natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Heroverfor har Storhertugdømmet Luxembourg imidlertid anført, at bestemmelsen i artikel 1, stk. 1, nr. 2, i lov af 20. december 2002 har til formål at sikre den sociale fred i Luxembourg, hvorfor den udgør et ufravigeligt krav af hensyn til grundlæggende retsprincipper (ordre public) i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 3, stk. 10, første led, i direktiv 96/71, da den beskytter arbejdstagerne mod følgerne af inflationen.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is aimed at ensuring good labour relations in Luxembourg and that, on that basis, it constitutes a public policy imperative within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, by protecting workers from the effects of inflation.
Herom bemærkes, at værtsmedlemsstaten ifølge nævnte bestemmelse i direktiv 96/71 har mulighed for at pålægge de virksomheder, som udstationerer arbejdstagere på dens område, arbejds- og ansættelsesvilkår på andre områder end dem, der er nævnt i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i direktiv 96/71, forudsat der er tale om en bestemmelse af hensyn til den offentlige orden (ordre public).
In that connection, it must be recalled that that provision of Directive 96/71 gives the host Member State an opportunity to apply to undertakings posting workers to its territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, provided that they are public policy provisions.
Som Domstolen tidligere har haft lejlighed til at præcisere, har medlemsstaterne ganske vist i det væsentlige frihed til i overensstemmelse med deres nationale behov at bestemme, hvad hensynet til den offentlige orden kræver, men dette begreb skal i en fællesskabsretlig sammenhæng fortolkes indskrænkende, navnlig da det skal begrunde en fravigelse af det grundlæggende princip om fri udveksling af tjenesteydelser, hvorfor dets rækkevidde ikke kan fastlægges ensidigt af den enkelte medlemsstat uden kontrol fra Det Europæiske Fællesskabs institutioner (jf. i denne retning dom 14.10.2004, sag C-36/02, Omega, Sml. I, s. 9609, præmis 30).
Thus the Court has already had occasion to observe that, while the Member States are still, in principle, free to determine the requirements of public policy in the light of their national needs, the notion of public policy in the Community context, particularly when it is cited as justification for a derogation from the fundamental principle of the freedom to provide services, must be interpreted strictly, so that its scope cannot be determined unilaterally by each Member State without any control by the European Community institutions (see, to that effect, Case C-36/02 Omega [2004] ECR I-9609, paragraph 30).
Heraf følger, at den offentlige orden kun kan påberåbes, når der foreligger en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn (jf. dom af 14.3.2000, sag C-54/99, Église de scientologie, Sml. I, s. 1335, præmis 17).
It follows that public policy may be relied on only if there is a genuine and sufficiently serious threat to a fundamental interest of society (see Case C-54/99 Église de scientologie [2000] ECR I-1335, paragraph 17).
I den forbindelse bemærkes, at en medlemsstat, som påberåber sig hensyn, der skal retfærdiggøre en fravigelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, skal fremlægge en analyse af egnetheden og forholdsmæssigheden af den restriktive foranstaltning, som den har truffet, og fremlægge præcise oplysninger, der kan underbygge dens argumentation (jf. dom af 7.6.2007, sag C-254/05, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4269, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
It has to be remembered that the reasons which may be invoked by a Member State in order to justify a derogation from the principle of freedom to provide services must be accompanied by appropriate evidence or by an analysis of the expediency and proportionality of the restrictive measure adopted by that State, and precise evidence enabling its arguments to be substantiated (see, to that effect, Case C-254/05 Commission v Belgium [2007] ECR I-4269, paragraph 36, and the caselaw cited).
Af hensyn til Domstolens vurdering af, om de pågældende foranstaltninger er nødvendige og står i rimeligt forhold til formålet om beskyttelse af den offentlige orden, burde Storhertugdømmet Luxembourg derfor have fremlagt oplysninger til godtgørelse af, om, og i hvilket omfang, anvendelsen af bestemmelsen om automatisk justering af lønningerne til leveomkostningerne på arbejdstagere, som er udstationeret i Luxembourg, kan bidrage til opfyldelsen af dette formål.
Therefore, in order to enable the Court to determine whether the measures at issue are necessary and proportionate to the objective of safeguarding public policy, the Grand Duchy of Luxembourg should have submitted evidence to establish whether and to what extent the application to workers posted to Luxembourg of the rule concerning automatic adjustment of rates of pay to the cost of living is capable of contributing to the achievement of that objective.
I denne sag må det imidlertid konstateres, at Storhertugdømmet Luxembourg udelukkende har henvist til generelle formål om beskyttelse af arbejdstagernes købekraft og den sociale fred uden at fremlægge nogen oplysninger, som gør det muligt at vurdere, om de vedtagne foranstaltninger er nødvendige og forholdsmæssige.
However, in this case the Grand Duchy of Luxembourg merely cited in a general manner the objectives of protecting the purchasing power of workers and good labour relations, without adducing any evidence to enable the necessity for and proportionality of the measures adopted to be evaluated.
Storhertugdømmet Luxembourg har derfor ikke i tilstrækkelig grad godtgjort, at artikel 1, stk. 1, nr. 2, i lov af 20. december 2002 er en bestemmelse af hensyn til den offentlige orden (ordre public) i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 3, stk. 10, første led, i direktiv 96/71.
Accordingly, the Grand Duchy of Luxembourg has not shown to the required legal standard that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 falls under public policy provisions within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Denne medlemsstat kan derfor ikke påberåbe sig undtagelsesbestemmelsen af hensyn til den offentlige orden (ordre public) i artikel 3, stk. 10, første led, i direktiv 96/71 til støtte for at pålægge de virksomheder, som udstationerer arbejdstagere på dens område, at anvende lovbestemmelsen om automatisk indeksregulering af lønninger til udviklingen i leveomkostningerne, bortset fra mindsteløn.
Therefore, that Member State cannot rely on the public policy exception referred to in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in order to apply to undertakings posting staff on its territory the requirement relating to the automatic adjustment of wages other than minimum wages to reflect changes in the cost of living.
— Bestemmelsen i artikel 1, stk. 1, nr. 8, i lov af 20. december 2002 om regulering af deltidsbeskæftigelse og tidsbegrænset ansættelse
— The requirement relating to the rules on parttime and fixedterm work laid down in point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
Herom skal bemærkes, at den nævnte lovbestemmelse vedrører et område, som ikke er nævnt i opregningen i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i direktiv 96/71.
The requirement referred to above concerns a matter which is not mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Det er ubestridt, at de forpligtelser, som er en følge af artikel 1, stk. 1, nr. 8, i lov af 20. december 2002, kan hindre virksomheder, som ønsker at udstationere arbejdstagere i Luxembourg, i udøvelsen af deres ret til fri udveksling af tjenesteydelser på grund af de tvingende krav, som de medfører.
It is not disputed that the obligations arising from point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, having regard to the accompanying constraints, are likely to hinder the exercise of freedom to provide services by undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Det må herved fastslås, at medlemsstaterne ifølge artikel 2, stk. 1, i direktiv 97/81 og 1999/70 skulle sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme disse direktiver.
In that connection it is clear that, pursuant to Articles 2(1) of Directives 97/81 and 1999/70, the Member States were to implement the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with those directives.
Da overholdelsen af den betingelse, som er fastsat i den omtvistede nationale retsforskrift, kontrolleres i den medlemsstat, hvor den virksomhed, som ønsker at udstationere arbejdstagere i Luxembourg, er etableret, kan Storhertugdømmet Luxembourg af de samme grunde, som er nævnt i denne doms præmis 41-43, ikke som
Therefore, as compliance with the requirement laid down by the contested national provision is monitored in the Member State in which the undertaking wishing to post workers to Luxembourg is established, the Grand Duchy of Luxembourg cannot rely on the public policy exception in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in
Følgelig er artikel 1, stk. 1, nr. 8, i lov af 20. december 2002 ikke i overensstemmelse med artikel 3, stk. 10, første led, i direktiv 96/71.
It follows that point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
— Retsforskriften i artikel 1, stk. 1, nr. 11, i lov af 20. december 2002 om de bestemmelser i kollektive overenskomster, som udgør ufravigelige bestemmelser i national ret
— The requirement relating to imperative provisions of national law in respect of collective agreements in point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
Artikel 3, stk. 1, første afsnit, i direktiv 96/71 opregner de retsakter, hvori fastsættes værtsmedlemsstatens arbejds- og ansættelsesvilkår på de områder, som er nævnt i stk. 1, litra a)-g), og som er garanteret udstationerede arbejdstagere.
The first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 defines the instruments by which the terms and conditions of employment of the host Member State are laid down covering the matters referred to in points (a) to (g) thereof and which are guaranteed to posted workers.
Stk. 1, andet led, i denne bestemmelse vedrører specielt de kollektive aftaler, der finder generel anvendelse.
The second indent of that provision refers in particular to collective agreements which have been declared universally applicable.
I overensstemmelse med denne bestemmelse bestemmes det i artikel 1, stk. 1, i lov af 20. december 2002, at bl.a. kollektive overenskomster, der finder generel anvendelse, og som angår de områder, der er nævnt i denne bestemmelses punkt 114, udgør ufravigelige bestemmelser vedrørende den nationale offentlige orden.
Likewise, Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 states that measures resulting, in particular, from collective agreements which have been declared universally applicable concerning the matters referred to in points 1 to 14 thereof constitute mandatory provisions falling under national public policy.
I punkt 11 er nævnt bestemmelserne vedrørende kollektive arbejdsoverenskomster.
Point 11 mentions provisions concerning collective agreements.
En sådan bestemmelse kan imidlertid ikke udgøre en undtagelsesbestemmelse af hensyn til den offentlige orden (ordre public) i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 3, stk. 10, første led, i direktiv 96/71.
Such a provision cannot, however, constitute a public policy exception within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
For det første er der intet, der kan retfærdiggøre, at bestemmelserne vedrørende kollektive arbejdsoverenskomster, dvs. rammebestemmelserne vedrørende disses udarbejdelse og gennemførelse, i sig selv og uden yderligere præcision kan henhøre under begrebet offentlig orden (ordre public).
First, there is no reason why provisions concerning collective agreements, namely provisions which encompass their drawing up and implementation, should per se and without more fall under the definition of public policy.
For det tredje kan Storhertugdømmet Luxembourg ikke med rette gøre gældende, at artikel 1, stk. 1, nr. 11, i lov af 20. december 2002 i sidste ende udgør en konkretisering af den beføjelse, som tilkommer medlemsstaterne ifølge artikel 3, stk.10, andet led, i direktiv 96/71.
Third, the Grand Duchy of Luxembourg cannot argue that point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 ultimately reflects the discretion granted to Member States under the second indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Denne bestemmelse vedrører nemlig udelukkende arbejds- og ansættelsesvilkår, som er fastsat i kollektive overenskomster, der finder generel anvendelse.
Article 3(10) relates exclusively to the terms and conditions of employment laid down in collective agreements which have been declared universally applicable.
Dette er ikke tilfældet med artikel 1, stk. 1, nr. 11, som udtrykkeligt vedrører enkeltstående kollektive arbejdsoverenskomster i modsætning til dem, der er omhandlet i den indledende del af bestemmelsen i artikel 1.
That is not the case with respect to point 11 of Article 1(1) which expressly refers, in contrast with the introduction to of Article 1, to mere collective labour agreements.
Artikel 1, stk. 1, nr. 11, i lov af 20. december 2002 er derfor ikke i overensstemmelse med artikel 3, stk. 10, første led, i direktiv 96/71.
Accordingly, point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is not in compliance with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Af det anførte følger, at der må gives Kommissionen medhold i det første klagepunkt.
Consequently, it follows from the foregoing that the Commission’s first complaint is well founded.
Andet klagepunkt om ufuldstændig gennemførelse af artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 96/71 om maksimal arbejdstid og minimal hviletid
The second complaint: incomplete transposition of Article 3(1)(a) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods
Kommissionens andet klagepunkt er, at Storhertugdømmet Luxembourg har foretaget en ufuldstændig gennemførelse af bestemmelsen i artikel 3, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 96/71 om overholdelse af maksimal arbejdstid og minimal hviletid.
By its second complaint, the Commission criticises the Grand Duchy of Luxembourg for incomplete transposition of point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods.
Storhertugdømmet Luxembourg har erkendt klagepunktets berettigelse og erklæret at have vedtaget artikel 4 i lov af 19. maj 2006 om ændring af lov af 20. december 2002 (Mémorial A 2006, s. 1806) for at bringe den nationale lovgivning i overensstemmelse med de relevante fællesskabsbestemmelser.
The Grand Duchy of Luxembourg has acknowledged that this complaint is well founded and has stated that it has adopted Article 4 of the Law of 19 May 2006 amending the Law of 20 December 2002 (Mémorial A 2006, p. 1806) in order to bring its national legislation into line with the relevant Community provisions.
Det er ubestridt i denne sag, at Storhertugdømmet Luxembourg ikke ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse havde vedtaget de nødvendige foranstaltninger til at sikre en fuldstændig gennemførelse af artikel 3, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 96/71 i national ret.
In this case it is not disputed that when the period prescribed in the reasoned opinion expired the Grand Duchy of Luxembourg had not adopted the measures necessary to ensure that point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) had been fully transposed in its national law.
Der må derfor gives Kommissionen medhold i det andet klagepunkt.
Therefore, the Commission’s second complaint is well founded.
Tredje anbringende om tilsidesættelse af artikel 49 EF på grund af manglende klarhed vedrørende kontrolforanstaltningerne i henhold til artikel 7, stk. 1, i lov af 20. december 2002
The third complaint: infringement of Article 49 EC on account of the lack of clarity of the monitoring arrangements laid down in Article 7(1) of the Law of 20 December 2002
Kommissionens tredje klagepunkt er, at artikel 7, stk. 1, i lov af 20. december 2002 på grund af bestemmelsens manglende klarhed kan medføre retlig usikkerhed for de virksomheder, som ønsker at udstationere arbejdstagere i Luxembourg.
By its third complaint, the Commission claims that, on account of its lack of clarity, Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is likely to give rise to legal uncertainty for undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Efter Kommissionens opfattelse må en forpligtelse for enhver virksomhed til på opfordring hurtigst muligt inden arbejdets påbegyndelse at give arbejdstilsynet de oplysninger, der er nødvendige for at føre kontrol, ligestilles med en forhåndsmeddelelse, som er uforenelig med artikel 49 EF, når der er tale om udstationering.
Thus, the obligation for all undertakings to make available to the Labour and Mines Inspectorate on demand and within as short a period as possible the basic information necessary for monitoring purposes amounts, in the case of a posting, to a prior notification procedure incompatible with Article 49 EC.
Såfremt Domstolen ikke antager dette, bør den omtvistede bestemmelses ordlyd i hvert fald efter Kommissionens opfattelse ændres for at undgå retlig usikkerhed.
However, if that should not be the case, the text of the contested provision should nevertheless be amended in order to remove any legal ambiguity.
Storhertugdømmet Luxembourg har gjort gældende, at ordlyden af artikel 7, stk. 1, i lov af 20. december 2002 er tilstrækkelig klar og i hvert fald ikke indeholder noget krav om en forhåndsmeddelelse.
The Grand Duchy of Luxembourg takes the view that the text of Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is sufficiently clear and that, in any event, it does not impose any prior notification requirement.
I den forbindelse anfører den, at bestemmelsen om,
In that connection, it takes the view that
Indledningsvis bemærkes, at da loven af 20. december 2002 ikke foreskriver fremsendelse af andre meddelelser fra den virksomhed, som udstationerer arbejdstagere, til arbejdstilsynet, er det vanskeligt at se, hvorledes arbejdstilsynet skal kunne kræve oplysninger af virksomheden, før arbejdet påbegyndes, eftersom det ikke kan være bekendt med virksomhedens tilstedeværelse i Luxembourg, så længe denne ikke på forhånd har givet meddelelse herom.
First it must be noted that, since the Law of 20 December 2002 does not provide for any other communication of information between an undertaking which posts workers and the Labour and Mines Inspectorate, it is difficult to understand how the latter can request information from that undertaking before the commencement of the work, in so far as it cannot be aware of the presence of that undertaking in Luxembourg unless the latter has previously announced its arrival in some way.
Der opstår derfor, som generaladvokaten med rette har fremhævet i punkt 76 i sit forslag til afgørelse, et spørgsmål om, hvilke forpligtelser der påhviler en virksomhed, som ønsker at udstationere arbejdstagere. Disse forpligtelser må nødvendigvis gå forud for arbejdstilsynets anmodning om fremsendelse af oplysninger, og forpligtelserne er i hvert fald ikke nærmere fastlagt i loven af 20. december 2002.
Therefore, as the Advocate General notes in point 76 of her Opinion, the question arises as to the role accorded to an undertaking wishing to post workers, necessarily prior to any request for information from the Labour and Mines Inspectorate, and which, in any event, is not defined by the Law of 20 December 2002.
I den forbindelse kan den fortolkning, som Storhertugdømmet Luxembourg har anlagt af udtrykket »før arbejdets påbegyndelse« i lovens artikel 7, stk. 1, ikke være relevant.
On that basis, the interpretation of the expression ‘prior to the commencement of the work’ in Article 7(1) of that law, adopted by the Grand Duchy of Luxembourg, cannot be relevant.
Det må være klart, at et sådant udtryk ikke blot betyder, at oplysningerne skal være fremsendt på selve dagen, men kan sigte til et kortere eller længere tidsrum før denne dag.
It is clear that such an expression means not only that the information must be provided on the actual day on which the work commences, but that it would also cover a somewhat longer period preceding that date.
Som generaladvokaten har anført i punkt 74 i forslaget til afgørelse, fremgår det for det andet af bestemmelserne i lov af 4. april 1974 om omstrukturering af
Second, as the Advocate General noted, in point 74 of her Opinion, it follows from the provisions of the Law of 4 April 1974 on the Reorganisation of the Labour
KOMMISSIONEN MOD LUXEMBOURG arbejdstilsynet (Mémorial A 1974, s. 486) — hvortil der henvises i artikel 9, stk. 2, i lov af 20. december 2002 hvad angår den nærmere fastlæggelse af denne myndigheds kontrolbeføjelser — og navnlig af bestemmelserne i artikel 13-17 i nævnte lov af 4. april 1974, at arbejdstilsynet kan beordre de udstationerede arbejdstageres aktivitet standset med øjeblikkelig virkning, såfremt arbejdsgiveren ikke efterkommer det pålæg om afgivelse af oplysninger, han har fået tildelt.
COMMISSION v LUXEMBOURG and Mines Inspectorate (Mémorial A 1974, p. 486), to which reference is made in Article 9(2) of the Law of 20 December 2002 in respect of the definition of the monitoring powers of that authority, and, in particular from Articles 13 to 17 of the Law of 4 April 1974, that the Labour and Mines Inspectorate may order the immediate cessation of the posted worker’s activities if his employer does not comply with an order addressed to the employer to provide information.
Det bestemmes herom i denne lovs artikel 28, at der kan iværksættes strafferetlige forfølgning over for den pågældende virksomhed, såfremt denne forpligtelse tilsidesættes.
Furthermore, Article 28 of that law provides that failure to comply with that obligation may give rise to criminal proceedings against the undertaking concerned.
I betragtning af disse omstændigheder er den procedure, som en virksomhed, der ønsker at udstationere arbejdstagere på luxembourgsk område, skal følge med hensyn til indgivelse af forhåndsmeddelelse, ikke klar.
Having regard to those factors, it must be acknowledged that the prior notification procedure to be followed by an undertaking wishing to post workers to Luxembourg territory is not without ambiguities.
Den uklarhed, som præger artikel 7, stk. 1, i lov af 20. december 2002, kan afskrække virksomheder, som ønsker at udstationere arbejdstagere i Luxembourg, fra at udøve deres ret til fri udveksling af tjenesteydelser.
The ambiguities which characterise Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 are likely to dissuade undertakings wishing to post workers to Luxembourg from exercising their freedom to provide services.
For det første fremgår virksomhedernes rettigheder og forpligtelser ikke klart af denne bestemmelse, og for det andet udsættes virksomheder, som ikke har opfyldt de i bestemmelsen fastsatte forpligtelser, for ikke ubetydelige sanktioner.
On the one hand, the extent of the rights and obligations of those undertakings is not clearly apparent from that provision. On the other hand, undertakings which have failed to comply with the obligations laid down in that provision incur not inconsiderable penalties.
På grund af sin manglende klarhed og sin upræcise karakter er artikel 7, stk. 1, i lov af 20. december 2002 derfor uforenelig med artikel 49 EF.
Accordingly, since Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is incompatible with Article 49 EC on account of its lack of clarity and the ambiguities that it contains, the Commission’s third complaint is well founded.