natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Når en virksomhed begår en overtrædelse af samme art, kan Kommissionen derfor finde, at der foreligger en skærpende omstændighed, selv om der er tale om en anden erhvervssektor. Hoechsts argument på dette punkt kan følgelig ikke tiltrædes.
In those circumstances, once an undertaking commits an infringement of the same type, even though the economic sector concerned is a different one, the Commission may find that there is an aggravating circumstance.
Med hensyn til, at Kommissionen i en anden sag, der blev afsluttet før beslutningen, indførte et kollektivt koncernansvar ved at foretage forhøjelser på 10% pr. år for perioden mellem den beslutning, hvorved der blev pålagt en bøde i en sag, og ophøret af en overtrædelse, som var genstand for en anden sag, bemærkes dels, at Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke i sig selv kan anvendes som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet, eftersom denne ramme alene fastlægges i forordning nr. 17 og i retningslinjerne (jf. dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, nævnt i præmis 339 ovenfor, præmis 292 og den deri nævnte retspraksis), dels at de erhvervsdrivende ikke kan have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestående situation, som Kommissionen kan ændre ved beslutninger truffet inden for rammerne af dens skøn (jf. dommen i sagen Delacre m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 372 ovenfor, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis, og i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 344 ovenfor, præmis 171).
As regards the fact that, in another case preceding the Decision, the Commission undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement in another case, it must be borne in mind that the Commission’s previous practice in taking decisions does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot have a legitimate expectation that an existing situation which is capable of being altered by the Commission in the exercise of its discretionary power will be maintained (see Delacre and Others v Commission, paragraph 372 above, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
Endelig indebærer anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 1996 ikke, at det forhold, at Hoechst tidligere har begået lignende overtrædelser, ikke er en skærpende omstændighed, således som Kommissionen har påpeget.
Last, as the Commission emphasises, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Hoechsts argument om, at en forhøjelse for gentagne overtrædelser ikke er rimelig, når den berørte virksomhed har samarbejdet fuldt ud under den administrative procedure, er derfor irrelevant.
Therefore Hoechst’s argument that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates in full during the administrative procedure is inoperative.
F — Det tiende anbringende: analog anvendelse af samarbejdsmeddelelsen af 2002 i medfør af princippet om anvendelse af den gunstigste bestemmelse
F — The 10th plea, claiming that the 2002 Leniency Notice should be applied by analogy, under a ‘most favourable provision’ principle
I beslutningens punkt 12.3.3 om anvendelse af samarbejdsmeddelelsen af 1996 anførte Kommissionen, at Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller
At Section 12.2.3 of the Decision, which deals with the application of the 1996 Leniency Notice, the Commission observes that Hoechst considers that the 2002
HOECHST MOD KOMMISSIONEN bødenedsættelse i kartelsager (EFT C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen af 2002«) efter Hoechsts opfattelse fandt anvendelse på det foreliggende tilfælde.
Commission Notice on immunity from fines and reduction of fines in cartel cases (OJ 2002 C 45, p. 3; ‘the 2002 Leniency Notice’) should be applicable in this case.
Indledningsvis forkastede Kommissionen Hoechsts argumenter, idet den pegede på, at det bestemmes i punkt 28 i samarbejdsmeddelelsen af 2002, at meddelelsen finder anvendelse på alle sager, hvori ingen virksomhed har påberåbt sig samarbejdsmeddelelsen af 1996, fra den 14. februar 2002.
First of all, the Commission rejects Hoechst’s arguments, on the ground that Section 28 of the 2002 Leniency Notice provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases for which no undertaking has relied on the 1996 Leniency Notice.
I det foreliggende tilfælde kontaktede flere virksomheder — herunder Hoechst — Kommissionen på grundlag af samarbejdsmeddelelsen af 1996.
In this case, a number of undertakings — including Hoechst — contacted the Commission on the basis of the 1996 Leniency Notice.
Samarbejdsmeddelelsen af 2002 finder således ikke anvendelse (betragtning 431 og 432 til beslutningen).
The 2002 Leniency Notice is therefore not applicable (recitals 431 and 432 to the Decision).
Endvidere anførte Kommissionen med hensyn til det princip om anvendelse af den gunstigste bestemmelse, som Hoechst havde påberåbt sig, for det første, at samarbejdsmeddelelserne ikke ændrer den retlige ramme, som artikel 15 i forordning nr. 17 udgør.
Next, as regards the ‘most favourable provision’ principle on which Hoechst relies, first, the Commission states that the Leniency Notices do not affect the legal framework established by Article 15(2) of Regulation No 17.
Da princippet om anvendelse af den gunstigste bestemmelse kræver en ændring af den retlige ramme, som er bestemmende for bødestørrelserne, finder princippet ikke anvendelse på det foreliggende tilfælde (betragtning 434 til beslutningen).
Since the ‘most favourable provision’ principle requires a modification of the legal framework determining the amount of fines, that principle does not apply in this case (recital 434 to the Decision).
Desuden erhvervede de virksomheder, der tilbød at samarbejde med Kommissionen, en berettiget forventning om, at samarbejdet udelukkende ville bygge på samarbejdsmeddelelsen af 1996, som var den eneste, der gjaldt på det pågældende tidspunkt (betragtning 435 til beslutningen).
Furthermore, the undertakings concerned which offered to cooperate with the Commission acquired a legitimate expectation that their cooperation would be based solely on the 1996 Leniency Notice, the only one applicable at that time (recital 435 to the Decision).
For det andet har Kommissionen fremhævet, at den fremgangsmåde, der blev fulgt i Kommissionens beslutning 1999/210/EF af 14. oktober 1998 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (sag IV/F-3/33.708 — British Sugar plc, sag IV/F- 3/33.709 — Tate & Lyle plc, sag IV/F-3/33.710 — Napier Brown & Company Ltd, sag IV/F-3/33.711 — James Budgett Sugars Ltd) (EFT L 76, s. 1), ikke kan følges i det foreliggende tilfælde, da der er tale forskellige situationer. Under British Sugar/Tate & Lyle-sagen fandtes der endnu ikke nogen ordning med bødenedsættelse eller bødefritagelse, da Kommissionen besluttede at anvende bestemmelserne i samarbejdsmeddelelsen af 1996 analogt (betragtning 436 til beslutningen). II - 1015
Second, the Commission emphasises that the approach taken in Commission Decision 1999/210/EC of 14 October 1998 relating to a proceeding under Article 85 of the EC Treaty (Case IV/F — 3/33.708 — British Sugar plc, Case IV/F — 3/33.709 — Tate & Lyle plc, Case IV/F — 3/33.710 — Napier Brown & Company Ltd, Case IV/F — 3/33.711 — James Budgett Sugars Ltd) (OJ 1999 L 76, p. 1) cannot to be transposed to this case, as the situations are different. The Commission points out on that point that in the British Sugar/Tate & Lyle case no leniency regime was yet in force when the Commission decided to apply, by analogy, the provisions of the 1996 Leniency Notice (recital 436 to the Decision). II - 1015
For det tredje kan der ikke drages den konklusion, at samarbejdsmeddelelsen af 2002 ud fra en samlet betragtning er gunstigere end samarbejdsmeddelelsen af 1996.
Third, it is not possible to conclude that the 2002 Leniency Notice is, overall, more favourable to undertakings than the 1996 Leniency Notice.
Om de ændringer, der blev foretaget, giver en given virksomhed en fordel eller ej, afhænger i høj grad af virksomhedens særlige situation (betragtning 437 til beslutningen).
Whether or not the resulting amendments procure an advantage to a given undertaking is highly dependent in its individual situation (recital 437 to the Decision).
Hoechst har gjort gældende, at selskabet burde have opnået immunitet i medfør af en analog anvendelse af samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Hoechst claims that it ought to have obtained immunity, in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst har fremhævet, at selskabet allerede fremsatte argumenterne herom i sit svar på klagepunktsmeddelelsen.
It submits that it has already set out those arguments in its response to the statement of objections.
Hoechst har peget på, selskabet allerede var begyndt at samarbejde i 1998, hvor der kun fandtes samarbejdsmeddelelsen af 1996.
Hoechst observes that it had already begun to cooperate in autumn 1998, when only the 1996 Leniency Notice existed.
Der må imidlertid tages hensyn til, at der ifølge de almindelige strafferetlige principper skal anvendes de gunstigste regler.
However, it is necessary to take into account the fact that, according to the general principles of criminal law, the most favourable rules should be applied.
Da samarbejdsmeddelelsen af 2002 er gunstigere end samarbejdsmeddelelsen af 1996, er det førstnævnte, der skal anvendes.
Where the 2002 Leniency Notice is more favourable than the 1996 Leniency Notice, it is the former that ought to be applied.
Ifølge samarbejdsmeddelelsen af 2002 kan enhver virksomhed, som har deltaget i et kartel, dvs. også en, der har haft en »førende rolle«, begære immunitet.
According to the 2002 Leniency Notice, every undertaking which has participated in a cartel, and therefore even a ‘leader’, can apply for immunity.
Udelukkelsen i afsnit B i samarbejdsmeddelelsen af 1996 af virksomheder, der har spillet en førende rolle, fra at blive indrømmet en betydelig bødenedsættelse gentages ikke i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Hoechst emphasises that the provision in Section B of the 1996 Leniency Notice under which a significant reduction in the fine cannot be granted in the case of leaders was not followed in the 2002 Leniency Notice.
Desuden er samarbejdsmeddelelsen af 2002 mere gunstig for den første virksomhed, der samarbejder, idet der ikke længere kræves, at virksomheden fremlægger beviser, som gør det muligt for Kommissionen at vedtage en beslutning om kontrolundersøgelser i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17.
Furthermore, the 2002 Leniency Notice is more favourable to the first undertaking to cooperate, in the sense that it is no longer a requirement that that undertaking submits evidence enabling the Commission to take a decision ordering an investigation under Article 14(3) of Regulation No 17.
For at begæringen om immunitet kan efterkommes, er det end ikke nødvendigt, at
For the application for immunity to succeed, it is not even necessary to submit all the evidence
HOECHST MOD KOMMISSIONEN virksomheden fremlægger alle de beviser, den er i besiddelse af.
HOECHST v COMMISSION which the undertaking has.
Sådanne beviser kan ifølge Kommissionens faste praksis desuden fremlægges mundtligt, hvis virksomheden påberåber sig, at der er fare for, at der udleveres dokumenter til USA.
Such evidence may also be submitted orally, according to the Commission’s consistent practice, if the undertaking relies on a risk that the evidence will be communicated to the United States.
I det foreliggende tilfælde ville de oplysninger, Hoechst gav den 29. oktober 1998, have været tilstrækkelige til at indrømme selskabet immunitet i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002.
In this case, the information which Hoechst provided on 29 October 1998 was sufficient for it to be granted immunity under the 2002 Leniency Notice.
Hoechst ville i så fald have været den første til at fremsætte en formel begæring om immunitet og ville, ligeledes som den første, havde afgivet de nødvendige mundtlige forklaringer til Kommissionen.
Thus, Hoechst was the first to submit a formal request for immunity and was also the first to make the necessary oral statements to the Commission.
Hvis samarbejdsmeddelelsen af 2002 havde fundet anvendelse, ville Kommissionen på den baggrund have tilsendt Hoechst en skrivelse i begyndelsen af 1999, hvori den indrømmede selskabet foreløbig immunitet.
If the 2002 Leniency Notice had been applicable, the Commission would in those circumstances have sent Hoechst a letter at the beginning of 1999 granting provisional immunity.
I modsætning til hvad Kommissionen hævdede i betragtning 437 til beslutningen, ville Hoechsts immunitetsbegæring således have fået et positivt udfald på grundlag af samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Its application for immunity would thus have succeeded on the basis of the 2002 Leniency Notice, contrary to what the Commission asserts at recital 437 to the Decision.
Endvidere har Hoechst peget på, at princippet om anvendelse af den gunstigste bestemmelse som et almindeligt retsprincip gælder i såvel strafferetlige som administrative procedurer.
Hoechst then submits that, as a general principle of law, the ‘most favourable provision’ principle is applicable both in criminal proceedings and in administrative proceedings.
Hoechst har bl.a. henvist til Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser (EFT L 312, s. 1), hvori det bestemmes, at der »ikke [kan] pålægges en administrativ sanktion, som ikke var indført ved en fællesskabsretsakt, inden uregelmæssigheden fandt sted«, og at hvis »bestemmelserne om administrative sanktioner i en fællesskabsretsakt efterfølgende [ændres], anvendes de mindst strenge bestemmelser med tilbagevirkende kraft«.
Hoechst refers in particular to Council Regulation (EC, Euratom) No 2988/95 of 18 December 1995 on the protection of the European Communities financial interests (OJ 1995 L 312, p. 1), which provides that ‘[n]o administrative penalty may be imposed unless a Community act prior to the irregularity has made provision for it’ and that ‘[i]n the event of a subsequent amendment of the provisions which impose administrative penalties and are contained in Community rules, the less severe provisions shall apply retroactively’.
Hoechst har tilføjet, at Domstolen anvendte princippet om den gunstigste bestemmelse i dom af 17. juli 1997, National Farmers’ Union m.fl. (sag C-354/95, Sml. I, s. 4559, præmis 40 og 41), og at det er en del af medlemsstaternes fælles retstradition.
Hoechst further submits that the ‘most favourable provision’ principle was applied by the Court of Justice in Case C-354/95 National Farmers’ Union and Others [1997] ECR I-4559, paragraphs 40 and 41, and that it is part of the legal tradition common to the Member States.
Hoechst har i denne forbindelse fremlagt en komparativ undersøgelse, der blev indgivet under den administrative procedure.
Hoechst submits a comparative study which was produced during the administrative procedure.
Desuden har Hoechst henvist til, at Kommissionen anerkendte princippet i British Sugar/Tate & Lyle-beslutningen, nævnt i præmis 481 ovenfor, idet den anførte, at »[m]eddelelsen [kun kan] bringes i direkte anvendelse på samarbejde, der har fundet II - 1017
Hoechst further submits that the Commission recognised the principle in the British Sugar/Tate & Lyle decision, paragraph 481 above, where it stated that ‘a direct application of [the 1996 Leniency Notice] is only possible for cooperation which took II - 1017
Denne tilsvarende anvendelse betyder, at den favorable behandling efter [samarbejdsmeddelelsen af 1996] vil være betinget af, at alle de materielle krav til samarbejdet er opfyldt som beskrevet i meddelelsen«.
Such analogous application means that favourable treatment in line with [the 1996 Leniency Notice] will depend on fulfilment of all the substantive requirements of cooperation as set out in that Notice’.
Retten bekræftede ifølge Hoechst disse principper i dom af 12. juli 2001, Tate & Lyle m.fl. mod Kommissionen (forenede sager T-202/98, T-204/98 og T-207/98, Sml. II, s. 2035, præmis 157 ff.). 491
Hoechst contends that the Court of First Instance confirmed those principles in Joined Cases T-202/98, T-204/98 and T-207/98 Tate & Lyle and Others v Commission [2001] ECR II-2035, paragraph 157 et seq.). 491
På samme måde har Hoechst peget på, at Kommissionen i sin beslutning 2004/421/EF af 16. december 2003 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 mod Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA og Europa Metalli SpA (sag C.38.240 — Industrirør) (sammenfattet i EUT 2004 L 125, s. 50, herefter »beslutningen vedrørende industrielle kobberrør«) anførte, at der i »[samarbejdsmeddelelsen af 1996], i modsætning til punkt 23 i [samarbejdsmeddelelsen af 2002], ikke foreskrives nogen særskilt belønning for den, der anmoder om favorabel behandling og over for Kommissionen afslører hidtil ukendte faktiske omstændigheder af betydning for kartellets grovhed eller varighed«, og at »[det af den grund er] passende at anse et sådant samarbejde for at være en del af de formildende omstændigheder« (betragtning 384 i beslutningen vedrørende industrielle kobberrør).
Likewise, Hoechst submits that in Commission Decision 2004/421/EC of 16 December 2003 relating to a proceeding under Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement against Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA and Europa Metalli SpA (Case COMP/E-1/38.240 — Industrial tubes) (OJ 2004 L 125, p. 50), ‘the industrial copper tubes decision’, the Commission stated that, ‘unlike point 23 of the 2002 Leniency Notice, the 1996 Leniency Notice does not provide for any specific reward to a leniency applicant that discloses facts previously unknown to the Commission and affecting the gravity or duration of the cartel’ and that ‘[i]t is therefore appropriate to consider any such cooperation under the attenuating factors’ (recital 384 to the industrial copper tubes decision).
Kommissionen nedsatte følgelig grundbeløbet for den bøde, der var blevet pålagt en af virksomhederne (Outokumpu), fra 38,98 til 22,22 mio. EUR »på grund af dens effektive samarbejde uden for [samarbejdsmeddelelsen af 1996]« (betragtning 387 i beslutningen vedrørende industrielle kobberrør).
In consequence, the Commission reduced the basic amount of the fine imposed on one undertaking (Outokumpu) from EUR 38.98 million by EUR 22.22 million ‘for effective cooperation outside the 1996 Leniency Notice’ (recital 387 to the industrial copper tubes decision).
Kommissionen anførte i denne forbindelse, at »Outokumpu [ikke burde] straffes for sit samarbejde ved, at virksomheden blev pålagt en større bøde end den, virksomheden ville skulle have betalt, hvis den ikke havde samarbejdet«, og at »grundbeløbet for Outokumpus bøde [blev nedsat] med et engangsbeløb på 22,22 mio. EUR, således at det [svarede] til den hypotetiske størrelse af den bøde, virksomheden ville være blevet pålagt for en overtrædelse på fire år« (betragtning 386 i beslutningen vedrørende industrielle kobberrør).
The Commission observed, in that regard, that ‘Outokumpu should not be penalised for its cooperation by imposing on it a higher fine than the one that it would have had to pay without its cooperation’ and that ‘[t]herefore, the basic amount of Outokumpu’s fine [was] reduced by a lump sum of EUR 22.22 million so that it [would] be the same as the hypothetical amount of fine that would have been imposed on Outokumpu for a four-year infringement’ (recital 386 to the industrial copper tubes decision).
Hoechst har tilføjet, at selv hvis det lægges til grund, at samarbejdsmeddelelsen af 1996 skaber berettigede forventninger hos tredjemand, der skal beskyttes, spillede
Hoechst further submits that, even on the principle that the 1996 Leniency Notice does create legitimate expectations on the part of third parties that must be
HOECHST MOD KOMMISSIONEN dette ikke nogen rolle i det foreliggende tilfælde.
HOECHST v COMMISSION protected, that point is immaterial in the present case.
Det var nemlig kun Chisso, som kunne hævde at være en tredjepart, der havde ret til beskyttelse.
Only Chisso could claim to be a third party deserving of protection.
Chisso blev imidlertid ikke beskyldt for at have spillet en førende rolle, og selskabets mundtlige bidrag blev ikke nægtet anerkendelse som samarbejde.
However, Chisso was not alleged to have been a leader and its oral contributions were not denied recognition as acts of cooperation.
Tværtimod havde Chisso mulighed for, og blev indrømmet ret til at påregne, at de mundtlige og skriftlige bidrag, selskabet frivilligt fremkom med under den administrative procedure, ville blive taget i betragtning som formildende omstændigheder.
On the contrary, Chisso had the possibility, and was recognised as having the right, to rely on the fact that the oral and written contributions which it made during the investigation would be taken into account as attenuating circumstances.
Chissos berettigede forventning ville heller ikke være blevet tilsidesat, hvis Kommissionen havde anvendt disse principper på Hoechst, og Hoechst som følge deraf var blevet indrømmet bødefritagelse i henhold til en af samarbejdsmeddelelserne (eller begge).
Nor would Chisso’s legitimate expectation have been frustrated if the Commission had applied those principles to Hoechst and if Hoechst had thus been exempted from a fine under one or other Leniency Notice (or under both).
I begge tilfælde burde Hoechsts samarbejde have medført bødefritagelse, mens Chissos samarbejde, som indtraf på et senere tidspunkt, burde have medført bødenedsættelse.
In both cases, Hoechst’s acts of cooperation ought to have entailed an exemption from the fine whereas Chisso’s acts of cooperation, which came about subsequently, ought to have entailed a reduction in the fine.
Hoechst har draget den konklusion af det ovenstående, at selv om Kommissionen ikke var forpligtet til at indrømme bødeimmunitet i henhold til samarbejdsmeddelelsen af 1996, burde den have gjort det i medfør af en analog anvendelse af samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Hoechst concludes that if the Commission was not obliged to grant immunity from a fine under the 1996 Leniency Notice, it ought to have done so in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst har tilføjet, at selskabet — i modsætning til hvad Kommissionen har anført i sit svar på et spørgsmål fra Retten — ville kunne have opnået immunitet, hvis samarbejdsmeddelelsen af 2002 var blevet anvendt.
Hoechst further submits that, contrary to the Commission’s answer to a question put by the Court, the application of the 2002 Leniency Notice would have allowed it to obtain immunity.
For det første havde Chisso i oktober/november 1998 ikke fremlagt alle de dokumenter, som kunne have været fremlagt.
First, in Hoechst’s contention, in October/November 1998 Chisso did not provide all the documents that could have been submitted.
Denne kritik burde derfor ikke kun have været rettet til Hoechst. Endvidere krævede de tjenestemænd i Kommissionen, som var ansvarlige for sagen, ikke, at de bebudede dokumenter, som blev fremlagt på et senere tidspunkt, blev fremlagt straks. De krævede på det pågældende tidspunkt heller ikke en fortegnelse over dokumenter, som ville blive fremlagt senere.
That objection ought therefore not to be addressed solely to Hoechst.