natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1103/97 af 17. juni 1997 om visse bestemmelser vedrørende indførelsen af euroen (EFT L 162, s. 1) skal henvisningen til ecuen erstattes med en henvisning til euroen i forholdet 1 EUR : 1 ECU.
Orders Manuel Pereira Roldão & Filhos Ldr and the Instituto Superior Técnico to pay the costs.' Advocate General L.A. Geelhoed delivered his Opinion at the sitting of the Third Chamber on 12 June 2001.
Generaladvokat L.A. Geelhoed fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Tredje Afdeling) den 12. juni 2001.
By application lodged at the Court Registry on 20 November 2000, the Commission of the European Communities brought an action under Article 226 EC for a declaration that, by failing to ensure that bathing water in the United Kingdom complies with the limit values set in accordance with Article 3 of Council Directive 76/160/EEC of 8 December 1975 concerning the
Sag C-427/00 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland Miljø- og forbrugerbeskyttelse
Since that reply did not satisfy the Commission, it sent a reasoned opinion to the United Kingdom on 28 February 2000.
13. november 2001 ukorrekt gennemførelse af direktiv 7611601EØF* EØF*
quality of bathing water, the United Kingdom has failed to fulfil its obligations under that Directive.
»Traktatbrud — kvaliteten af badevand (Tredje Afdeling)
The United Kingdom authorities replied by letter dated 14 June 2000.
Den britiske regering svarede ved skrivelse af 30. marts 1999.
The Commission nevertheless considered that the United Kingdom was continuing to fail to meet its obligations and therefore brought the present action.
Da Kommissionen ikke var tilfreds med dette svar, fremsatte den den 28. februar 2000 en begrundet udtalelse over for Det Forenede Kongerige.
The United Kingdom authorities sent reports on the implementation of the Directive for the 1996 and 1997 bathing seasons to the Commission.
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. november 2000 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af artikel 226 EF anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 76/160/EØF af 8. december 1975 om kvaliteten af badevand, idet det ikke har sikret, at badevandskvaliteten er bragt i overensstemmelse med de grænseværdier, der er fastsat i medfør af direktivets artikel 3.
Consequently, by letter of formal notice of 22 January 1999, the Commission drew the United Kingdom's attention to its failure to fulfil its obligations and requested that it submit its observations in that regard.
Kommissionen fandt dog, at der fortsat forelå en tilsidesættelse af direktivets bestemmelser, og har derfor anlagt denne sag.
The United Kingdom Government replied by letter of 30 March 1999.
I svarskriftet har Det Forenede Kongeriges regering anført, at kvaliteten af badevandet i Det Forenede Kongerige siden 1997 er blevet væsentligt forbedret, og at der i løbet af 2000 var nået en rekordhøj grad af overensstemmelse, idet den androg 94% for de kystnære vandområder.
In its defence, the United Kingdom Government argues that, since 1997, the standard of bathing water quality has improved considerably, reaching a record compliance rate of 94% for coastal waters in the year 2000.
Regeringen har imidlertid taget bekræftende til genmæle for så vidt angår de badesæsoner, der er genstand for denne traktatbrudsprocedure.
Nevertheless it recognises that the complaint raised by the Commission is well founded with respect to the bathing seasons forming the subject-matter of the present action for failure to comply with its obligations.
Kommissionen henledte derfor i åbningsskrivelse af 22. januar 1999 den britiske regerings opmærksomhed på disse forhold og anmodede den om at fremsætte sine bemærkninger hertil.
Declares that, since it has not ensured that bathing water complied with the limit values set in accordance with Article 3 of Council Directive 76/160/EEC of 8 December 1975, concerning the quality of bathing water, the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland has failed to fulfil its obligations under that Directive.
»1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 76/160/EØF af 8. december 1975 om kvaliteten af badevand, idet det ikke har sikret, at badevandskvaliteten er bragt i overensstemmelse med de bindende grænseværdier, der er fastsat i medfør af direktivets artikel 3.
He proposed that the Court of Justice uphold the present action and declare that the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland has failed to fulfil its obligations under Council Directive 76/160/EEC of 8 December 1975 concerning the quality of bathing water, since it has failed to take the necessary measures to ensure that the quality of its bathing water conforms to the mandatory limit values prescribed by that directive, and that the defendant must pay the costs.
Generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Tredje Afdeling) den 10. juli 2001.
(EAGGF — Clearance of accounts —1994 — Supplementary levy on milk — Disputes between those liable to the levy and the competent national authorities — Proceedings before national courts — Negative corrections applied to Member States for supplementary levies not yet recovered) (Sixth Chamber)
Han foreslog, at der gives Kommissionen medhold i sagen, og at det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 76/160/EØF af 8. december 1975 om kvaliteten af badevand, idet det ikke har sikret, at badevandskvaliteten er bragt i overensstemmelse med de bindende grænseværdier, der er fastsat i medfør af direktivets artikel 3, samt at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands regering pålægges at betale sagens omkostninger.
In letter No VI/16332 of 16 April 1997 sent to the French Republic concerning clearance of accounts for 1993, the Commission observed that the amounts outstanding were continuing to accumulate and had reached substantial levels. According to the Commission, four years after the end of the last milk year covered by the old milk quota scheme, those proceedings should have been brought to a satisfactory conclusion.
•Regnskabsafslutning for EUGFL — regnskabsåret 1994 — tillægsafgift på mælk — tvister mellem afgiftspligtige og de nationale kompetente myndigheder — nationale retssager — negative korrektioner for medlemsstaterne for endnu ikke betalte tillægsafgifter* (Sjette Afdeling)
By the contested decision, based on Regulation No 729/70 and in particular Article 5(2) thereof, as amended by Regulation No 1287/95, the Commission determined the amount of the expenditure recognised as chargeable to the EAGGF in respect of the 1994 financial year.
Med henblik på anvendelsen af tillægsafgiftsordningen valgte de franske myndigheder formel Β (opkrævning hos opkøberne).
In applying the supplementary levy rules, the French authorities opted for Formula Β (levy collected from purchasers).
For mejeriårene 1985/1986, 1988/1989, 1989/1990 og 1991/1992 udgjorde det samlede ikke-opkrævede beløb i tillægsafgift 114 387 058 FRF.
For the milk years 1985/86, 1988/89, 1989/90 and 1991/92, supplementary levies totalling FRF 114 387 058 were not recovered.
Dette beløb er fordelt på følgende måde mellem de enkelte mejeriår:
That sum comprises the following amounts for the milk years indicated:
642 358 FRF for mejeriåret 1985/1986 14 466 984 FRF for mejeriåret 1988/1989 38 756 717 FRF for mejeriåret 1989/1990 60 520 999 FRF for mejeriåret 1991/1992.
FRF 60 520 999 for 1991/92.
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 21. juli 1998 har Den Franske Republik anlagt sag med påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 98/358/EF af 6. maj 1998 om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter, som de afholdt for Den Europæiske Udviklingsog Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, i 1994, i det omfang der anvendes »negative korrektioner« på Den Franske Republik for tillægsafgifterne på mælk svarende til beløb, om hvis opkrævning der på tidspunktet for beslutningens vedtagelse verserede retssager ved de kompetente nationale domstole.
'Whereas corrections are necessary in respect of supplementary levies for milk for the milk years 1985/86 to 1992/93 which are still outstanding because of legal disputes between buyers/producers and the competent authorities of certain Member States; whereas these negative corrections for France... amount to FRF 114 387 058 ...; whereas the Commission nevertheless reserves the possibility to re-examine the corrections made under this clearance of accounts if, following the outcome of the legal proceedings, amounts are considered not to be due or to be non-recoverable'.
medlemsstat betaling af beløb, som der er truffet foranstaltninger til at opkræve i overensstemmelse med Fællesskabets og medlemsstaternes regler, men som endnu ikke er opkrævet på grund af nationale retssager.
The French Government maintains that there is no proper legal basis for making a Member State responsible for payment of sums of which recovery, pursued in accordance with the Community and national provisions, has not yet been secured because proceedings remain pending before the national courts.
Det må fastslås, at artikel 15, stk. 4, og artikel 19 i forordning nr. 1546/88 ikke indeholder grundlag for den opfattelse, at der påhviler medlemsstaterne en selvstændig forpligtelse til at betale tillægsafgifter til Fællesskabet.
It must be pointed out that no obligation specifically attaching to the Member States to pay supplementary levies to the Community can be inferred from Articles 15(4) and 19 of Regulation No 1546/88.
I en skrivelse til Den Franske Republik nr. VI/16332 af 16. april 1997 om regnskabsafslutningen for 1993 anførte Kommissionen, at der skete en stadig stigning i de beløb, som ikke var blevet opkrævet, og at disse efterhånden androg betydelige summer.
It is also clear from the mechanism introduced by Regulation No 1546/88 that, whilst the Member State is required to pay over the amounts collected by it to the Commission, it is not itself liable to pay the supplementary levy.
Efter Kommissionens opfattelse burde retssagerne herom nu, hvor der var forløbet fire år efter udløbet af det sidste produktionsår i henhold til den tidligere mælkekvoteordning, have været afsluttet i Fællesskabets favør.
The Community rules on the supplementary levy do not provide for the Member State to be substituted for the purchaser as the person liable where that purchaser has recourse to remedies under the applicable national procedures in order to resist payment of the amounts claimed from him in respect of the supplementary levy.
Medlemsstaternes forpligtelser er beskrevet i samme forordnings artikel 19, som bestemmer, at de skal træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på opkrævningen af tillægsafgiften.
Such substitution of the Member State for the purchaser as the person liable to pay, even for a period co-terminous with the proceedings before courts, presupposes the existence of a legal basis laying down the conditions for such substitution (see, to that effect, Case C-352/92 Milchwerke Köln ν Wuppertal, paragraph 22). In this case, there is no such legal basis.
Ved den anfægtede beslutning, som blev vedtaget på grundlag af forordning nr. 729/70, navnlig dennes artikel 5, stk. 2, som ændret ved forordning nr. 1287/95, fastsatte Kommissionen det afgiftsbeløb, som skulle afholdes af EUGFL for regnskabsåret 1994.
The obligations of the Member States, for their part, are described in Article 19 of Regulation No 1546/88, according to which they are required to take all the measures necessary to ensure collection of the supplementary levy.
Artikel 19 i forordning nr. 1546/88 fastsætter ifølge selve sin ordlyd en forpligtelse til at iværksætte bestemte foranstaltninger og ikke en forpligtelse til at opnå et bestemt resultat.
The very wording of Article 19 of Regulation No 1546/88 shows that it creates an obligation to use best endeavours and not an obligation to achieve a specific result.
Frankrig [...]; Kommissionen forbeholder sig dog ret til på ny at undersøge de finansielle korrektioner, som blev foretaget i forbindelse med nærværende regnskabsafslutning, dersom de juridiske procedurer resulterer i, at beløbene skal betragtes som ikke-skyldige beløb eller beløb, der er umulige at geninddrive.«
Annuls Commission Decision 98/358/EC of 6 May 1998 on the clearance of the accounts presented by the Member States in respect of the expenditure for 1994 of the Guarantee Section of the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (EAGGF) in so far as it applies to the French Republic 'negative corrections' for sums in respect of supplementary levies the recovery of which was being disputed in proceedings pending before national courts at the date ofthat decision;
På tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning var der endnu ikke afsagt endelig dom i nogen af de elleve retssager.
Orders the French Republic and the Commission of the European Communities to bear their own costs;
Den franske regering har gjort gældende, at der ikke findes retmæssig hjemmel til at pålægge en
Orders the Kingdom of Spain to bear its own costs.'
Endelig kan fastsættelsen af en frist ikke afhjælpe, at korrektionerne mangler hjemmel.
Advocate General S. Alber delivered his Opinion at the sitting of the Sixth Chamber on 29 March 2001.
Den Franske Republik og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber bærer deres egne omkostninger.
Since the Italian Republic did not respond to that opinion, the Commission brought this action.
Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger.*
Findings of the Court
Dansk tekst foreligger endnu ikke.
The three types of risk mentioned in that provision are only examples of particular risks which must be evaluated.
Sag C-49/00 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Den Italienske Republik Socialpolitik
the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Articles 6(3)(a) and 7(3), (5) and (8) of Council Directive 89/391/EEC of 12 June 1989 on the introduction of measures to encourage improvements in the safety and health of workers at work.
»Traktatbrud — mangelfuld gennemførelse af direktiv 89/391/EØF—arbejdstagernes sikkerhed og sundhed* (Femte Afdeling) sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT L 183, s. 1, herefter »direktivet«), idet den ikke har foreskrevet, at arbejdsgiveren skal vurdere alle risiciene for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed på arbejdsstedet har tilladt arbejdsgiveren at afgøre, om han vil henvende sig til serviceorganer
It must be noted, at the outset, that it follows both from the purpose of the directive, which, according to the 15th recital, applies to all risks, and from the wording of Article 6(3)(a) thereof, that employers are obliged to evaluate all risks to the safety and health of workers.
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 16. februar 20OO har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af artikel 226 EF anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 6, stk. 3, litra a), og artikel 7, stk. 3, 5 og 8, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes
In accordance with the procedure under the first paragraph of Article 226 EC, and having given the Italian Republic formal notice to submit its observations, the Commission, by letter dated 19
uden for virksomheden med henblik på beskyttelse og forebyggelse, når personalet i virksomheden ikke er tilstrækkelig kompetent, og
changing in relation, particularly, to the progressive development of working conditions and scientific research concerning such risks.
Desuden må det nærmere bemærkes, at de faglige risici, der skal vurderes af arbejdsgiverne, ikke er fastlagt én gang for alle, men er i stadig udvikling på grundlag af bl.a. den gradvise udvikling af arbejdsvilkårene og videnskabelige undersøgelser vedrørende faglige risici.
Therefore, it remains to consider whether Article 8(6) of the Decree-Law, read in the light of the other paragraphs of that provision, and particularly of paragraphs 1 and 5 thereof, must none the less be given the interpretation advocated by the Italian Government.
— ikke har defineret de færdigheder og kvalifikationer, de personer skal have, som er ansvarlige for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og for forebyggelse af erhvervsbetingede risici.
It follows that Article 4(1) of the Decree-Law, which certainly requires employers to evaluate specific risks, but which limits the extent of that obligation to the three sorts of risk mentioned as examples in Article 6(3) (a) of the directive, does not properly transpose that provision into national law.
Heraf følger, at lovdekretets artikel 4, stk. 1, der ganske vist indeholder pligt for arbejdsgiveren til at vurdere særlige risici, men som begrænser rækkevidden af nævnte pligt til de tre former for risici, der nævnes som eksempel i direktivets artikel 6, stk. 3, litra a), ikke kan udgøre en korrekt gennemførelse af denne bestemmelse.
It must be held that the interpretation of Article 8(6) of the Decree-Law relied upon by the Italian Government according to which the employer must, in all circumstances, engage persons with the requisite capabilities or enlist persons or services outside the undertaking, does not result in a sufficiently clear and precise way from the text of that provision or from its legal context.
Andet klagepunkt
The third complaint
Med det andet klagepunkt har Kommissionen gjort gældende, at lovdekretets artikel 8, stk. 6, hvorefter det står arbejdsgiveren frit for at henvende sig til eksterne serviceorganer, når virksomhedens personale ikke er tilstrækkelig kompetent, ganske åbenbart er i strid med den bindende regel i direktivets artikel 7, stk. 3.
By its second complaint, the Commission claims that Article 8(6) of the Decree-Law, which leaves to the employer the choice of whether or not to call upon external services if the capabilities of the employees of the undertaking are insufficient, is obviously contrary to the mandatory rule contained in Article 7(3) of the directive.
I henhold til fremgangsmåden i EF-traktatens artikel 169, stk. 1 (nu artikel 226, stk. 1, EF), fremsendte Kommissionen, efter at have givet Den Italienske Republik lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger, ved skrivelse af 19. oktober 1998 en begrundet udtalelse til nævnte medlemsstat, hvori den opfordrede denne til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at overholde sine forpligtelser i henhold til direktivet inden for en frist på to måneder fra meddelelsen af den begrundede udtalelse. Da Den Italienske Republik ikke svarede på udtalelsen, har Kommissionen anlagt denne sag.
By its third complaint, the Commission claims that, by not laying down sufficiently clear and detailed rules relating to the capabilities required of the persons responsible for protection from and prevention of occupational risks within the undertaking, the Italian Republic is in breach of Article 7(5) and (8) of the directive.
Det må herved påpeges, at direktivets artikel 7, stk. 1 og 3, indeholder en forpligtelse for arbejdsgiveren til at indrette en forebyggelses- og beskyttelsestjeneste vedrørende de erhvervsbetingede risici i virksomheden, eller, såfremt personalet i virksomheden ikke er tilstrækkeligt kompetent, at henvende sig til kompetent sagkundskab uden for virksomheden.
In that regard, it must be noted that Article 7(1) and (3) of the directive require employers to arrange a service of prevention and protection from occupational risks within the undertaking or, if its internal capabilities are insufficient, to enlist external help.
Imidlertid har en arbejdsgiver efter ordlyden af lovdekretets artikel 8, stk. 6, mulighed for, men ingen pligt til, at henvende sig til personer eller serviceorganer uden for virksomheden, såfremt færdighederne hos virksomhedens arbejdstagere er utilstrækkelige.
However, under the terms of Article 8(6) of the Decree-Law, an employer has the option, but not the obligation, to have recourse to persons or services outside the undertaking if the capabilities of the employees within it are insufficient.
Ifølge Kommissionen skaber direktivets artikel 6, stk. 3, litra a), for arbejdsgiverne en pligt til at vurdere samtlige risici for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet. De tre former for risici, som nævnes i bestemmelsen, optræder udelukkende som eksempler på særlige risici, der skal vurderes.
In order to implement that obligation, Member States must adopt laws or regulations which comply with the requirements of the directive and which are brought to the attention of the undertakings concerned by appropriate means, so as to enable them to be aware of their obligations in the matter and the competent national authorities to check that those measures are complied with.
Det er grunden til, at Kommissionen med sit første klagepunkt gør gældende, at den italienske gennemførelsesbestemmelse, nemlig lovdekretets artikel 4, stk. 1, der blot pålægger arbejdsgiveren at vurdere de tre særlige former for risici, er i strid med direktivet.
Therefore it does not follow from Article 8(6) of the Decree-Law taken on its own that the employer must, in all circumstances, engage staff with the appropriate capabilities or call upon external persons or services to ensure protection from and prevention of occupational risks within the undertaking concerned.
Det fremgår derfor ikke af lovdekretets artikel 8, stk. 6, isoleret set, at arbejdsgiveren under alle omstændigheder skulle være forpligtet til at ansætte personale med passende færdigheder eller at henvende sig til personer eller serviceorganer uden for virksomheden for at varetage aktiviteterne med beskyttelse og forebyggelse af arbejdsbetingede risici i den pågældende virksomhed.
The approach taken by the Italian Republic, consisting of entrusting the employer with the responsibility to determine the capabilities and aptitudes necessary to ensure protection from and prevention of occupational risks, obviously does not satisfy the requirements of Article 7(5) and (8) of the directive.
Gennemførelsen af denne forpligtelse indebærer, at medlemsstaterne skal vedtage lov- eller forvaltningsforskrifter i overensstemmelse med direktivets krav og give meddelelse om disse til de berørte virksomheder ved egnede midler med henblik på, at de kan få kendskab til deres pligter på området og de kompetente nationale myndigheder mulighed for at undersøge, om disse foranstaltninger overholdes.
by allowing employers to decide whether or not to enlist external services for the adoption of protective and preventive measures when the skills available within the undertaking are insufficient, and by failing to define the capabilities and aptitudes which the persons responsible for protective and preventive measures against occupational risks to workers' health and safety must possess, the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Articles 6(3) (a) and 7(3), (5) and (8) of Council Directive 89/391/EEC of 12 June 1989 on the introduction of measures to encourage improvements in the safety and health of workers at work,
Det hedder i domskonklusionen:
She proposed that the Court should rule as follows: