natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En sådan undtagelse fra det nævnte grundlæggende princip, som en medlemsstat kan påberåbe sig, indebærer bl.a., således som det fremgår af artikel 27, stk. 2, i direktiv 2004/38, at foranstaltninger truffet af hensyn til den offentlige orden eller sikkerhed udelukkende kan begrundes i vedkommendes personlige adfærd. Begrundelser, der ikke vedrører den individuelle sag, eller som har generel præventiv karakter, må ikke anvendes.
Such restrictions on the derogations from the abovementioned fundamental principle that are capable of being invoked by a Member State imply in particular, as is apparent from Article 27(2) of Directive 2004/38, that, in order to be justified, measures taken on grounds of public policy or public security must be based exclusively on the personal conduct of the individual concerned, and justifications that are isolated from the particulars of the case in question or that rely on considerations of general prevention cannot be accepted.
Som den rumænske regering og Kommissionen samt generaladvokaten i punkt 43 i sit forslag til afgørelse med rette har gjort gældende, skal en foranstaltning, der begrænser udøvelsen af retten til fri bevægelighed, vurderes på grundlag af betragtninger, som er specifikke for beskyttelsen af den offentlige orden og sikkerhed i den medlemsstat, der vedtager foranstaltningen.
It should be added that a measure limiting the exercise of the right of free movement must, as has been rightly pointed out by the Romanian Government and the Commission as well as by the Advocate General in point 43 of his Opinion, be adopted in the light of considerations pertaining to the protection of public policy or public security in the Member State imposing the measure.
Den omhandlede foranstaltning kan således ikke — således som det er tilfældet i hovedsagen — alene begrundes med hensyn, som en anden medlemsstat har påberåbt sig som begrundelse for en afgørelse om udsendelse af en fællesskabsborger fra denne medlemsstat.
Thus it cannot be based exclusively on reasons advanced by another Member State to justify a decision to remove a Community national from the territory of the latter State, as in the main proceedings.
En sådan betragtning udelukker imidlertid ikke, at sådanne hensyn kan tages i betragtning inden for rammerne af det skøn, som udøves af de nationale myndigheder, der er kompetente til at vedtage den foranstaltning, der udgør en begrænsning af den frie bevægelighed (jf. analogt dom af 31.1.2006, sag C-503/03, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 1097, s. 53).
That does not however rule out the possibility of such reasons being taken into account in the context of the assessment which the competent national authorities undertake for the purpose of adopting the measure restricting freedom of movement (see, by analogy, Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, paragraph 53).
I en situation som den i hovedsagen foreliggende kan den omstændighed, at en unionsborger, som er blevet hjemsendt fra en anden medlemsstats område, hvor han opholdt sig ulovligt, med andre ord ikke tages i betragtning af oprindelsesmedlemsstaten med henblik på at begrænse denne borgers ret til fri bevægelighed, medmindre den pågældendes personlige adfærd udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn.
In other words, in a situation such as that in the main proceedings, the fact that a citizen of the Union has been subject to a measure repatriating him from the territory of another Member State, where he was residing illegally, may be taken into account by his Member State of origin for the purpose of restricting that citizen’s right of free movement only to the extent that his personal conduct constitutes a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society.
De faktiske omstændigheder, der kendetegner den situation, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen, opfylder imidlertid ikke betingelserne i denne doms præmis 22-26.
The situation that has given rise to the main proceedings does not however seem to meet the requirements set out in paragraphs 22 to 26 of the present judgment.
Det fremgår navnlig af de sagsakter, som den forelæggende ret har forelagt Domstolen, og af den rumænske regerings skriftlige indlæg, at ministerens anmodning om, at Gheorghe Jipas ret til fri bevægelighed begrænses, udelukkende var baseret på, at han var blevet hjemsendt fra Kongeriget Belgien som følge af hans »ulovlige ophold«, i denne medlemsstat, uden at der blev foretaget en specifik vurdering af Gheorghe Jipas personlige adfærd, og uden at det blev godtgjort, at han på nogen måde udgjorde en trussel mod den offentlige orden eller sikkerhed.
In particular, it appears from the file sent to the Court by the referring court and from the written observations of the Romanian Government that the request of the Minister to restrict Mr Jipa’s right of free movement is based solely on the measure repatriating him from the territory of the Kingdom of Belgium to which he was subject on account of his ‘illegal residence’ in that Member State; there was no specific assessment of his personal conduct and no reference to any threat that he might constitute to public policy or public security.
I sine skriftlige indlæg har den rumænske regering desuden præciseret, at de belgiske myndigheders afgørelse om at hjemsende Gheorghe Jipa heller ikke var begrundet i hensynet til den offentlige orden eller sikkerhed.
Furthermore, the Romanian Government states in its written observations that the decision of the Belgian authorities ordering the repatriation of Mr Jipa was also not founded on reasons of public policy or public security.
Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at drage de nødvendige konklusioner på baggrund af de faktiske og retlige omstændigheder, der i hovedsagen ligger til grund for ministerens anmodning om en begrænsning af Gheorghe Jipas ret til at udrejse.
It is nevertheless for the national court to make the necessary findings in this respect, on the basis of the matters of fact and of law justifying, in the main proceedings, the request of the Minister for a restriction on Mr Jipa’s right to leave Romania.
Ved en sådan stillingtagen skal den forelæggende ret ydermere tage stilling til, om den nævnte begrænsning i retten til at udrejse er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, som den forfølger, og ikke går videre end nødvendigt for at nå dette mål.
When making such an assessment, the national court will have also to determine whether that restriction on the right to leave is appropriate to ensure the achievement of the objective it pursues and does not go beyond what is necessary to attain it.
Herefter skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 18 EF og artikel 27 i direktiv 2004/38 ikke er til hinder for en national ordning, der tillader begrænsninger i den ret, som tilkommer en statsborger i en medlemsstat til at rejse til en anden medlemsstat, bl.a. med den begrundelse, at den pågældende tidligere er blevet hjemsendt på grund af »ulovligt ophold«, forudsat dels at den pågældende statsborgers personlige adfærd udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn, dels at den påtænkte indskrænkende foranstaltning er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, som den forfølger, og ikke går videre end nødvendigt for at nå dette mål.
The answer to the questions referred must therefore be that Article 18 EC and Article 27 of Directive 2004/38 do not preclude national legislation that allows the right of a national of a Member State to travel to another Member State to be restricted, in particular on the ground that he has previously been repatriated from the latter Member State on account of his ‘illegal residence’ there, provided that the personal conduct of that national constitutes a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society and that the restrict- ive measure envisaged is appropriate to ensure the achievement of the objective it pursues and does not go beyond what is necessary to attain it.
Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet i den sag, som den har fået forelagt.
It is for the national court to establish whether that is so in the case before it.
Artikel 18 EF og artikel 27 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF er ikke til hinder for en national ordning, der tillader begrænsninger i den ret, som tilkommer en statsborger i en medlemsstat til at rejse til en anden medlemsstat, bl.a. med den begrundelse, at den pågældende tidligere er blevet hjemsendt på grund af »ulovligt ophold«, forudsat dels at den pågældende statsborgers personlige adfærd udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn, dels at den påtænkte
Article 18 EC and Article 27 of Directive 2004/38/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation (EEC) No 1612/68 and repealing Directives 64/221/EEC, 68/360/EEC, 72/194/EEC, 73/148/EEC, 75/34/EEC, 75/35/EEC, 90/364/EEC, 90/365/EEC and 93/96/EEC do not preclude national legislation that allows the right of a national of a Member State to travel to another Member State to be restricted, in particular on the ground that he has previously been repatriated from the latter Member State on account of his ‘illegal residence’ there, provided that the personal conduct of that national
Sag C-54/07
Case C-54/07
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af arbeidshof te Brussel)
(Reference for a preliminary ruling from the Arbeidshof te Brussel)
»Direktiv 2000/43/EF — diskriminerende kriterier for personaleudvælgelse — bevisbyrde — sanktioner«
(Directive 2000/43/EC — Discriminatory criteria for selecting staff — Burden of proof — Penalties)
Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 12. marts 2008 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Poiares Maduro delivered on 12 March 2008 . . . Judgment of the Court (Second Chamber), 10 July 2008 . . . . . . . . . . .
Fællesskabsret — principper — ligebehandling — ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse — direktiv 2000/43
Community law — Principles — Equal treatment — Equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin — Directive 2000/43
[Rådets direktiv 2000/43, art. 2, stk. 2, litra a)]
(Council Directive 2000/43, Art. 2(2)(a))
(Rådets direktiv 2000/43, art. 8, stk. 1)
(Council Directive 2000/43, Art. 8(1))
om ligebehandling ikke er blevet tilsidesat.
there was no breach of the principle of equal treatment.
Dette kan han bevise ved at godtgøre, at virksomhedens faktiske ansættelsespraksis ikke stemmer overens med hans erklæringer.
It can do so by showing that the undertaking’s actual recruitment practice does not correspond to those statements.
Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om de anførte omstændigheder kan anses for godtgjort, og om de forhold, som er anført til støtte for arbejdsgiverens påstande, hvorefter han ikke har tilsidesat princippet om ligebehandling, er tilstrækkelige.
It is for the national court to verify that the facts alleged are established and to assess the sufficiency of the evidence submitted in support of the employer’s contentions that it has not breached the principle of equal treatment.
Den omstændighed, at en arbejdsgiver offentligt erklærer, at han ikke vil ansætte medarbejdere, der har en bestemt etnisk eller racemæssig oprindelse, udgør direkte forskelsbehandling ved ansættelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/43 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse, idet sådanne erklæringer kan afholde visse ansøgere fra at indgive ansøgning og dermed hindre disse ansøgeres adgang til arbejdsmarkedet.
The fact that an employer declares publicly that it will not recruit employees of a certain ethnic or racial origin, something which is clearly likely to strongly dissuade certain candidates from submitting their candidature and, accordingly, to hinder their access to the labour market, constitutes direct discrimination in respect of recruitment within the meaning of Article 2(2)(a) of Dir ective 2000/43 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin.
En sådan direkte forskelsbehandling forudsætter ikke, at der kan identificeres en klager, som er blevet udsat for forskelsbehandling.
The existence of such direct discrimination is not dependent on the identification of a complainant who claims to have been the victim of that discrimination.
(jf. præmis 34 og domskonkl. 2)
(see para.
(jf. præmis 25 og 28 samt domskonkl. 1)
(see paras 25, 28, operative part 1)
Artikel 15 i direktiv 2000/43 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse kræver — også når der ikke kan identificeres en klager — at de sanktioner, der skal anvendes i tilfælde af overtrædelse af nationale bestemmelser, som er vedtaget til gennemførelse af direktivet, skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning.
Article 15 of Directive 2000/43 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin requires that rules on sanctions applicable to breaches of national provisions adopted in order to transpose that directive must be effective, proportionate and dissuasive, even where there is no identifiable victim.
Offentlige erklæringer, hvori en arbejdsgiver giver udtryk for, at han inden for rammerne af sin ansættelsespolitik ikke vil ansætte medarbejdere, der har en bestemt etnisk eller racemæssig oprindelse, er tilstrækkelige til at skabe en formodning for — i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 1, i direktiv 2000/43 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse — at der foreligger en direkte diskriminerende ansættelsespolitik.
Public statements by which an employer lets it be known that, under its recruitment policy, it will not recruit any employees of a certain ethnic or racial origin are sufficient for a presumption of the existence of a recruitment policy which is directly discriminatory within the meaning of Article 8(1) of Direct- ive 2000/43 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin.
Det påhviler derfor arbejdsgiveren at bevise, at princippet
It is then for that employer to prove that
(jf. præmis 40 og domskonkl. 3)
(see para.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKATM. POIARES MADURO fremsat den 12. marts 2008 1 virksomhedens kunder.
OPINION OF ADVOCATE GENERALPOIARES MADURO delivered on 12 March 2008 1 up-and-over doors at its customers’ houses.
Feryn opstillede derfor et stort skilt med teksten »personale søges« på virksomhedens grund langs hovedvejen mellem Bruxelles og Antwerpen.
To this end, Feryn placed a large ‘vacancies’ sign on its premises alongside the main road between Brussels and Antwerp.
Avisen De Standaard bragte den 28. april 2005 et interview med en af virksomhedens direktører, Pascal Feryn, med overskriften »Kunderne vil ikke have marokkanere«.
On 28 April 2005, the newspaper De Standaard published an interview with Mr Pascal Feryn, one of the firm’s directors, under the heading ‘Customers do not want Moroccans’.
Pascal Feryn skulle angiveligt have sagt, at hans virksomhed ikke vil ansætte marokkanere: og
Mr Feryn was reported to have said that his firm would not recruit persons of Moroccan origin:
I — De faktiske omstændigheder anmodningen om præjudiciel afgørelse
But can they amount to discrimin -ation? That, in essence, is the main question in the present case.
»I de sidste to uger er der bortset fra marokkanere ikke andre, der har reageret på vores opslag.
I — Facts and reference for a preliminary ruling
Men vi søger ikke marokkanere.
‘Apart from these Moroccans, no one else has responded to our notice in two weeks … but we aren’t looking for Moroccans.
Vores kunder ønsker ikke at blive betjent af marokkanere.
Our customers don’t want them.
De skal montere vippeporte i private hjem, ofte i villaer, og vores kunder vil ikke have dem ind i deres hjem.«
They have to install up-and-over doors in private homes, often villas, and those customers don’t want them coming into their homes.’
Lignende artikler blev trykt i aviserne Het Nieuwsblad og Het Volk.
Similar articles appeared in the Het Nieuwsblad and Het Volk newspapers.
NV Firma Feryn (herefter »Feryn«) er en virksomhed, der har specialiseret sig i salg og montering af vippe- og ledhejseporte.
NV Firma Feryn (‘Feryn’) is a firm specialised in the sale and installation of up-and-over and sectional doors.
I begyndelsen af 2005 søgte Feryn en montør, som skulle montere vippeporte hos
In early 2005, Feryn was seeking to recruit fitters to install
1 — Originalsprog: engelsk.2 — EFT L 180, s. 22.
1 — Original language: English.2 — OJ 2000 L 180, p. 22.
Pascal Feryn bestrider de udtalelser, der er gengivet i avisen.
Mr Feryn disputes the account given in the newspapers.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT POIARES MADURO — SAG C-54/07
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-54/07
Om aftenen den 28. april 2005 deltog Pascal Feryn i et interview på nationalt belgisk tv, hvor han udtalte:
On the evening of 28 April 2005, Mr Feryn participated in an interview on Belgian national television, in which he stated:
Efter en række meningsudvekslinger mellem Pascal Feryn og centret anlagde centret den 31. marts 2006 sag mod Pascal Feryn ved Arbeidsrechtbank Brussels bl.a. med påstand om, at retten skulle fastslå, at Pascal Feryn havde tilsidesat lov om bekæmpelse af diskrimination og pålægge Pascal Feryn at opgive sin diskriminerende ansættelsespolitik.
On 31 March 2006, after a series of exchanges with Feryn, the CGKR brought proceedings against Feryn before the President of the Arbeidsrechtbank Brussels, claiming, inter alia, that the court should declare that Feryn had infringed the Law Against Discrimination and should order Feryn to end its discriminatory recruitment policy.
Retsformanden for Arbeidsrechtbank fandt imidlertid, at de omhandlede offentlige erklæringer ikke udgjorde forskelsbehandling. Erklæringerne udgjorde blot en mulig forskelsbehandling, idet de antydede, at Pascal Feryn ikke ville ansætte personer af en bestemt etnisk oprindelse, hvis de besluttede sig for at søge om ansættelse.
However, the President of the Arbeidsrechtbank held that the public statements in question did not constitute acts of discrimination; rather, they were merely evidence of potential discrimination, in that they indicated that persons of a certain ethnic origin would not be recruited by Feryn in the event they should decide to apply.
Centret havde hverken nedlagt påstand om eller godtgjort, at Pascal Feryn faktisk havde givet afslag på en jobansøgning med henvisning til ansøgerens etniske oprindelse.
The CGKR had neither claimed nor demonstrated that Feryn had ever actually turned down a job application on grounds of the applicant’s ethnic origin.
Centrets påstande blev af disse grunde forkastet ved kendelse af 26. juni 2006.
For those reasons, the forms of order sought by CGKR were denied by order of 26 June 2006.
Centret appellerede kendelsen til Arbeidshof te Brussel, som har forelagt sagen for Domstolen med henblik på præjudiciel afgørelse.
The CGKR brought an appeal against that order before the Arbeidshof te Brussel, which has made the present reference to the Court of Justice for a preliminary ruling.
»[V]i har mange repræsentanter, som tager ud og besøger kunder. Alle får installeret alarmanlæg og er nu om dage meget bange.
‘[W]e have many of our representatives visiting customers … Everyone is installing alarm systems and these days everyone is obviously very scared.
Det er ikke kun indvandrere, som begår indbrud.
It is not just immigrants who break in.
Det er ikke det, jeg siger, jeg er ikke racist.
I won’t say that, I’m not a racist.
Det er ligeså tit belgiere, der begår indbrud i folks hjem.
Belgians break into people’s houses just as much.
Men folk er åbenbart bange.
But people are obviously scared.
Derfor siger de ofte: »Vi vil ikke have indvandrere.« […] Jeg må opfylde mine kunders krav.
So people often say: “no immigrants”. … I must comply with my customers’ requirements.
Hvis de siger: »jeg vil have en bestemt vare eller jeg vil have det gjort sådan og sådan«, og hvis jeg så siger: »det gør jeg ikke, jeg vælger at sende disse folk«, så siger kunderne til mig: »Jeg har ikke brug for den port.« Så kan jeg lukke min forretning.
If you say “I want a particular product or I want it like this and like that”, and I say “I’m not doing it, I’ll send these people”, then you say “I don’t need that door.” Then I’m putting myself out of business.
Vi bliver nødt til at efterkomme vores kunders krav.
We must meet the customers’ requirements.
Det er ikke mit problem, det er ikke mig, der er skyld i det problem i Belgien.
This isn’t my problem. I didn’t create this problem in Belgium.
Jeg vil have, at firmaet blomstrer, og at vi ved årets afslutning når vores omsætning, og hvordan når jeg omsætningen?
I want the firm to do well and I want us to achieve our turnover at the end of the year, and how do I do that?
Jeg bliver derfor nødt til at gøre det på den måde, som kunderne ønsker!«
I must do it the way the customer wants it done!’
Arbeidshof te Brussel har stillet en række meget specifikke spørgsmål om direktivet og de særlige omstændigheder i hovedsagen 3.
The Arbeidshof te Brussel asks a number of very precise questions relating to the Directive and to the specific circumstances that are at issue in the main proceedings.
Spørgsmålene vedrører hovedsagelig begrebet direkte forskelsbehandling (første og andet spørgsmål), spørgsmålet om bevisbyrde (tredje, fjerde og femte spørgsmål) og spørgsmålet om egnede midler (sjette spørgsmål).
3These questions essentially concern the concept of direct discriminationb (first and second questions), the burden of proof (third, fourth and fifth questions) and the issue of appropriate remedies (sixth question).
Jeg vil tage stilling til disse spørgsmål under hensyntagen til, at Domstolen i henhold til artikel 234 EF ikke har kompetence til at anvende fællesskabsregler på et bestemt tilfælde, men kun kan
I shall address these questions bearing in mind that, under Article 234 EC, the Court has no power to apply rules of Community law
Centret blev oprettet ved lov af 15. februar 1993, som blev ændret ved lov af 25. februar 2003 (herefter »lov om bekæmpelse af diskrimination«).
The CGKR was established by a Law of 15 February 1993. That law was amended by a Law of 25 February 2003 (‘the Law Against Discrimination’).
Ved lov om bekæmpelse af diskrimination blev direktiv 2000/43 gennemført i belgisk ret.
The Law Against Discrimination transposed Direct- ive 2000/43 into Belgian law.
FERYN forsyne den nationale domstol med fortolkningselementer vedrørende fællesskabsretten, som kan være nyttige for denne ved vurderingen af virkningerne af en bestemmelse i national ret.
FERYN to a particular case, but may only provide a national court with information on the interpretation of Community law which may be useful to it in assessing the effects of a provision of national law.
forskelsbehandling på grund af race eller etnisk oprindelse«.
discrimination based on racial or ethnic origin’.