natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I 1988 udløb godkendelsen af de ildslukningsapparater, som Ansul solgte under varemærket Minimax.
In 1988 the authorisation for the fire extinguishers sold by Ansul under the Minimax trade mark expired.
Senest fra den 2. maj 1989 markedsførte Ansul således ikke længere ildslukningsapparater under dette varemærke.
Since 2 May 1989 at the latest, therefore, Ansul has no longer been selling fire extinguishers under that mark.
Fra maj 1989 til 1994 solgte Ansul imidlertid reservedele og slukningsmidler til ildslukningsapparater af dene mærke til virksomheder, der vedligeholdt sådanne apparater.
From May 1989 to 1994 Ansul none the less sold component parts and extinguishing substances for fire extinguishers bearing the mark to undertakings with responsibility for maintaining them.
I den nævnte periode foretog virksomheden endvidere serv vedligeholdelse, eftersyn og reparation af apparater, der var forsynet med varemærket Minimax, ligesom den gjorde brug af det nævnte mærke på fakturaerne vedrørende disse ydelser og forsynede de nævnte apparater med selvklæbende etikener med samme mærke såvel som med klæbestrimler med ordene «Gebruiksklaar Minimax« (brugsklar Minimax).
During the same period it also maintained, checked and repaired equipment bearing the Minimax mark itself, used the mark on invoices relating to those services and affixed stickers bearing the mark and strips bearing the words 'Gebruiksklaar Minimax' (Ready for use Minimax) to the equipment.
Ansul har endvidere solgt sådanne selvklæbende etiketter og klæbestrimler til virksomheder, dervedligeholder ildslukningsapparater.
Ansul also sold such stickers and strips to undertakings that maintain fire extinguishers.
Ajax er et datterselskab af det tyske selskab Minimax GmbH. Det markedsfører i Nederlandene brandbeskyttelsesudstyr og dertil hørende produkter, navnlig ildslukningsapparater, der stammer fra Minimax GmbH.
Ajax is a subsidiary of the German company Minimax GmbH.
Minimax GmbH har i mere end 50 år været indehaver af varemærket Minimax i Tyskland.
In Germany Minimax GmbH has been the proprietor of the Minimax trade mark for over 50 years.
Siden den 16. marts 1992 har virksomheden endvidere i Benelux været indehaver af ord- og billedmærket, der er registreret under nr. 517006 og består af ordet »Minimax«, der er skrevet og udformet på en særlig måde,
Since 16 March 1992 it has also owned the word and figurative mark registered under No 517006 and composed of the word 'Minimax', drawn and configured in a particular way, in the Benelux countries for various goods, in particular fire extinguishers and extinguishing substances, and for certain services, including the installation, repair, maintenance and refilling of fire extinguishers.
I 1994 begyndte Ajax og Minimax GmbH faktisk at anvende varemærket Minimax i Benelux.
In 1994 Ajax and Minimax GmbH actually began to use the Minimax trade mark in the Benelux countries.
Ansul protesterede herimod ved en skrivelse af 19. januar 1994.
Ansul objected by a letter of 19 January 1994.
Den 13. juni 1994 anmeldte Ansul ordmærket Minimax for visse tjenesteydelser, navnlig ydelser vedrørende vedligeholdelse og reparation af ildslukningsapparater.
On 13 June 1994 Ansul filed an application for the word mark Minimax for certain services, including the maintenance and repair of fire extinguishers.
Dene varemærke blev registreret af Benelux-Varemærkemyndigheden under nr. 549146.
The mark was registered by the Benelux trade mark office under No 549146.
Den 8. februar 1995 anlagde Ajax sag mod Ansul ved Arrondissementsrechtbank te Rotterdam (Nederlandene) og påstod herunder dels, at Ansuls rettigheder til varemærket Minimax, der blev registreret i 1971 under nr. 052713, blev erklæret for fortabt på grund af manglende brug, dels, at registreringen af det samme varemærke, der blev foretaget i 1994 under nr. 549146, skulle slettes, fordi varemærket var blevet anmeldt i ond tro.
On 8 February 1995 Ajax brought an action before the Arrondissementsrechtbank te Rotterdam (District Court, Rotterdam) (Netherlands) for an order for, first of all, revocation of Ansul's rights in the Minimax trade mark registered in 1971 under No 052713 owing to non-use and, secondly, annulment of the registration of that mark effected in 1994 under No 549146, on the ground that the mark had been filed in bad faith.
Ansul påstod frifindelse for disse påstande og nedlagde en modpåstand med krav om, at det blev forbudt Ajax at bruge varemærket Minimax på Benelux-territoriet.
Ansul resisted those applications and counterclaimed for an injunction barring Ajax from using the Minimax mark in the Benelux countries.
Ved dom af 18. april 1996 forkastede Arrondissementsrechtbank te Rotterdam Ajax1 påstand og tog Ansuls modpåstand til følge.
By a judgment of 18 April 1996, the Arrondissementsrechtbank te Rotterdam dismissed Ajax's application and upheld Ansul's counterclaim.
Det blev således forbudt Ajax at bruge varemærket Minimax i Benelux.
Ajax was thus prohibited from using the Minimax trade mark in the Benelux countries.
Denne fandt, at Ansul fra 1989 ikke længere havde gjort normal brug af varemærket Minimax.
That court found that Ansul had not been putting the Minimax trade mark to normal use since 1989.
Ved dom af 5. november 1998 ophævede Gerechtshof følgelig den anfægtede dom og fastslog, at Ansuls rettigheder til varemærket, der blev registreret i 1971 under nr. 052713, var fortabt, annullerede Ansuls rettigheder til varemærket, der blev registreret i 1994 under nr. 549146, og anordnede slettelse af disse registreringer.
Consequently, by a judgment of 5 November 1998 the Gerechtshof overturned the decision under appeal, revoking Ansul's rights to the mark registered under No 052713 in 1971 and annulling its rights to the mark registered under No 549146 in 1994, and ordering that those registrations be struck off.
Denne fandt, at afgørelsen af tvisten i hovedsagen afhang af fortolkningen af begrebet »normal brug« af varemærket i Benelux-lovens artikel 5, stk. 3's forstand, i Benelux-landenes fælles lov om varemærker af 19. marts 1962 (herefter »Beneluxloven«).
That court considered that the outcome of the main proceedings depended on the interpretation of the concept of 'normal use' of the trade mark for the purposes of Article 5(3) of the Uniform Benelux Law on Trade Marks of 19 March 1962 (hereinafter 'the UBL').
Hoge Raad anførte for det første, at der blev foretaget en normal brug af et varemærke i Benelux-lovens forstand, såfremt »det pågældende tegn faktisk anvendes inden for omsætningen til at adskille en bestemt virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders«.
The Hoge Raad found, first of all, that there is normal use of a mark within the meaning of the UBL where 'the sign in question is actually used in trade to distinguish the goods or services of an undertaking'.
Hoge Raad der Nederlanden fandt for det andet, at fortolkningen af Benelux-lovens artikel 5, stk. 3, skulle være i overensstemmelse med fortolkningen af det tilsvarende begreb »reel brug«, der findes i direktivets artikel 12, stk. 1.
The Hoge Raad der Nederlanden further found that the interpretation given to Article 5(3) of the UBL must be compatible with the interpretation of the corresponding concept of 'genuine use' in Article 12(1) of the Directive.
Retten har følgelig udsat sagen og forelagt Domstolen to præjudicielle spørgsmål.
Accordingly it decided to stay proceedings and to refer a number of questions to the Court for a preliminary ruling.
Med det første spørgsmål spørger den forelæggende ret nærmere bestemt, hvorledes man skal fortolke begrebet reel brug af varemærket i direktivets artikel 12, stk. l's forstand, som ligeledes findes i direktivets artikel 10, stk. 1, og navnlig, om dette begreb kan defineres ved hjælp af de samme kriterier som begrebet »normal brug« af varemærket, der findes i Benelux-lovens artikel 5, eller om andre kriterier skal tages i betragtning.
By its first question the national court is essentially asking how the concept of genuine use within the meaning of Article 12(1) of the Directive, which is also found in Article 10(1) of the Directive, is to be interpreted and, in particular, whether that concept may be defined using the same criteria as for 'normal use' in Article 5 of the UBL or whether there are other criteria to which regard should be had.
Det tilkommer Domstolen at foretage en ensartet fortolkning af begrebet »reel brug«, der nævnes i direktivets artikel 10 og 12.
It is incumbent on the Court to give a uniform interpretation of the concept of 'genuine use', as used in Articles 10 and 12 of the Directive.
Med henblik på definitionen af dette begreb »reel brug« skal det først bemærkes, således som det gøres i direktivets tolvte betragtning, at »samtlige Fællesskabets medlemsstater er bundet af Pariserkonventionen
In defining the concept of 'genuine use' it must first of all be borne in mind that, as the 12th recital in the preamble to the Directive states, 'all Member States of the Community are bound by the Paris Convention for the Protection of Industrial Property [and that] it is necessary that the provisions of this Directive are entirely consistent with those of the Paris Convention'.
En »reel brug« af varemærket forudsætter, at dette bruges på markedet for de produkter eller tjenesteydelser, som varemærket beskytter, og ikke alene inden for den pågældende virksomhed.
A 'genuine use' of the mark entails use of the mark on the market for the goods or services protected by that mark and not just internal use by the undertaking concerned.
Beskyttelsen af varemærket, og de retsvirkninger, som registreringen af mærket har i forhold tíl tredjemand, kan ikke opretholdes, hvis mærket har mistet sin handelsmæssige begrundelse, som er at skabe eller bevare en afsætningsmulighed for de varer eller tjenesteydelser, som er forsynet med det tegn, der udgør mærket, i forhold til de varer eller tjenesteydelser, der stammer fra andre virksomheder.
The protection the mark confers and the consequences of registering it in terms of enforceability vis-à-vis third parties cannot continue to operate if the mark loses its commercial raison d'être, which is to create or preserve an outlet for the goods or services that bear the sign of which it is composed, as distinct from the goods or services of other undertakings.
Varemærket skal derfor bruges for varer eller tjenesteydelser, der allerede er bragt på markedet, eller hvis markedsføring — som virksomheden har forberedt med henblik på at erobre en kundekreds, navnlig i forbindelse med reklamekampagner — er umiddelbart forestående.
Use of the mark must therefore relate to goods or services already marketed or about to be marketed and for which preparations by the undertaking to secure customers are under way, particularly in the form of advertising campaigns.
En sådan brug kan både foretages af varemærkeindehaveren og, som fastsat i direktivets artikel 10, stk. 3, af en tredjemand, der har tilladelse til at bruge mærket
Such use may be either by the trade mark proprietor or, as envisaged in Article 10(3) of the Directive, by a third party with authority to use the mark.
Ved bedømmelsen af, om brugen af varemærket er reel, må der endelig tages hensyn til samtlige faktiske omstændigheder, der kan godtgøre, at varemærket virkelig anvendes handelsmæssigt, navnlig til de former for brug, der i den pågældende branche må anses for begrundet i fastholdelse eller erhvervelse af markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der beskyttes af varemærket
Finally, when assessing whether there has been genuine use of the trade mark, regard must be had to all the facts and circumstances relevant to establishing whether the commercial exploitation of the mark is real, in particular whether such use is viewed as warranted in the economic sector concerned to maintain or create a share in the market for the goods or services protected by the mark.
Under hensyn til omstændighederne i de konkrete tilfælde kan det således være berettiget bl.a. at tage hensyn til den pågældende vares eller tjenesteydelses art, de særlige forhold på det relevante marked samt til omfanget og hyppigheden af brugen af mærket.
Assessing the circumstances of the case may thus include giving consideration, inter alia, to the nature of the goods or service at issue, the characteristics of the market concerned and the scale and frequency of use of the mark.
Det kræves således ikke, at brugen af mærket altid har et betydeligt kvantitativt omfang, for at den kan betegnes som reel, da dette afhænger af de særlige forhold ved den pågældende vare eller tjenesteydelse på det relevante marked.
Use of the mark need not, therefore, always be quantitatively significant for it to be deemed genuine, as that depends on the characteristics of the goods or service concerned on the corresponding market.
Dette omfatter ikke symbolske former for brug alene med det formål at bevare de til varemærketknyttede rettigheder.
When assessing whether use of the trade mark is genuine, regard must be had to all the facts and circumstances relevant to establishing whether the commercial exploitation of the mark is real, particularly whether such use is viewed as warranted in the economic sector concerned to maintain or create a share in the market for the goods or services protected by the mark, the nature of the goods or services at issue, the characteristics of the market and the scale and frequency of use of the mark.
Bedømmelsen af, om brugen af varemærket er reel, skal foretages på grundlag af samdige faktiske omstændigheder, der kan godtgøre, at varemærket virkelig anvendes handelsmæssigt, navnag de former for brug, der i den pågældende branche anses for begrundet i fastholdelse eller erhvervelse af markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der beskyttes af varemærket, disse varers eller tjenesteydelsers art, de særuge forhold på markedet samt omfanget og hyppigheden af brugen af varemærket Selv om brugen afmærket ikke vedrører varer, der tilbydes på markedet som nye, men allerede markedsførte varer, er brugen reel, hvis mærket faktisk anvendes af varemærkeindehaveren for løsdele, der indgår i disse varers sammensætning eller struktur, eller for varer eller tjenesteydelser, der har en direkte forbindelse med de allerede markedsførte varer og skal tilfredsstille behov i disses kundekreds.
The fact that a mark that is not used for goods newly avouable on the market but for goods that were sold in the past does not mean that its use is not genuine, if the proprietor makes actual use of the same mark for component parts that are integral to the make-up or structure of such goods, or for goods or services directly connected with the goods previously sold and intended to meet the needs of customers of those goods.
Det påhviler den forelæggende ret vedpådømmelsen afden tvist, der versererfor den, at drage konsekvenserne af fortolkningen af det fællesskabsretlige begreb »reel brug* af varemærket, således som denne fremgår af svaretpå det første præjudicielle spørgsmål*
It is for the national court to draw the consequences for the resolution of the dispute before it of the interpretation of the Community law concept of "genuine use" of the trade mark given in the reply to the first question referred for a preliminary ruling. '
Generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenumt den 2. juli 2002.
Advocate General P. Ruiz-Jarabo Colomer delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 2 July 2002.
»Der kan alene tales om »reel brug« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 12, stk. 1, i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, når varemærket, således som det er registreret (eller med ændringer, der ikke ændrer dets særpræg), anvendes kontinuerligt, offentligt og rettet mod omverdenen for at sikre en afsætning af de varer eller tjenesteydelser, som det betegner, og ikke alene med det formål at opretholde varemærkeretten.
'There can only be "genuine use" within the meaning of Article 12(1) of Council Directive 89/104/EEC of 21 December 1988, First Directive to approximate the laws of the Member States relating to trade marks, where the trade mark, in the form in which it is registered (or with changes that do not alter its distinctive character), is used consistently, publicly and in the outside world to create an outlet in the market for the goods and services which it identifies, and not for the sole purpose of maintaining it.
Det tilkommer den nationale ret at afgøre, om indehaverens brug af varemærket opfylder et mindstemål af egnethed for dette formål, idet retten skal foretage en helhedsbedømmelse af de konkrete omstændigheder i den enkelte sag, navnlig arten af godet eller tjenesteydelsen, det pågældende markeds struktur og grænser samt den opfattelse, som gennemsnitsforbrugeren af den omhandlede vare eller tjenesteydelse har af varemærket«
It is for the national court to determine whether the use made by the trade mark owner is appropriate at least to a minimum degree to fulfilling that aim, taking account of the circumstances of each case, and in particular the nature of the goods or service, the structure and limits of the relevant market and the perception of the mark by the average consumer of the goods or services in question.'
Præjudiciel »Fællesskabsretten finder ikke anvendelse på værnepligt—ligebehandling af mænd og kvinder — artikel 2 i direktiv 761207¡EØF — begrænsning af værnepligten i Tyskland til kun at gælde for mænd — direktivet finder ikke anvendelse* (Domstolens plenum)
Preliminary ruling (Inapplicability of Community law to compulsory military service — Equal treatment of men and women —Article 2 of Directive 761207IEEC — Compulsory military service in Germany limited to men only — Directive not applicable) (Full Court)
Ved kendelse af 4. april 2001 har Verwaltungsgericht Stuttgart forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 2 i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår og, mere generelt, vedrørende foreneligheden med fællesskabsretten af, at værnepligten i Tyskland er begrænset til kun at gælde for mænd.
By order of 4 April 2001 the Verwaltungsgericht Stuttgart (Administrative Court, Stuttgart) referred to the Court for a preliminary ruling a question on the interpretation of Article 2 of Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, vocational training and promotion, and working conditions and, more generally, on the compatibility with Community law of limiting compulsory military service in Germany to men.
Ved afgørelse af 3. februar 2000 gav KSG Alexander Dory afslag på denne ansøgning, idet myndigheden anførte, at Kreil-dommen alene vedrørte kvinders adgang til at udføre frivillig tjeneste i de væbnede styrker, men ikke spørgsmålet om værnepligt og at værnepligten fortsat henhørte under medlemsstaternes enekompetence.
By decision of 3 February 2000, the KSG rejected his request, stating that the judgment in Kreil concerned only the voluntary access of women to careers in the armed forces, not the question of compulsory military service, and that the obligation to perform such service remained within the sole competence of the Member States.
Alexander Dorys klage over denne afgørelse blev forkastet af Wehrbereichsverwaltung. Han anlagde herefter sag ved Verwaltungsgericht Stuttgart
Mr Dory's appeal against that decision was dismissed by the Wehrbereichsverwaltung (Military Area Administration). He thereupon brought an action in the Verwaltungsgericht Stuttgart.
Retten har derfor besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
It therefore decided to stay the proceedings and refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
»Er det — navnlig under hensyn til fortolkningen af artikel 2 i direktiv 76/207/EØF [...] — i strid med fællesskabsretten, at den tyske værnepligt kun gælder for mænd?«
'Having regard in particular to the interpretation of Article 2 of Directive 76/207/EEC ..., is the fact that in Germany military service is compulsory only for men contrary to Community law?'
Det tilkommer medlemsstaterne, som skal træffe egnede foranstaltninger til opretholdelse af deres indre og ydre sikkerhed, at træffe de beslutninger, som vedrører organiseringen af deres væbnede styrker.
It is for the Member States, which have to adopt appropriate measures to ensure their internal and external security, to take decisions on the organisation of their armed forces.
Forbundsrepublikken Tysklands beslutning om til dels at varetage sit forsvar ved hjælp af værnepligt er udtryk for et sådant valg af organiseringen af de væbnede styrker, som fællesskabsretten dermed ikke finder anvendelse på.
The decision of the Federal Republic of Germany to ensure its defence in part by compulsory military service is the expression of such a choice of military organisation to which Community law is consequently not applicable.
Ganske vist medfører begrænsningen af værnepligten til kun at gælde for mænd normalt en forsinkelse i deres karriereforløb, selv om den gør det muligt for nogle af de indkaldte at erhverve en supplerende uddannelse eller senere at få adgang tíl at gøre karriere inden for forsvaret.
It is true that limitation of compulsory military service to men will generally entail a delay in the progress of the careers of those concerned, even if military service allows some of them to acquire further vocational training or subsequently to take up a military career.
Den omstændighed, at værnepligten har ufordelagtigevirkninger for adgangen til beskæftigelse, kan således ikke, uden derved at gøre indgreb i medlemsstaternes beføjelser, bevirke, at den pågældende medlemsstat er forpligtet til enten også at lade værnepligten gælde for kvinder og således påføre kvinder de samme ulemper for så vidt angår adgangen til beskæftigelse, eller til at ophæve værnepligten.
The existence of adverse consequences for access to employment cannot, without encroaching on the competences of the Member States, have the effect of compelling the Member State in question either to extend the obligation of military service to women, thus imposing on them the same disadvantages with regard to access to employment, or to abolish compulsory military service.
»Fællesskabsretten er ikke til hinderfor, at værnepagten kun gælder for mænd*
'Community law does not preclude compulsory military service being reserved to men.'
Generaladvokat C. Stix-Hackl fremsatte forslag tíl afgørelse i retsmødet (Domstolens gjmyg) den 28. november 2002.
Advocate General C. Stix-Hackl delivered her Opinion at the sitting of the Full Court on 28 November 2002.
»Artikel 3, stk. 2, EF, artikel 13 EF og artikel 141 EF samt Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår skal på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national ordning som den tyske værnepligt der kun omfatter mænd.«
'Articles 3(2) EC, 13 EC and 141 EC and Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, vocational training and promotion, and working conditions are to be interpreted, as Community law now stands, as not precluding a national provision such as the German obligation of military service which applies to men only.'
Sag C-333/01 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Kongeriget Spanien Miljø- og forbrugerbeskyttelse
Case C-333/01 Commission of the European Communities ν Kingdom of Spain Environment and consumers
»Traktatbrud — direktiv 98/81/EF — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist* (Anden Afdeling)
(Failure by a Member State to fulfil its obligations — Directive 98/81/EC — Failure to transpose within the prescribed period) (Second Chamber)