natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvorvidt en anmodning om fornyet prøvelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse, der er i strid med fællesskabsretten — ud over de i Kühne & Heitzdommen fastsatte betingelser — skal anses for at være tidsmæssigt begrænset på grundlag af overordnede fællesskabsretlige principper. 115.
The national court’s second question to the Court is whether, apart from the conditions set out in Kühne & Heitz, an application for the review and amendment of a final administrative decision which is contrary to Community law is subject to a limit in time for overriding reasons of Community law. 115.
Dels spørger den forelæggende ret mere generelt, om muligheden for fornyet prøvelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse, der er i strid med fællesskabsretten, ud over denne fjerde betingelse, ligeledes skal anses for at være tidsmæssigt begrænset på grundlag af overordnede fællesskabsretlige principper, eller hvorvidt den omvendt er tidsmæssigt ubegrænset.
Second, the national court is uncertain, more generally, whether, apart from the fourth condition, the view should also be taken that an application for the review and withdrawal of a final administrative decision which is contrary to Community law is subject to a timelimit on grounds of legal certainty or whether, on the contrary, it is not subject to a limit in time.
For så vidt som den nationale forvaltning skal anvende den fortolkning af en fællesskabsretlig bestemmelse, som Domstolen har foretaget i en præjudiciel dom, på retsforhold, der er opstået før denne dom, er den forelæggende ret i tvivl om foreneligheden med fællesskabsretten af en tidsmæssig begrænsning af muligheden for på grundlag
Inasmuch as the national administrative authorities must apply the interpretation of a provision of Community law supplied by the Court in a preliminary ruling to legal relationships which have arisen before the Court’s judgment, the national court expresses doubts as to whether it is compatible with Community
Jeg erindrer om, at baggrunden for dette spørgsmål er hovedsagens særlige sammenhæng, nemlig at Kempter først ved en skrivelse af 16. september 2002, dvs. 19 måneder efter afsigelsen af Emsland-Stärke-dommen, anmodede Hauptzollamt om omgørelse af tilbagebetalingsafgørelsen af 10. august 1995.
It may be recalled that this question arises from the particular context of the main proceedings, namely the fact that Kempter did not apply to the Hauptzollamt for the withdrawal of the repayment decision of 10 August 1995 until it sent its letter of 16 September 2002, that is to say, 21 months after judgment was delivered in Emsland-Stärke.
54 — Jf. punkt 31-35 i dette forslag til afgørelse.
54 — See points 31 to 35 of this Opinion.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 af Emsland-Stärke-dommen at anmode om fornyet prøvelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse, som er i strid med fællesskabsretten.
law to impose a limit in time on an application, on the basis of Emsland-Stärke, for the review and withdrawal of an administrative decision which has become final and is contrary to Community law.
Kempter har ligeledes anført, at såfremt fællesskabsbestemmelser vedrørende udelukkelses- eller forældelsesfrister analogt finder anvendelse, bør dets anmodning ikke af den grund betragtes som for sent fremsat.
Kempter also claims that, if the Community rules on timelimits or limitation periods were to be applied by analogy, its application should still not be regarded as out of time. It puts forward a number of arguments in this regard.
Kempter har fremført flere argumenter herfor og bl.a. anført, at en vis tidsfrist har været nødvendig, for at der på grundlag af den fortolkning, der er foretaget af Domstolen i dens Emsland-Stärke-dom, fremkommer en ny administrativ praksis og en ændring i retspraksis.
In particular, it observes that a certain period of time was necessary for the Court’s interpretation in Emsland-Stärke to give rise to a new administrative practice and to a change in the caselaw in Germany.
Kempter understreger således, at denne dom fra Domstolen først blev taget i betragtning i den nationale retspraksis ved en dom fra Bundesfinanzhof den 21. marts 2002.
Kempter points out that Emsland-Stärke was not taken into account in national caselaw until a Bundesfinanzhof judgment of 21 March 2002.
Kempter understreger i sine skriftlige indlæg for det første, at fællesskabsretten ikke indeholder nogen særlig bestemmelse om udelukkelses- eller forældelsesfrist for en anmodning om fornyet prøvelse.
In its written observations, Kempter notes first that there is no specific provision in Community law relating to a timelimit or limitation period for an application for review.
Kempter har desuden tilføjet, at i overensstemmelse med Kühne & Heitzdommen kan den berørte part kun gøre sin ret til fornyet prøvelse af en forvaltningsafgørelse gældende, hvis en national bestemmelse giver mulighed for det. For at afgøre, om denne ret er eller ikke er tidsmæssigt begrænset, vil det således være nødvendigt at tage hensyn til de nationale bestemmelser vedrørende forældelse. 119.
Kempter adds that, in accordance with Kühne & Heitz, the person concerned can assert his right to review of an administrative decision only if that is permitted under national law. Therefore, in order to decide whether or not that right is subject to 119.
Kempter mener under alle omstændigheder, at for så vidt som en anmodning om omgørelse af tilbagebetalingsafgørelsen ikke havde mulighed for at blive efterkommet alene på grundlag af national ret, havde en eventuel fællesskabsretlig forældelsesfrist ikke kunnet begynde at løbe før datoen for fremsættelsen af generaladvokat Légers forslag til afgørelse i den sag, der dannede grundlag for Kühne & Heitzdommen, nemlig den 17. juni 2003. I forslaget til afgørelse til nævnte sag blev artikel 10 EF for første gang fortolket således, at en sådan afgørelse skulle kunne efterprøves. Da Kempters anmodning var indgivet før denne dato, I - 440
In any case, Kempter considers that, as an application for the withdrawal of the repayment decision had no chance of succeeding on the basis of national law alone, any Community limitation period could not have begun to run before the date when the Opinion of Advocate General Léger in Kühne & Heitz was delivered, that is to say, 17 June 2003. In that Opinion, Article 10 EC was interpreted for the first time as meaning that such a decision had to be open to review. Therefore, as Kempter’s application was I - 440
KEMPTER kunne den derfor ikke kvalificeres som for sent fremsat 55.
KEMPTER submitted before that date, it could not be described as out of time. 55
om fornyet prøvelse af en ulovlig forvaltningsafgørelse er tidsmæssigt begrænset. De nationale procesregler kan derfor gyldigt foreskrive, at denne form for anmodning skal indgives inden for en vis frist.
Community law does not prevent the right to apply for review of an unlawful administrative decision from being limited in time.
Denne frists forenelighed med fællesskabsretten skal vurderes i lyset af ækvivalensprincippet (som kræver, at fristerne ikke er mindre fordelagtige end dem, der regulerer tilsvarende klager på grundlag af national ret) og i lyset af effektivitetsprincippet (som kræver, at fristen ikke gør det praktisk talt umuligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til fællesskabsretten).
The compatibility of those timelimits with Community law must be assessed in the light of the principle of equivalence (which requires timelimits to be not less favourable than those laid down by the rules relating to similar domestic claims) and the principle of effectiveness (which requires timelimits not to make it impossible in practice to exercise rights conferred by Community law).
Vedrørende den fjerde betingelse, som Domstolen har opstillet i Kühne & Heitzdommen, hvorefter »den berørte part ufortøvet efter at have fået kendskab til [Fællesskabets] retspraksis har rettet henvendelse til forvaltningsorganet«, hvoraf følger den endelige forvaltningsafgørelses ulovlighed, deler den tjekkiske og den finske regering den forelæggende rets opfattelse, hvorefter den subjektive frist, der således er fastsat af Domstolen for at anmode om fornyet prøvelse af en sådan afgørelse, bør være knyttet til den berørte parts positive kendskab til denne retspraksis. En anmodning om fornyet prøvelse fremsat tre måneder efter den dato, hvor Kempter reelt fik kendskab til den fortolkning, der var foretaget af Domstolen, ville opfylde denne betingelse. 121.
With regard to the fourth condition set out by the Court in Kühne & Heitz, which states that ‘the person concerned complained to the administrative body immediately after becoming aware of [the] decision of the Court’ causing the final administrative decision to be unlawful, the Czech and Finnish Governments share the view expressed by the national court that the subjective timelimit thus created by the Court for applying for review of such a decision should be linked to positive awareness of that caselaw on the part of the person concerned. Therefore, an application for review submitted three months after the date when Kempter actually became aware of the Court’s interpretation fulfils that condition. 121.
Ud over den af Domstolen opstillede betingelse i Kühne & Heitzdommen mener de samme regeringer, at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at retten til at anmode 55 — Kempter baserer denne argumentation på dom af 25.7.1991, sag C-208/90, Emmott, Sml. I, s. 4269, hvori Domstolen har fastslået, at »[f]ællesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstats myndigheder påberåber sig nationale søgsmålsfrister under en sag, som en borger har anlagt mod dem ved de nationale domstole for at beskytte rettigheder, som direkte følger af artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19.12.1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring, så længe medlemsstaten ikke forskriftsmæssigt har gennemført direktivets bestemmelser i sin nationale retsorden«.
Besides the condition set out by the Court in Kühne & Heitz, the Czech and Finnish Governments consider that 55 — Kempter bases this argument on Case C-208/90 Emmott [1991] ECR I-4269, where the Court held that ‘Community law precludes the competent authorities of a Member State from relying, in proceedings brought against them by an individual before the national courts in order to protect rights directly conferred upon him by Article 4(1) of Council Directive 79/7/EEC of 19 December 1978 on the progressive implementation of the principle of equal treatment for men and women in matters of social security, on national procedural rules relating to timelimits for bringing proceedings so long as that Member State has not properly transposed that directive into its domestic legal system’.
Kommissionen har anført, at det andet præjudicielle spørgsmål efter dens mening kun vedrører intervallet mellem afsigelsen af Domstolens dom, som medfører forvaltningsafgørelsens ulovlighed, og Kempters anmodning om fornyet prøvelse og omgørelse af afgørelsen, det vil i nærværende sag sige mere end 19 måneder.
The Commission states that, in its opinion, the national court’s second question relates only to the interval between the delivery of the Court’s judgment causing the administrative decision to be unlawful and Kempter’s application for the review and withdrawal of the decision, that is to say, more than 19 months.
Efter Kommissionens opfattelse synes den forelæggende ret derimod ikke at tage hensyn til tidsrummet mellem anmodningen og enten vedtagelsen af den oprindelige forvaltningsafgørelse (dvs. tilbagebetalingsafgørelsen af 10.8.1995), eller det tidspunkt, hvor sagsøgeren fik kendskab til Domstolens dom, som medfører afgørelsens ulovlighed (nemlig den 1.7.2002, da Bundesfinanzhofs dom af 21.3.2002 blev fremsendt til sagsøgeren pr. fax).
In the Commission’s view, the national court does not appear to be referring to the period of time between that application and either the adoption of the original administrative decision (that is to say, the repayment decision of 10 August 1995) or the date when the applicant became aware of the judgment of the Court rendering that decision unlawful (that is to say, 1 July 2002, when the Bundesfinanzhof’s judgment of 21 March 2002 was sent to the applicant by fax).
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 hvorvidt man burde »fravige forvaltningsafgørelsers endelige karakter i et tilfælde [hvor blandt andre omstændigheder] den berørte part ufortøvet efter at have fået kendskab til Domstolens dom har rettet henvendelse til forvaltningsorganet« 56.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 circumstances,] the person complained to the administrative body immediately after becoming aware of [the] judgment of the Court’. 56
Kommissionen har endvidere anført, at den på grund af princippet om medlemsstaternes procesautonomi ikke er tilhænger af en frist på fællesskabsplan.
The Commission further states that, because of the principle of procedural autonomy of the Member States, it is not in favour of setting a timelimit at Community level.
Den foreslår af hensyn til retssikkerheden at supplere den fjerde betingelse i Kühne & Heitzdommen med en bestemmelse om, at det kræves, at den berørte part ufortøvet har rettet henvendelse til forvaltningsorganet efter at have fået kendskab til Domstolens præjudicielle dom og inden for et tidsrum efter afsigelsen af den nævnte dom, som synes rimeligt i forhold til nationalretlige principper og i overensstemmelse med ækvivalens- og effektivitetsprincippet. 126.
The Commission suggests that, for reasons of legal certainty, an addition should be made to the fourth condition in Kühne & Heitz, so as to require the person concerned to have complained to the administrative body immediately after becoming aware of the Court’s judgment giving a preliminary ruling, and within a period after the delivery of that judgment which appears to be reasonable in the light of the principles of national law and consistent with the principles of equivalence and effectiveness. 126.
Ved at tage hensyn til denne omstændighed i dommens præmisser og nævne den i domskonklusionen er det sandsynligt, at Domstolen i forhold til hovedsagens sammenhæng i realiteten har villet tillægge det en betydning, at sagsøgeren ufortøvet havde rettet henvendelse til forvaltningsorganet efter afsigelsen af Domstolens dom, der havde vist den anfægtede forvaltningsafgørelses ulovlige karakter.
In taking this circumstance into account in the grounds of its judgment and mentioning it in the operative part, it is probable that, having regard to the context of the main proceedings, the Court in reality wished to attach importance to the fact that the claimant had complained to the administrative body immediately after the delivery of the judgment of the Court revealing that the disputed administrative decision was unlawful.
Henset til disse argumenter skal jeg først undersøge rækkevidden af denne fjerde betingelse, som bestemmer, at »den berørte part ufortøvet efter at have fået kendskab til [Domstolens] praksis har rettet henvendelse til forvaltningsorganet«.
In view of those arguments, it is necessary first of all to examine the implications of the fourth condition, which states that ‘the person concerned complained to the administrative body immediately after becoming aware of [the] decision of the Court’.
I henhold til den af Domstolen anvendte ordlyd opfatter jeg den af den forelæggende
In view of the words used by the Court, I understand the interpretation proposed
Hvis der henvises til den nævnte betingelses tilblivelseshistorie, nemlig omstændighederne i den sag, der ligger til grund for Kühne & Heitzdommen, skal jeg konstatere, at sagsøgeren ved skrivelser af 13. december 1994 og 3. januar 1995 havde anmodet om betaling af eksportrestitution, som var blevet krævet tilbagebetalt, mens dommen i sagen Voogd Vleesimport en -export var blevet afsagt af Domstolen mellem to og tre måneder tidligere, nemlig den 5. oktober 1994. Den forelæggende ret var da i tvivl om, 56 — Kühne & Heitzdommen, præmis 17. I - 442
On going back to the origin of that condition, namely the circumstances of Kühne & Heitz, it will be found that the claimant undertaking wrote letters on 13 December 1994 and 3 January 1995 demanding payment of the export refunds which had been claimed back from it, whereas the judgment in Voogd Vleesimport en -export had been delivered by the Court between two and three months previously, on 5 October 1994. The national court was then uncertain as to whether ‘the finality of an administrative decision must be disregarded in a case [where, among other 56 — Kühne & Heitz, paragraph 17. I - 442
KEMPTER ret foreslåede fortolkning, som støttes af den tjekkiske og den finske regering, hvorefter udtrykket »at have fået kendskab til Domstolens retspraksis« henviser til det tidspunkt, hvor sagsøgeren reelt blev informeret om denne retspraksis, og ikke til datoen for afsigelsen af Domstolens dom.
KEMPTER by the national court and supported by the Czech and Finnish Governments, to the effect that the phrase ‘becoming aware of that decision of the Court’ relates to the date when the applicant was actually informed of the decision, and not the date of delivery of the Court’s judgment.
Under hensyn til den vægt, som retssikkerhedsprincippet og især kravet om, at retstilstanden skal være sikker, skal tillægges, går jeg imidlertid ikke ind for, at denne fortolkning lægges til grund.
However, bearing in mind the importance that should be attached to the principle of legal certainty and, in particular, to the requirement for certainty in legal situations, I am not in favour of accepting that interpretation.
Man kan imidlertid med rette herimod indvende, at kravet om, at den berørte part ufortøvet skal have rettet henvendelse til forvaltningsorganet efter afsigelsen af en
It may be recalled that the documents in the file show that a certain period of time was necessary for the Court’s interpretation in Emsland-Stärke to give rise to new administrative practice and a change in the caselaw in Germany.
Disse bemærkninger viser de ulemper, der er uløseligt forbundet med en streng fortolkning af betingelsen om, at »den berørte part ufortøvet efter at have fået kendskab til [Domstolens] praksis har rettet henvendelse til forvaltningsorganet«. Efter min mening
These observations show the drawbacks inherent in a strict interpretation of the condition that ‘the person concerned complained to the administrative body immediately after becoming aware of [the] decision of the Court’.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 er det som følge heraf selve eksistensen af denne betingelse, der må anfægtes.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 the very existence of that condition must be called into question.
tidsmæssig grænse for indgivelse af anmodninger om fornyet prøvelse og omgørelse af forvaltningsafgørelser, der er blevet endelige og er i strid med fællesskabsretten, såsom den anmodning, der er på tale i hovedsagen, efter min mening ikke fastsættes direkte af Domstolen.
of final administrative decisions which are contrary to Community law, such as that at issue in the main proceedings, should not, in my opinion, be set directly by the Court, as it constitutes a procedural arrangement for giving effect to the obligation of review arising from Article 10 EC.
Jeg skal imidlertid understrege, at af hensyn til retssikkerhedsprincippets betydning forekommer søgningen efter en tidsmæssig ramme for anmodninger om fornyet prøvelse og omgørelse af forvaltningsafgørelser, som er blevet endelige efter udtømning af de nationale retsmidler, og som viser sig at være i strid med fællesskabsretten som efterfølgende fortolket af Domstolen, uden at den nationale ret, der træffer afgørelse som øverste instans, har forelagt Domstolen en præjudiciel anmodning, legitim.
However, having regard to the importance of the principle of legal certainty, it appears legitimate to seek a time frame for applications for the review and withdrawal of administrative decisions which have become final after the exhaustion of national remedies and which prove to be contrary to Community law as subsequently interpreted by the Court, without the national court ruling at final instance having referred a question to the Court for a preliminary ruling.
Fællesskabsretten er ikke til hinder for, at muligheden for at indgive sådanne anmodninger må anses for at være tidsmæssigt begrænset.
Community law therefore does not preclude such applications from being subject to a time-limit.
Tilbage står derfor at undersøge, efter hvilken metode en sådan tidsmæssig ramme kan etableres.
It thus remains to determine the method whereby such a time frame can be established.
Det vil efter min mening være i overensstemmelse med princippet om medlemsstaternes procesautonomi at overlade disse at fastsætte fristen for indgivelse af sådanne anmodninger.
Therefore it would, in my view, be consistent with the principle of procedural autonomy of the Member States if the latter were left to set the period within which such applications must be submitted.
Denne løsning stemmer efter min opfattelse i højere grad overens med Domstolens fremgangsmåde i Kühne & Heitzdommen med henblik på at forene princippet om fællesskabsrettens forrang med princippet om medlemsstaternes proces -autonomi og princippet om retssikkerhed. 134.
This seems to me to be more in accordance with the Court’s approach in Kühne & Heitz seeking to reconcile the principle of the primacy of Community law with the principle of procedural autonomy of the Member States and that of legal certainty. 134.
I dette perspektiv finder jeg det ikke tilfredsstillende, at den tidsmæssige ramme er udformet som en betingelse for, at der skabes en forpligtelse til fornyet prøvelse i medfør af artikel 10 EF, på lige fod med de andre betingelser, som Domstolen har opstillet i Kühne & Heitz-dommen. 135.
From this viewpoint, it does not seem to me satisfactory that such a time frame should be conceived as a condition for the creation of an obligation of review by virtue of Article 10 EC, like the other conditions set out by the Court in Kühne & Heitz. 135.
For så vidt som den nævnte betingelse endvidere udgør en processuel regel for gennemførelsen af forpligtelsen til fornyet prøvelse som følge af artikel 10 EF, bør en
In addition, a timelimit for submitting applications for the review and withdrawal
En sådan henvisning til medlemsstaternes nationale procesregler, hvorved principperne om ækvivalens og effektivitet naturligvis skal overholdes, ville derudover være i overensstemmelse med Domstolens faste praksis, som anerkender, at det er foreneligt med fællesskabsretten, at medlemsstaterne fastsætter rimelige, præklusive søgsmålsfrister.
A reference of that kind to the national procedural rules of the Member States which would, of course, have to comply with the principles of equivalence and effectiveness would also be consistent with the Court’s settled caselaw which recognises that the setting by Member States of reasonable timelimits within which an action must be brought is compatible with Community law.
Denne retspraksis har sin baggrund og hyppigste anvendelse i tvister vedrørende tilbagebetaling af nationale afgifter,
That caselaw originates from, and is applied most frequently in, disputes relating to the
KEMPTER der er opkrævet med urette i henhold til fællesskabsretten.
KEMPTER refund of national charges which have been levied contrary to Community law.
truffet præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af den omtvistede fællesskabsretlige bestemmelse, er i den henseende uden betydning for, at det er foreneligt med fællesskabsretten, at der i de nationale procesregler fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister 60.
has given a preliminary ruling on the interpretation of the provision of Community law in question does not affect the fact that it is compatible with Community law to set, in national procedural rules, reasonable periods of limitation within which an action must be brought. 60