natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den 5. juni 1997 anlagde Roquette sag ved Tribunal de grande instance de Béthune mod Services Fiscaux, ved direktøren, med påstand om fritagelse for den omtvistede afgift og tilbagebetaling af det beløb, som var blevet betalt den 8. juli 1987, forhøjet med renter efter den lovbestemte rentesats.
On 5 June 1997, Roquette Frères brought proceedings against the Director of the Tax Department, Pas-de-Calais, before the Tribunal de Grande Instance de Béthune seeking remission of the disputed tax and repayment of the sum paid on 8 July 1987 together with interest at the statutory rate.
Indledningsvis bemærkes, at den forelæggende ret har lagt til grund, at den i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelse sondrer mellem søgsmål, som støttes på en national domstols afgørelse om, at en national retsregel er retsstridig i forhold til en trinhøjere national retsregel, og søgsmål, som baseres på en afgørelse fra Fællesskabets retsinstanser om, at en national retsregel er retsstridig i forhold til fællesskabsretten.
Before the substance of the question is addressed, it must be noted that the national court based itself on the premiss that the national provision at issue in the main proceedings draws a distinction between actions arising from a finding by a national court that a provision of domestic law is unlawful in the light of a superior rule of national law and those arising from a finding by the Community judicature that a provision of domestic law is unlawful in the light of Community law.
Imidlertid er der ved affattelsen af artikel L. 190, stk. 2 og 3, i Livre des procédures fiscales ikke foretaget en sådan sondring, idet artiklen generelt henviser til enhver domstolsafgørelse, som fastslår, at en retsregel, der er blevet anvendt ved opkrævning af en afgift, er uforenelig med en trinhøjere retsregel, uden at tage sigte specielt på afgørelser fra Fællesskabets retsinstanser eller på tilfælde af uforenelighed med en fællesskabsbestemmelse.
Before that court, Roquette argued that the third paragraph of Article L190 of the Livre des Procédures Fiscales was contrary to Community law with respect to repayment of sums overpaid inasmuch as it laid down procedural rules which were less favourable for actions seeking to safeguard rights conferred on individuals by the direct effect of Community law than for similar actions under domestic law and which rendered more difficult, or even impossible, and at least severely restricted, the exercise of rights conferred by Community law.
Roquette gjorde gældende, at artikel L. 190, stk. 3, i Livre des procédures fiscales er i strid med de fællesskabsretlige bestemmelser vedrørende tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld, idet der herved er blevet indført processuelle bestemmelser, som er mindre gunstige for søgsmål, som skal sikre rettigheder, der følger af fællesskabsrettens direkte virkning for borgerne, end for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, hvilket gør det vanskeligere eller endog umuligt, eller i det mindste kraftigt indskrænker udøvelsen af rettigheder, som følger af Fællesskabets retsorden.
However, the wording of the second and third paragraphs of Article L190 of the Livre des Procédures Fiscales draws no such distinction since it refers in general to all judicial decisions indicating that the rule of law applied in levying a charge is incompatible with a superior rule of law, without being directed specifically at decisions emanating from the Community judicature or cases of incompatibility with Community law.
Det præjudicielle spørgsmål må derfor forstås således, at det nærmere ønskes oplyst, om fællesskabsretten er til hinder for bestemmelser
Roquette also claimed that it could not be contended that its application for repayment was time-barred since, in Case C-208/90 Emmott ν Minister for Social Welfare and the Attorney General [1991], the Court laid down the principle that a Member State could not rely on national procedural rules relating to time-limits for
Roquette har desuden anført, at der ikke kan gøres nogen præklusiv frist gældende i forbindelse med selskabets krav om
The question referred to the Court must therefore be understood as asking essentially whether Community law precludes legislation of a Member State laying down that, in tax matters,
mindst fire år og højst fem år forud for det år, hvori den domstolsafgørelse — hvorefter den retsregel, i henhold til hvilken opkrævningen af afgiften har fundet sted, ikke er forenelig med en trinhøjere retsregel - er blevet truffet.
tax to be incompatible with a superior rule of law must be considered reasonable.
i en medlemsstat, hvorefter et søgsmål på skatteog afgiftsområdet med påstand om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld, som støttes på en afgørelse fra en national domstol eller Fællesskabets retsinstanser om en national retsregels uforenelighed med en trinhøjere national retsregel eller med en fællesskabsbestemmelse, kun kan vedrøre tiden efter den 1. januar i det fjerde år forud for det år, hvori domstolsafgørelsen om uforeneligheden er blevet truffet.
an action for recovery of a sum paid but not due based on a finding by a national or Community court that a national rule is not compatible with a superior rule of national law or with a Community rule of law may only relate to the period following 1 January of the fourth year preceding that of the judgment establishing such incompatibility.
For det andet skal det vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en frist den, der er som omhandlet i L. 190, stk. 3, i Livre des procédures fiscales, er i overensstemmelse med ækvivalensprincippet, bemærkes, at Roquette har gjort gældende, at de nationale regler — om afgifter erlagt i strid med en trinhøjere retsregel — indtil 1989 ikke afveg fra privatretten, idet den forældelsesfrist på 30 år, som er fastsat i artikel 2262 i Code civil, fandt anvendelse.
Secondly, as to whether a limitation period such as that provided for in the third paragraph of Article L190 of the Livre des Procédures Fiscales complies with the principle of equivalence, Roquette claims that, until 1989, the national rules governing actions for reimbursement of dues paid contrary to a superior rule of law was subject to the general law, the 30-year limitation period laid down in Article 2262 of the Civil Code being applicable in such a case.
Ved artikel L. 190, stk. 3, i Livre des procédures fiscales indførtes der efter Roquette's opfattelse, for søgsmål, som støttes på, at en national retsregel er i strid med en fællesskabsretsregel, en anden særlig procedure, som er forskellig fra den, som finder anvendelse, når en sag om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld støttes på en national retsregel.
In Roquette's view, the third paragraph of Article L190 of the Livre des Procédures Fiscales established, in respect of actions alleging infringement of a provision of Community law by a rule of national law, a special procedure different from that which applies where the action for recovery of a sum paid but not due is based on a rule of national law.
Det bemærkes, at i mangel af fællesskabsbestemmelser på området for tilbagebetaling af urigtigt erlagte nationale skatter og afgifter tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin nationale retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning medfører for borgerne, idet disse regler dog ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende krav efter nationale regler, og heller ikke må være udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelse af rettigheder, som en national domstol er pligtig til at beskytte.
In that context, it must be remembered that, in the absence of Community rules concerning the refunding of domestic taxes which have been wrongly levied, it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts having jurisdiction and to determine the procedural conditions governing legal proceedings seeking to safeguard the rights which citizens derive from the direct effect of Community law, it being understood that such conditions cannot be less favourable than those relating to similar actions of a domestic nature, and may not make it impossible in practice to exercise rights which the national courts have a duty to protect
Domstolen har navnlig fastslået, at fristbetingelserne i henhold til medlemsstaternes nationale lovgivning for erstatning af tab ikke må være mindre gunstige end de betingelser, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og ikke må være udformet således, at de i praksis gør det umuligt eller urimelig vanskeligt at opnå erstatning (effektivitetsprincippet) (dom af 10.7.1997, sag C-261/95, Palmisani, præmis 27).
The Court has held, in particular, that for reparation of loss or damage the conditions relating to time-limits laid down by national law must not be less favourable than those relating to similar domestic claims (principle of equivalence) and must not be so framed as to make it virtually impossible or excessively difficult to obtain reparation (principle of effectiveness) (Case C261/95 Palmuani v INPS [199η, paragraph 27).
En tilsvarende regel gælder for tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld.
Such a rule also applies to recovery of sums paid but not due.
Hertil bemærkes, at det i henhold til Domstolens praksis er en betingelse for, at ækvivalensprincippet er overholdt, at den omtvistede procedure finder anvendelse uden forskel på søgsmål, der vedrører tilsidesættelse af fællesskabsretten, og søgsmål, der vedrører tilsidesættelse af national ret, når der er tale om afgifter eller gebyrer af samme art. Dette princip kan derimod ikke fortolkes således, at en medlemsstat er forpligtet til at udvide den gunstigste nationale ordning om tilbagebetaling til at omfatte alle tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter eller gebyrer, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten (jf. domme af 15.9.1998, sag C231/96, Edis, præmis 36, og sag C-260/96, Spac, præmis 20, og dom af 17.11.1998, sag C-228/96, Aprile, præmis 20).
In that connection, it should be recalled that, according to the case-law of the Court of Justice, observance of the principle of equivalence implies that the national procedure applies without distinction to actions alleging infringement of Community law and to those alleging infringement of national law, with respect to the same kind of charges or dues. That principle cannot, however, be interpreted as obliging a Member State to extend its most favourable rules of limitation to all actions for repayment of charges or dues levied in breach of Community law (see Case C-231/96 Edis ν Ministero delle Finanze [1998], paragraph 36; Case C-260/96 SPAC ν Ministero delle Finanze [1998], paragraph 20; and Case C-228/96 Aprile ν Administrazione delle Finanze dello Stato [1998], paragraph 20).
Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt en frist som den, der er fastsat i artikel L. 190, stk. 3, i Livre des procédures fiscales, er forenelig med princippet om fællesskabsrettens effektivitet, må det fastslås, at en fastsættelse af rimelige, præklusive søgsmålsfrister i princippet opfylder dette krav, for så vidt som den er udtryk for en anvendelse af det grundlæggende retssikkerhedsprincip (jf. bl.a. Rewe-dommen, præmis 5, Comet-dommen, præmis 17 og 18, og Palmisani-dommen, præmis 28).
As regards, first, the compatibility of a time-limit of the kind provided for in the third paragraph of Article L190 of the Livre des Procédures Fiscales with the principle of the effectiveness of Community law, it must be stated that the setting of reasonable limitation periods for bringing proceedings satisfies that requirement in principle, inasmuch as it constitutes an application of the fundamental principle of legal certainty (see, in particular, REWE, paragraph 5; Comet, paragraphs 17 and 18; and Palmisani, paragraph 28, all cited above).
Fællesskabsretten er således principielt ikke til hinder for, at en medlemsstats lovgivning ud over en almindelig forældelsesfrist, der gælder med hensyn til tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, indeholder særlige og mindre gunstige regler med hensyn til indgivelse af klager og anlæggelse af søgsmål med henblik på anfægtelse af gebyrer og andre former for afgifter.
Thus, Community law does not in principle preclude legislation of a Member State laying down, alongside a limitation period applicable under the ordinary law to actions between individuals for the recovery of sums paid but not due, special detailed rules, which are less favourable, governing claims and legal proceedings to challenge the imposition of taxes and other charges.
I den forbindelse må en national frist anses for at være rimelig, når den omfatter en periode på
In the present case, it must be observed that a limitation period such as that provided for by the second and third paragraphs of Article L190 of
I den foreliggende sag kan en frist som den, der er omhandlet i L. 190, stk. 2 og 3, i Livre des procédures fiscales, som nævnt ikke anses for udelukkende at finde anvendelse på søgsmål, der støttes på fællesskabsretten.
the Livre des Procédures Fiscales cannot be considered to apply solely to actions based on Community law.
Roquette har gjort gældende, at Domstolen i Bautiaa og Société française maritime-dommen allerede har forkastet anvendelsen af en frist som den, der er omhandlet i L. 190, stk. 3, i Livre des procédures fiscales i forbindelse med tilbagesøgning af en registreringsafgift opkrævet under anvendelse af artikel 816-1 i Code général des impôts, idet Domstolen i dommens præmis 49 har fastslået, at der ikke er grund til at fravige reglen om, at en fortolkende dom får retsvirkninger fra ikrafttrædelsen af den fortolkede regel og derfor har afvist at begrænse dommens tidsmæssige virkninger.
application of a limitation period such as that laid down in the third paragraph of Article L190 of the Livre des Procédures Fiscales to actions seeking repayment of capital duty levied pursuant to Article 816­1 of the Code Général des Impôts, inasmuch as it held, in paragraph 49 of that case, that there was no need to derogate from the principle that a ruling on the interpretation of Community law takes effect from the date on which the rule interpreted entered into force, and accordingly refused to limit in time the effects of the judgment.
Hertil bemærkes, at den omstændighed, at Domstolen har afsagt en præjudiciel dom vedrørende fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse, men ikke har begrænset dommens tidsmæssige virkninger, ikke berører en medlemsstats ret til at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med den pågældende bestemmelse, under henvisning til en national, præklusiv frist (Edis-dommen, præmis 26).
The wording of that provision, together with the information forwarded to the Court by the French Government, indicates that the procedural rule which it lays down is applicable to any action for repayment of a tax levy based on the incompatibility, found by a national, international or Community court, of the rule of national law giving rise to such a levy with a superior rule of national, international or Community law.
Det fremgår af selve bestemmelsen og af de oplysninger, som den franske regering har forelagt Domstolen, at den processuelle regel, som er indeholdt i bestemmelsen, finder anvendelse på alle søgsmål med påstand om tilbagebetaling en skat eller afgift, som støttes på en domstolsafgørelse fra en national eller en international domstol eller Fællesskabets retsinstanser, hvori det fastslås, at den nationale retsregel, hvorefter den pågældende skat eller afgift er pålagt, ikke er forenelig med en trinhøjere retsregel, uanset om den måtte være national, international eller fællesskabsretlig.
In that regard, it must be observed that the fact that the Court has given a preliminary ruling interpreting a provision of Community law without limiting the temporal effects of its judgment does not affect the right of a Member State to impose a time­limit under national law within which, on penalty of being barred, proceedings for repayment of charges levied in breach of that provision must be commenced {Edis, cited above, paragraph 26).
»Fællesskabsretten er ikke til hinder for bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter et søgsmål på skatte- og afgiftsområdet med påstand om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld, som støttespå en afgørelse fra en national domstol eller Fællesskabets retsinstanser om en national retsregels uforenelighed med en trinhøjere national retsregel eller med en fællesskabsbestemmelse, kun kan vedrøre tiden efter den 1. januar i det fjerde år forudfor det år, hvori afgørelsen om uforeneligheden er blevet truffet*
'Community law does not preclude legislation of a Member Suae laying down that, in tax matters, an action for recovery of a sum paid but not due based on a finding by a national or Community court that a national rule is not compatible with a superior rule of national law or with a Community rule of law may only relate to the period following 1 January of the fourth year preceding that of the judgment establishing such incompatibility.''
Generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsatte forslap til afgørelse i retsmødet fFørste Afdeling') den 11. mai 2000.
Advocate General D. Ruiz­Jarabo Colomer delivered his Opinion at the sitting of the First Chamber on 11 Mav 2000.
»Traktatbrud — telekommunikation — samtrafik interoperabilitet — forsyningspligtydelser* (Tredje Afdeling)
The Commission reached the conclusion, however, that that law had not completely implemented the Directive.
Det følger af direktivets artikel 23, stk. 1, første afsnit, at medlemsstaterne senest den 31. december 1997 sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet og straks underretter Kommissionen herom.
By letter of 24 August 1998, it therefore gave the Kingdom of Belgium formal notice to submit to it within two months of the reception of that letter its observations on the complaints set out therein.
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 8. oktober 1999 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten og artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/33/EF af 30. juni 1997, sammenholdt med bestemmelserne i bilag I og III til direktivet, idet det ikke har gennemført direktivets artikel 5, sammenholdt med bestemmelserne i bilag I til direktivet, korrekt og ikke har truffet alle nødvendige foranstaltninger til iværksættelse af direktivets artikel 5, sammenholdt med bestemmelserne bilag I og III til direktivet.
By application lodged at the Court Registry on 8 October 1999, the Commission of the European Communities brought an action for a declaration that, by failing correctly to implement Article 5 of Directive 97/33/EC of the European Parliament and of the Council of 30 June 1997, in conjunction with Annex I thereto, and by failing to adopt all the measures necessary to implement Article 5 of the Directive, in conjunction with Annexes I and III thereto, the Kingdom of Belgium has failed to fulfil its obligations under those provisions and under the EC Treaty.
Ved skrivelse af 13. januar 1998 underrettede den belgiske regering Kommissionen om lov af 19. december 1997 om ændring af lov af 21. marts 1991 om reform af visse erhvervsdrivende offentlige virksomheder med henblik på tilpasning af de administrative regler til den frie konkurrence og harmoniseringen af telekommunikationsmarkedet som følge af beslutninger truffet af Den Europæiske Union {Moniteur belge af 30.12.1997, s. 34986).
Subsequently, by several letters, the Belgian Government informed the Commission of a certain number of measures designed to complete the transposition of the Directive into Belgian law.
Kommissionen fandt imidlertid, at denne lov ikke sikrede en fuldstændig gennemførelse af direktivet.
On 9 March 1999, the Commission therefore sent the Kingdom of Belgium a reasoned opinion
Hvis en medlemsstat i henhold til denne artikel skønner, at forsyningspligtydelserne udgør en urimeligt stor byrde for en organisation, indfører den en ordning for, hvordan nettoomkostningerne i forbindelse med denne pligt skal fordeles blandt de organisationer, der driver offentlige telenet og/eller taletelefonitjenester.
Where a Member State determines, in accordance with the provisions of this article, that universal service obligations represent an unfair burden on an organisation, it shall establish a mechanism for sharing the net cost of the universal service obligations with other organisations operating public telecommunications networks and/or publicly available voice telephony services.
Medlemsstaterne tager hensyn til principperne om gennemsigtighed, ikke-diskrimination og proportionalitet, når de fastlægger, hvilke bidrag der skal betales. Denne type finansiering vedrører kun offentlige telenet og -tjenester som angivet i bilag I, del 1.
Member States shall take due account of the principles of transparency, non-discrimination and proportionality in setting the contributions to be made.
Den 9. marts 1999 fremsatte Kommissionen derfor en begrundet udtalelse over for Kongeriget Belgien.
In its application, the Commission claims that Belgian law fails to comply with the Directive and makes the following three complaints:
uløseligt forbundet med leveringen af hver enkelt af de ydelser, der finansieres som forsyningspligtydelser.
granted to certain daily newspapers, certain magazines and the agency Belga may no longer be financed through the contributions of other operators.
Da Kommissionen fandt, at den belgiske regering ikke havde underrettet den om nogen ændring af love eller administrative bestemmelser, som kunne fjerne grundlaget for de klagepunkter, som den havde fremsat i den begrundede udtalelse af 9. marts 1999, og at disse klagepunkter som følge deraf fortsat bestod i fuldt omfang og uændret, besluttede den at anlægge nærværende sag.
— Second, the method for calculating the contributions of operators to the financing of the net cost of the universal service is incomplete and does not fulfil the obligations of transparency defined in Article 5(1) of the Directive.
Den belgiske regering bestrider ikke, at Kongeriget Belgien ikke har foretaget en korrekt gennemførelse af bestemmelserne i direktivets artikel 5, sammenholdt med bestemmelserne i bilag I og III til direktivet, inden for den frist, der er fastsat i direktivets artikel 23, stk. 1, første afsnit.
More precisely, the Kingdom of Belgium has not adopted or published, or in any event notified to the Commission, the measure specifying that method of calculation.
Kommissionen har i stævningen gjort gældende, at belgisk ret ikke er i overensstemmelse med direktivet, og har fremført følgende tre klagepunkter:
As regards the second and third complaints, the Belgian Government submits that, on 23 December 1999, it adopted the Royal Decree adapting Articles 1 and 4 of Annex 2 to the Law of 21 March 1991 on the reform of certain public business undertakings to Directive 97/33 (MoniteurBeige of 9 February 2000, p. 3926).
Regeringen har imidlertid gjort gældende, at der for så vidt angår Kommissionens første klagepunkt den 3. december 1999 er vedtaget et lovforslag, som i det væsentlige går ud på, at de præferencetakster, som indrømmes visse dagblade og pressebureauet Belga, ikke længere kan finansieres ved hjælp af bidrag fra andre erhvervsdrivende.
The relevant new provisions describe in detail the method for calculating the net cost of the universal service obligation, taking account of the advantages which may accrue to an operator of universal services and the criteria set out in Annex III to the Directive.