natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Hvad angår appellantens argument, hvorved denne søger at påvise den omtvistede beslutnings dobbeltsidede karakter, idet den påstås både at udgøre en generel retsakt og en samling af individuelle beslutninger, skal det fastslås — som Retten har gjort i den appellerede kendelses præmis 59 — at den omtvistede beslutning, der har Forbundsrepublikken Tyskland som adressat, udgjorde en generel retsakt, idet den vedrører objektivt fastlagte situationer og har retsvirkning over for generelt og abstrakt afgrænsede personkredse.
With regard to the appellant’s argument that the contested decision is of a hybrid character in that it constitutes at the same time a measure of general application and a bundle of individual decisions, it must be held, first, as also held by the Court of First Instance in paragraph 59 of the order under appeal that the contested decision, which is addressed to the Federal Republic of Germany, is of general application as it applies to objectively determined situations and entails legal effects for categories of persons regarded generally and in the abstract.
Desuden medfører den omstændighed, at den omtvistede beslutning indebar et forbud mod opretholdelsen af den tildelingsgaranti, som visse driftsledere i henhold til § 8 i ZuG 2007 havde kunnet gøre krav på, ikke, at denne beslutning får karakter af en samling af individuelle beslutninger.
Second, the fact that the contested decision resulted in the prohibition of the maintenance in force of the allocation guarantee which could have been claimed by certain operators under Article 8 of the ZuG 2007 is not such as to confer on that decision the character of a bundle of individual decisions.
Det skal herved fastslås, at i modsætning til, hvad appellanten har anført under denne appel, gør den omstændighed, at den af medlemsstaten for Kommissionen forelagte nationale tildelingsplan skal indeholde en liste over anlæg, der er omfattet af ordningen for handel med kvoter, samt en angivelse af de kvoter, som denne medlemsstat vil tildele disse anlæg, det ikke muligt at fastslå, at Kommissionen ved den omtvistede beslutning har taget stilling til individuelle ansøgninger, hvilket var situationen i den sag, der gav anledning til dommen i sagen International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen.
In that regard, in contrast to what is submitted by the appellant in this appeal, the fact that the NAP notified by the Member State to the Commission must contain a list of the installations covered by the emission trading scheme and a statement of the allowances which that State intends to grant to those installations does not make it possible to conclude that, by the contested decision, the Commission ruled on the individual applications, as in the situation which characterised the International Fruit Company case.
En sådan konstatering støttes af det forhold, at den forskrevne liste i punkt 10 i bilag III til direktiv 2003/87 omhandler de pågældende anlæg og ikke en navneliste over driftsledere, som tildeles kvoter.
That finding is corroborated by the fact that the list provided for in point 10 in Annex III to Directive 2003/87 refers to the installations concerned and not a list by name of the operators to whom allowances are allocated.
I henhold til dette direktivs artikel 11, stk. 2 og 3, påhviler det desuden hver medlemsstat — og ikke Kommissionen — at træffe afgørelse om den samlede mængde kvoter, den vil tildele for den omhandlede periode, og at påbegynde processen for tildeling heraf til driftslederen af hvert anlæg samt at træffe afgørelse om tildeling af disse kvoter.
In addition, in accordance with Article 11(2) and (3) of that directive, it is for each Member State, not the Commission, to decide on the total quantity of allowances it will allocate for the period in question, to initiate the process of allocation of those allowances and to rule on allocation of those allowances.
En sådan afgørelse træffes på grundlag af den nationale tildelingsplan, der er udarbejdet i henhold til artikel 9 og i henhold til direktivets artikel 10.
Such a decision is based on its NAP developed pursuant to Article 9 and in accordance with Article 10 of that directive.
Som Retten har bemærket i den appellerede kendelses præmis 67, følger der endelig hverken af formålene med direktiv 2003/87, sammenholdt med femte betragtning hertil, eller af femte kriterium i bilag III hertil, eller af nogen anden bestemmelse i direktivet nogen garanti for driftslederne af anlæg for, at en bestemt tildelingsmetode skulle finde anvendelse, eller for, at de ville få tildelt en bestemt mængde kvoter for drivhusgasemissioner.
Finally, as the Court of First Instance pointed out in paragraph 67 of the order under appeal, it is not possible to derive from the objectives of Directive 2003/87, read in the light of recital 5 in the preamble, from criterion 5 in Annex III, or from any other provision of that directive, a guarantee for the operators of installations that a particular allocation method will be applied to them, let alone that they will obtain a particular quantity of greenhouse gas emission allowances.
Denne konstatering bekræftes desuden af de ændringer, som Forbundsrepublikken Tyskland senere foretog i den tyske tildelingsplan II, og som Kommissionen accepterede.
Moreover, the amendments to its NAP II introduced subsequently by the Federal Republic of Germany and accepted by the Commission confirm that finding.
Under disse omstændigheder har Retten ikke foretaget en urigtig retsanvendelse af artikel 230 EF, da den fastslog, at den omtvistede beslutning var en generel retsakt og følgelig ikke berørte appellanten individuelt.
In those circumstances, the Court of First Instance did not err in law in the application of Article 230 EC by finding that the contested decision was of general application and therefore not of individual concern to the appellant.
Det skal under alle omstændigheder fastslås, at når der ikke er mulighed for at påstå den omtvistede beslutning annulleret, bevarer sagsøgerne muligheden for at anfægte de nationale foranstaltninger, der er vedtaget i henhold til den anfægtede beslutning, og for herved at påberåbe sig beslutningens ulovlighed for de nationale domstole, som træffer afgørelse under overholdelse af artikel 234 EF (jf. i denne retning dom af 27.9.1983, sag 216/82, Universität Hamburg, Sml. s. 2771, præmis 10, og af 17.11.1998, sag C-70/97 P, Kruidvat mod Kommissionen, Sml. I, s. 7183, præmis 48 og 49).
In any case, it should be pointed out that, while they cannot apply for the annulment of the contested decision, the appellants retain the possibility of challenging the national measures taken in application of the contested decision and, in that context, of relying on its illegality before the national courts, adjudicating in accordance with Article 234 EC (see, to that effect, Case 216/82 Universität Hamburg [1983] ECR 2771, paragraph 10, and Case C-70/97 P Kruidvat v Commission [1998] ECR I-7183, paragraphs 48 and 49).
På baggrund af det ovenstående er det åbenbart, at dette anbringende må forkastes, og følgelig at appellen må forkastes i sin helhed.
In view of all the foregoing considerations, this plea in law must be rejected as being clearly unfounded and the appeal, therefore, dismissed in its entirety.
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfør af samme reglements artikel 118 finder anvendelse i en appelsag, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, which is, pursuant to Article 118 of those rules, applicable to the procedure on appeal, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party’s pleadings.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Saint-Gobain Glass Deutschland tilpligtes at betale sagens omkostninger, og dette selskab har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger.
As the Commission has applied for costs against Saint-Gobain Glass Deutschland, which has been unsuccessful, it must be ordered to pay the costs.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Sjette Afdeling):
On those grounds, the Court (Sixth Chamber) hereby:
Sag C-265/06
Case C-265/06
»Traktatbrud — frie varebevægelser — artikel 28 EF og 30 EF — EØS-aftalens artikel 11 og 13 — kvantitative indførselsrestriktioner — foranstaltninger med tilsvarende virkning — motorkøretøjer — fastsættelse af farvet film på ruderne«
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Free movement of goods — Articles 28 EC and 30 EC — Articles 11 and 13 of the EEA Agreement — Quantitative restrictions on imports — Measures having equivalent effect — Motor vehicles — Affixing of tinted film to windows)
Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 13. december 2007 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Trstenjak delivered on 13 December 2007 . . . . I - 2247Judgment of the Court (Third Chamber), 10 April 2008 . . . . . . . . . . .
Frie varebevægelser — kvantitative restriktioner — foranstaltninger med tilsvarende virkning(Art. 28 EF og 30 EF; EØS-aftalens art. 11 og 13)
Free movement of goods — Quantitative restrictions — Measures having equivalent effect(Arts 28 EC and 30 EC; EEA Agreement, Arts 11 and 13)
SAMMENDRAG — SAG C-265/06 det lettere at observere køretøjer udefra, følger det ikke heraf, at det er nødvendigt for at nå disse mål.
SUMMARY — CASE C-265/06 simple observation from outside the vehicles, it does not follow that it is necessary to attain those objectives.
For det første er visuel kontrol således kun et middel blandt andre med henblik på at bekæmpe kriminalitet og overtrædelse af den obligatoriske anvendelse af sikkerhedssele, og for det andet muliggør i det mindste visse former for film, nemlig film, som er tilstrækkeligt gennemsigtig, den ønskede visuelle kontrol af motorkøretøjernes kabine.
In that connection, a visual inspection is only one means among others in order to fight crime and prevent offences relating to the obligation to wear seat belts, and at least some films, namely those with a sufficient degree of transparency, permit the desired visual inspection of the interior of motor vehicles.
En medlemsstat, hvis lovgivning indeholder et forbud mod fastsættelse af farvet film på forruden og ruderne ved passagersæderne i motorkøretøjer, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF, 30 EF samt artikel 11 og 13 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.
A Member State whose legislation prohibits the affixing of tinted film to the windscreens and the windows alongside the passenger seats in motor vehicles fails to fulfil its obligations under Articles 28 EC and 30 EC and Articles 11 and 13 of the Agreement on the European Economic Area.
Dette forbud påvirker således salget af næsten al farvet film, der lovligt er fremstillet og markedsført i andre medlemsstater eller i andre stater, som er parter i EØS-aftalen, og som er beregnet til fastsættelse på motorkøretøjers ruder, og er for vidtgående og ikke proportionelt set i forhold til de mål om bekæmpelse af kriminalitet og beskyttelse af færdselssikkerheden, som det tilstræber.
That prohibition affects the marketing of almost all coloured film, lawfully manufactured and marketed in other Member States or in States party to the EEA Agreement intended to be affixed to the windows of motor vehicles and is excessive and disproportionate with respect to the objectives of combating crime and ensuring road safety which it seeks to guarantee.
(jf. præmis 35, 38, 40-42, 46 og 47)
(see paras 35, 38, 40-42, 46, 47)
II — De relevante retsregler
II — Legal framework
Primær fællesskabsret
Primary Community law
Artikel 28 EF forbyder kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning mellem medlemsstaterne.
Article 28 EC prohibits quantitative restrictions on imports between Member States and all measures having equivalent effect.
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har i medfør af artikel 226 EF anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF og 30 EF samt artikel 11 og 13 i aftalen af 2. maj 1992 om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde 2(herefter »EØSaftalen«), idet den har vedtaget nationale bestemmelser, som forbyder fastsættelse af farvet film på person- eller varebilers ruder.
The Commission of the European Communities has brought an action pursuant to Article 226 EC for a declaration that, by adopting national legislation which prohibits the affixing of tinted film to the windows of passenger or goods vehicles, the Portuguese Republic has failed to fulfil its obligations under Articles 28 EC and 30 EC and under Articles 11 and 13 of the Agreement of 2 May 1992 on the European Economic Area 2 (‘the EEA Agreement’).
1 — Originalsprog: tysk.2 — EFT 1994 L 1, s. 3.
1 — Original language: German.2 — OJ 1994 L 1, p. 3.
I henhold til artikel 30 EF er forbud eller restriktioner vedrørende indførsel mellem medlemsstaterne, som er begrundet bl.a. i hensynet til den offentlige sikkerhed og beskyttelse af menneskers liv og sundhed, tilladt, såfremt de hverken udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.
Under Article 30 EC, prohibitions or restrictions on imports are permitted if they are justified in particular on grounds of public security and the protection of health and life of humans, provided they do not constitute a means of arbitrary discrimination or a disguised restriction on trade between Member States.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT TRSTENJAK — SAG C-265/06
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-265/06
Der er derimod ikke fastsat nogen minimumsværdi for lystransmissionen for de
By contrast, no minimum transmission factor is laid down for rear windows. This
Direktiv 92/22/EØF 4(herefter »direktiv 92/22«) har selv til formål at indføre en typegodkendelsesprocedure for sikkerhedsruder og materialer til forruder og andre ruder samt glasadskillelser på motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil med henblik på en standardisering.
Directive 92/22/EEC 4(‘Directive 92/22’) itself seeks to introduce, by means of har- monisation, a typeapproval procedure for safety glazing and materials for glazing intended to be fitted in the form of a windscreen or other glazing or separating panels on motor vehicles and their trailers.
Direktiv 92/22, som ændret ved direktiv 2001/92, finder anvendelse på ruder, der er bestemt til at beskytte mod sollys (tonede ruder), men ikke på farvet film, som fastsættes på person- eller varebiler efter disses ibrugtagning.
Directive 92/22, in the form amended by Directive 2001/92, applies to glazing which is intended to offer protection against the effects of the sun (tinted windows), but not
5 — Siden slutningen af 1950’erne har man på internationalt plan harmoniseret de tekniske forskrifter for motorkøretøjer for at fjerne hindringer for handelen med motorkøretøjer og udstyr til gavn for forbrugerne.
5 — Since the end of the 1950s the technical regulations for motor vehicles have been harmonised at international level in order to remove barriers to trade in motor vehicles and accessories for the benefit of consumers.
Grundlaget er en overenskomst, som blev indgået den 20.3.1958 inden for rammerne af De Forenede Nationers Økonomiske Kommission for Europa (ECE) og ændret med virkning pr. 16.10.1995.
The basis is an Agreement concluded on 20 March 1958 in the United Nations Economic Commission for Europe (UNECE) and amended with effect from 16 October 1995.
Denne overenskomst (»Revision 2 af overenskomsten om indførelse af ensartede tekniske forskrifter for hjulkøretøjer samt udstyr og dele, som kan monteres og/eller benyttes på hjulkøretøjer, samt vilkårene for gensidig anerkendelse af godkendelser, der er meddelt på grundlag af sådanne forskrifter«) er på nuværende tidspunkt ratificeret af 47 parter, herunder Det Europæiske Fællesskab (jf. B. Sündermann, »Internationale Harmonisierung der technischen Vorschriften für Kraftfahr-zeuge und Übernahme in deutsches Recht«, Straßenverkehrsrecht — Zeitschrift für die Praxis des Verkehrsjuristen, 2006, s. 49 og 50).
The Agreement (‘Revision 2 of the Agreement concerning the adoption of uniform technical prescriptions for wheeled vehicles, equipment and parts which can be fitted and/or be used on wheeled vehicles and the conditions for reciprocal recognition of approvals granted on the basis of these prescriptions’) currently has 47 contracting parties, including the European Community (see Sündermann, B., ‘Internationale Harmonisierung der technischen Vorschriften für Kraftfahrzeuge und Übernahme in deutsches Recht’, Straßenverkehrsrecht — Zeitschrift für die Praxis des Verkehrsjuristen, 2006, pp. 49 and 50).
På grundlag af denne overenskomst vedtoges regulativ nr. 43, som fastsætter ensartede forskrifter for godkendelse af materialer til sikkerhedsglas og montering heraf i køretøjer. I henhold til bestemmelserne vedrørende regulativets anvendelsesområde gælder dette for materialer til sikkerhedsglas, som skal monteres som forruder eller andre ruder eller som adskillelse i motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil, samt for monteringen heraf; det finder ikke anvendelse på glas til lygter, lyssignalanordninger og instrumentbrætter samt særlig skudsikkert glas. Dette regulativ gælder heller ikke for dobbeltruder.
On the basis of that Agreement, Regulation No 43 was adopted, laying down uniform provisions concerning the approval of safety glazing materials and their installation on vehicles.
3 — Kommissionens direktiv 2001/92/EF af 30.10.2001 om tilpasning til den tekniske udvikling af Rådets direktiv 92/22/EØF om sikkerhedsruder og materiale til ruder på motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil og Rådets direktiv 70/156/EØF om godkendelse af motordrevne køretøjer og påhængskøretøjer dertil (EFT L 291, s. 24).
3 — Commission Directive 2001/92/EC of 30 October 2001 adapting to technical progress Council Directive 92/22/EEC on safety glazing and glazing materials on motor vehicles and their trailers and Council Directive 70/156/EEC relating to the typeapproval of motor vehicles and their trailers (OJ 2001 L 291, p. 24).
6 — Regulativ nr. 43, ensartede forskrifter for godkendelse af materialer til sikkerhedsglas og montering heraf i køretøjer, bilag 21, punkt 4 »Særlige forskrifter for køretøjer af klasse M og N« (jf. punkt 4.1.1, 4.2.1.1 og 4.2.2.1).
6 — Regulation No 43, U niform provisions concerning the approval of safety glazing materials and their installation on vehicles, Annex 21, paragraph 4: ‘Specific provisions applicable to vehicles of categories M and N’ (see paragraphs 4.1.1, 4.2.1.1 and 4.2.2.1).
4 — Rådets direktiv 92/22/EØF af 31.3.1992 om sikkerhedsruder og materiale til ruder på motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil (EFT L 129, s. 11).
4 — Council Directive 92/22/EEC of 31 March 1992 on safety glazing and glazing materials on motor vehicles and their trailers (OJ 1992 L 129, p. 11).
KOMMISSIONEN MOD PORTUGAL bageste ruder. Dette betyder, at et køretøjs bageste ruder, herunder bagruden, må være tonede eller forsynet med farvet film med meget svag lystransmission, såfremt det har to udvendige bakspejle.
COMMISSION v PORTUGAL means that a vehicle may be fitted with tinted glazing or tinted film with very weak light transmission on the rear windows, including the rear screen, provided that the vehicle has two external mirrors.
Artikel 5 i DL 40/2003 foreskriver, at Direcção-Geral de Viação (vejtrafikdirektoratet) fra denne bestemmelses ikrafttræden skal nægte at udstede EF-typegodkendelse eller national typegodkendelse til de køretøjsmodeller, der ikke opfylder kravene i DL 40/2003 med hensyn til sikkerhedsglas.
Article 5 of Decree-Law No 40/2003 provides that from the entry into force of that rule the Direcção-Geral de Viação (Director-ate-General for Road Traffic) must refuse to grant EC typeapproval and national typeapproval to vehicle models which do not comply with the provisions of Decree-Law No 40/2003 regarding safety glazing.
Direktiv 2001/92 gennemføres i portu- gisisk ret ved Decreto-Lei (lovdekret) nr. 40/2003 af 11. marts 2003 7 (herefter »DL
Directive 2001/92 is transposed into Portuguese law by Decreto-Lei (Decree-Law) No 40/2003 of 11 March 2003 7 (‘Decree-Law No 40/2003’).
Den 1. april 2004 fremsendte Kommissionen en åbningsskrivelse til den portugisiske regering, hvori den kom til det resultat, at Den Portugisiske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF og 30 EF, EØS-aftalens artikel 11 og 13 samt artikel 8 i direktiv 98/34/EF (herefter »direktiv 98/34«) 8, idet den ved at vedtage artikel 2 i DL 40/2003 havde forbudt fastsættelse af farvet film på person- eller varebilers ruder uden forinden at have sendt udkastet til denne nationale forskrift til Kommissionen.
On 1 April 2004, the Commission sent a letter of formal notice to the Portuguese Government, in which it stated that, by prohibiting the affixing of tinted film to the windows of passenger or goods vehicles through the bringing into force of Article 2 of Decree-Law No 40/2003 without communicating a draft of that national provision to it in advance, the Portuguese Republic had failed to fulfil its obligations under Articles 28 EC and 30 EC and Articles 11 and 13 of the EEA Agreement, together with Article 8 of Directive 98/34/EC (‘Directive 98/34’). 8
Artikel 2, stk. 1, i DL 40/2003 har følgende ordlyd: »Fastsættelse af farvet film på person- eller varebilers ruder er forbudt med undtagelse af forskriftsmæssige klæbemærker og mørk, ikke-reflekterende film på bærefladerne.«
Article 2(1) of Decree-Law No 40/2003 provides: ‘The affixing of tinted film to the windows of passenger or goods vehicles shall be prohibited with the exception of lawful stickers and dark, non-reflective film to the goods compartment of goods vehicles’.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT TRSTENJAK — SAG C-265/06
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-265/06 which was expected to be completed and ready for communication to the Commission pursuant to Directive 98/34 within two months of the end of the summer holidays.
Den portugisiske regering svarede ved skrivelse af 28. juni 2004, at det nævnte forbud var en foranstaltning til beskyttelse af den indre sikkerhed, navnlig den offentlige orden og færdselssikkerheden, som var tilladt i henhold til artikel 30 EF.
In its letter of 28 June 2004, the Portuguese Government replied that the abovementioned prohibition constituted a measure to protect internal security, in particular public policy and road safety, which was permitted under Article 30 EC.
Efter at udkastet til en bekendtgørelse om fastlæggelse af tekniske forskrifter om fastsættelse af farvet film på motorkøretøjers ruder 9var blevet sendt til Kommissionen den 21. december 2005, besluttede denne at frafalde klagepunktet vedrørende en tilsidesættelse af artikel 8 i direktiv 98/34.
After the draft decree laying down technical rules concerning the affixing of tinted film to the windows of motor vehicles had been communicated to the Commission on 21 December 2005, 9the Commission decided to withdraw the complaint concerning an infringement of Article 8 of Directive 98/34.
Ved skrivelse af 22. december 2004 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse over for den portugisiske regering, hvori den gav udtryk for den opfattelse, at Den Portugisiske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF og 30 EF samt EØS-aftalens artikel 11 og 13, da forbuddet i artikel 2 i DL 40/2003 hindrer handelen med farvet film, der fremstilles og markedsføres lovligt i en anden medlemsstat eller i en stat, der har undertegnet EØS-aftalen.
By letter of 22 December 2004, the Commission sent the Portuguese Government a reasoned opinion. In that reasoned opinion, the Commission stated that it was in no doubt that the Portuguese Republic had failed to fulfil its obligations under Art- icles 28 EC and 30 EC and Articles 11 and 13 of the EEA Agreement, because the prohibition contained in Article 2 of Decree-Law No 40/2003 hindered trade in tinted film lawfully manufactured and marketed in another Member State or a Contracting State to the EEA Agreement.