer i henhold til EØF-traktatens artikel 85 og 86 og i EKSF-traktatens artikel 65 og 66.
Thus, in accordance with Article 10(3) of Regulation No 17 and Article 1 of Regulation No 99/63, the PVC II decision in fact 'followed up' a procedure establishing an infringement under Article 85 of the Treaty and was preceded by the hearings of the undertakings concerned and by delivery of the opinion of the Advisory Committee on 1 December 1988.
Ved dernæst at fastslå, at beslutning PVC II ikke indeholdt noget nyt klagepunkt i forhold til beslutning PVC I, har Retten således — uden at begå en retlig fejl — i præmis 252 i den appellerede dom fastslået, at en ny høring ikke var påkrævet forud for beslutning PVC II.
In those circumstances, since the PVC II decision did not contain substantial amendments as compared with the PVC I decision, on a draft of which the Advisory Committee had been consulted pursuant to Article 10(5) of Regulation No 17, the Court of First Instance was right to hold that fresh consultation of the Advisory Committee was not required.
c) Den omstændighed, at der ikke er blevet foretaget en ny høring af Det Rådgivende Udvalg
(d) The absence of any fresh intervention by the Hearing Officer
Det fremgår af selve indholdet af høringskonsulentens opgave, som er blevet opfyldt i proceduren forud for vedtagelsen af beslutning PVC I, at den pågældende indgriben nødvendigvis var forbundet med høring af virksomhederne med henblik på en eventuel beslutning.
It was therefore entitled to conclude that observance of the rights of the defence requires that each undertaking or association of undertakings concerned be given the opportunity to be heard as to the objections raised against each of them which the Commission proposes to deal with in the final decision finding infringement of the competition rules.
Samtlige appellanter har gjort gældende, at annullationen af beslutning PVC I — med henblik på vedtagelsen af beslutning PVC II — indebar nødvendigheden af at foretage en ny høring af Det Rådgivende Udvalg i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17.
In so doing, it did not lay down any limitation by the provisions of Regulation No 17 and Regulation No 99/63 of the fundamental principle of observance of the rights of the defence but in fact stated its content in relation to competition law.
De har kritiseret Retten for, at den i den appellerede doms præmis 256 og 257 har fastslået, at en ny høring af Det Rådgivende Udvalg kun ville have været påkrævet, såfremt en ny høring i sig selv havde været nødvendig.
Having gone on to declare that the PVC II decision did not contain any new objection as compared with the text of the PVC I decision, the Court of First Instance did not err in law in ruling, in paragraph 252 of the contested judgment, that no new hearing was required prior to adoption of the PVC II decision.
Da Retten med føje har fastslået, at en ny høring ikke var påkrævet efter annullationen af beslutning PVC I, har Retten således med rette i præmis 253 i den appellerede dom kunnet udlede, at en ny indgriben fra høringskonsulenten ikke længere var påkrævet i henhold til de betingelser, der er fastsat ved afgørelsen af 24. november 1990, som i mellemtiden var trådt i kraft.
Degussa, Enichem and ICI claim that the Commission should also have involved the Hearing Officer, whose new role had in the interim been defined by the Commission's decision of 24 November 1990 on the hearings in proceedings relating to Articles 85 and 86 of the EEC Treaty and Articles 65 and 66 of the ECSC Treaty.
e) Sammensætningen af den aktsamling, der blev forelagt kommissærkollegiet til behandling
(c) The objection that the Advisory Committee was not re-consulted
Det er imidlertid allerede blevet fastslået i denne sag, dels at annullationen af beslutning PVC I ikke berørte gyldigheden af administrative proceduremæssige foranstaltninger forud for vedtagelsen af denne beslutning, dels at den ikke nødvendiggjorde nye høringer.
It follows from what was actually involved in the task entrusted to the Hearing Officer who intervened in the procedure prior to adoption of the PVC I decision that the intervention in question was necessarily linked to the hearing of the undertakings with a view to the possible adoption of a decision.
ICI er af den opfattelse, at kommissærkollegiet som følge af ¡fejlene ved den administrative procedure forud for vedtagelsen af beslutning PVC I ikke har kunnet gøre sig bekendt med samtlige relevante dokumenter, bl.a. en ny rapport fra høringskonsulenten og et nyt referat af resultaterne af høringen af Det Rådgivende Udvalg.
All of the appellants submit that the annulment of the PVC I decision necessitated a fresh consultation of the Advisory Committee, pursuant to Article 10(3) of Regulation No 17, for the purposes of adopting the PVC II decision.
Kommissærkollegiet, som var et andet end det, der havde vedtaget beslutning PVC I,
They complain that the Court of First Instance, in paragraphs 256 and 257 of the contested judgment, held that a fresh consultation of the Advisory Committee would only have been