natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Selv om dørsalgsdirektivet, som påpeget i denne doms præmis 32, primært tilsigter at beskytte forbrugeren, må det understreges, at både direktivets hele opbygning og affattelsen af flere af dets bestemmelser er udtryk for, at beskyttelsen er undergivet visse begrænsninger.
Although it is true, as has been pointed out in paragraph 32 of the present judgment, that the principal aim of the doorstep selling directive is to protect consumers, it should be pointed out that both the general structure of the directive and the wording of several of its provisions indicate that such protection is subject to certain limits.
Således fremgår det af femte betragtning til direktivet, for så vidt nærmere bestemt angår formålet med fortrydelsesfristen, som udtalt i denne doms præmis 33, at nævnte frist giver forbrugeren »mulighed for at vurdere de forpligtelser, aftalen medfører«, hvilken aftale er indgået på bopælen.
Thus, with regard, specifically, to the purpose of the timelimit for cancellation, the fifth recital in the preamble to the directive states — as has been pointed out in paragraph 33 of the present judgment — that that timelimit enables the consumer ‘to assess the obligations arising under the contract’ concluded at the doorstep.
Henvisningen i denne betragtning til begrebet »de forpligtelser, aftalen medfører«, betyder nemlig, at forbrugeren kan fortryde indgåelsen af en sådan kontrakt i kontraktperioden.
The reference in that recital to the concept of ‘obligations arising under the contract’ indicates that the consumer may cancel such a contract during the time that it is in effect.
Ligeledes fastsætter den bestemmelse, der omhandler påberåbelsen af fortrydelsesretten, dvs. dørsalgsdirektivets artikel 5, stk. 1, bl.a., at »[f]orbrugeren har ret til at træde tilbage fra aftalen«.
Similarly, the provision which governs the exercise of the right of cancellation — namely, Article 5(1) of the doorstep selling directive — provides, inter alia, that ‘[t]he consumer shall have the right to renounce the effects of his undertaking’.
Anvendelsen i denne bestemmelse af udtrykket »aftale« betyder, i lighed med det af Volksbank under retsmødet for Domstolen hævdede, at
The use in that provision of the term ‘undertaking’ indicates, as Volksbank argued at the hearing before the Court, that the right of cancellation may be exercised as long as
Denne logik lægger et af de privatretlige, almindelige principper til grund, nemlig at den fuldstændige opfyldelse af en kontrakt normalt er et resultat af kontraktparternes gensidige opfyldelse af kontrakten, samt dennes ophør.
That logic flows from one of the general principles of civil law, namely that full performance of a contract results, as a general rule, from discharge of the mutual obligations under the contract or from termination of that contract.
Desuden har meddelelsen om fortrydelsesretten i medfør af direktivets artikel 5, stk. 2, der omhandler konsekvenserne af udøvelsen af fortrydelsesretten, den virkning, at forbrugeren frigøres »fra enhver forpligtelse i henhold til den aftale, som forbrugeren er trådt tilbage fra«.
Moreover, according to Article 5(2) of the directive, which governs the consequences of the exercise of the right of cancellation, the giving of cancellation notice has the effect of releasing the consumer from ‘any obligations under the cancelled contract’.
Henvisningen til udtrykket »forpligtelse« betyder, at disse konsekvenser forudsætter, at forbrugeren har udøvet sin fortrydelsesret under kontraktperioden, mens der ikke er en sådan forpligtelse efter den fuldstændige opfyldelse af kontrakten.
The reference to the concept of ‘obligation’ in that provision indicates that the existence of the abovementioned consequences presupposes that the consumer has exercised his right of cancellation in regard to a contract which was in the process of being performed, whereas after the full performance of the contract, there is no further obligation.
Desuden henvises der, for så vidt angår retsvirkningerne af fortrydelsen, bl.a. vedrørende tilbagebetaling af indbetalte beløb for varer eller tjenesteydelser samt returnering af de modtagne varer, i dørsalgsdirektivets artikel 7 til national ret.
Furthermore, with regard to the legal effects of cancellation, particularly in regard to the reimbursement of payment for goods or services provided and the return of goods received, Article 7 of the doorstep selling directive refers to the national laws.
Heraf følger, at en »egnet foranstaltning« som nævnt i dørsalgsdirektivets artikel 4, stk. 3, er en foranstaltning, der bestemmer, at parternes fuldstændige opfyldelse af de forpligtelser, der følger af en lånekontrakt af lang varighed, indebærer ophøret af fortrydelsesretten.
It follows that an ‘appropriate measure’ within the meaning of the third paragraph of Article 4 of the doorstep selling directive is one which provides that the performance in full by the parties of their obligations under a long-term loan contract causes the right of cancellation to lapse.
Denne fortolkning anfægtes ikke af Heininger- og Schulte-dommen eller af dom af 25. oktober 2005, Crailsheimer Volksbank (C-229/04, Sml. I, s. 9273). Det fremgår nemlig af præmis 16 og 18 i Heiningerdommen, præmis 26 i Schulte-dommen og præmis 24 i Crailsheimer Volksbank-dommen, at den fortolkning af dørsalgsdirek-
That interpretation is not weakened by the judgments in Heininger and Schulte or in Case C-229/04 Crailsheimer Volksbank [2005] ECR I-9273.
Det er ikke tilfældet i den foreliggende sag.
However, that is not the position in the case before the referring court.
Hvad nærmere bestemt angår Heiningerdommen fastslog Domstolen i denne dom, at dørsalgsdirektivet er til hinder for, at den nationale lovgiver anvender en frist på et år fra indgåelsen af aftalen med hensyn til udøvelsen af den fortrydelsesret, som er indført ved direktivets artikel 5, såfremt forbrugeren ikke har fået den oplysning, der kræves i henhold til direktivets artikel 4. Som Volksbank, den tyske regering og Kommissionen med rette har gjort gældende, er dette ikke tilfældet i hovedsagen.
With regard, specifically, to Heininger, the Court held in that judgment that the doorstep selling directive precludes the national legislature from imposing a time-limit, of one year from the conclusion of the contract, within which the right of cancellation provided for in Article 5 of that directive must be exercised, where the consumer has not received the information specified in Article 4 of that directive.
Her er det nemlig den nationale lovgiver, der anvender en frist på en måned, regnet fra tidspunktet for kontrahenternes fuldstændige opfyldelse af de forpligtelser, der følger af kontrakten.
In that case, the national legislature applies a timelimit of one month from the time at which the contracting parties have performed in full their obligations under a contract.
Hvad angår denne frist på en måned som fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning må det bemærkes, at dørsalgsdirektivet i medfør af artikel 8 ikke er til hinder for, at medlemsstaterne vedtager eller opretholder endnu gunstigere forbrugerbeskyttende bestemmelser på det af direktivet omfattede område.
It should be borne in mind — with regard to the one-month timelimit provided for by the national legislation at issue in the main proceedings, which runs from the performance in full by the parties of their obligations under the contract — that, under Article 8 of the doorstep selling directive, that directive does not prevent Member States from adopting or maintaining more favourable provisions to protect consumers in the field which it covers.
På baggrund af ovenstående skal det første spørgsmål besvares med, at dørsalgsdirektivet skal fortolkes således, at national lovgiver har beføjelse til at fastsætte, at fortrydelsesretten i direktivets artikel 5, stk. 1, kan udøves senest en måned efter kontrahenternes fuldstændige opfyldelse af de forpligtelser, der følger af en lånekontrakt af lang varighed, når forbrugeren har modtaget en fejlagtig oplysning om de nærmere foranstaltninger vedrørende påberåbelsen af denne ret.
In the light of all the foregoing, the answer to the first question referred to the Court must be that the doorstep selling directive must be interpreted as meaning that the national legislature is entitled to provide that the right of cancellation laid down in Article 5(1) of the directive may be exercised no later than one month from the time at which the contracting parties have performed in full their obligations under a contract for long-term credit, where the consumer has been given defective notice concerning the exercise of that right.
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål.
In view of the reply given to the first question, there is no need to answer the second question.
Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted skal fortolkes således, at national lovgiver har beføjelse til at fastsætte, at fortrydelsesretten i direktivets artikel 5, stk. 1, kan udøves senest en måned efter kontrahenternes fuldstændige opfyldelse af de forpligtelser, der følger af en lånekontrakt af lang varighed, når forbrugeren har modtaget en fejlagtig oplysning om de nærmere foranstaltninger vedrørende påberåbelsen af denne ret.
Council Directive 85/577/EEC of 20 December 1985 to protect the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises must be interpreted as meaning that the national legislature is entitled to provide that the right of cancellation laid down in Article 5(1) of the directive may be exercised no later than one month from the time at which the contracting parties have performed in full their obligations under a contract for long-term credit, where the consumer has been given defective notice concerning the exercise of that right.
Fra og med 1. maj 2004 vil følgende afgørelser, medmindre det pågældende dommerkollegium træffer bestemmelse om andet, ikke længere blive offentliggjort i Samlingen:
— judgments in cases other than references for a preliminary ruling delivered by Chambers of three Judges, by contacting one of our sales agents directly.
Sag C-442/06
Case C-442/06
»Traktatbrud — direktiv 1999/31/EF — deponering af affald — national lovgivning om bestående deponeringsanlæg — ukorrekt gennemførelse«
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Directive 1999/31/EC — Landfill of waste — National legislation concerning existing landfill sites — Incorrect transposition)
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 10. april 2008 . . . . . . . . . . . . .
Judgment of the Court (Second Chamber), 10 April 2008 . . . . . . . . . . .
Traktatbrudssøgsmål — Kommissionens søgsmålsret — udøvelsen ikke afhængig af, at der foreligger en særlig søgsmålsinteresse
Actions for failure to fulfil obligations — Right of the Commission to bring proceedings — Exercise of that right not dependent on a specific interest in bringing an action
Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — tilsidesættelse — begrundet i for sen gennemførelse af et direktiv — ikke tilladt
Member States — Obligations — Implementation of directives — Failure to fulfil obligations — Late implementation of a directive as justification — Not permissible
Miljø — affald — deponering af affald — direktiv 1999/31 (Art. 226 EF; Rådets direktiv 1999/31, art. 2-13)
Environment — Waste — Landfill of waste — Directive 1999/31 (Art. 226 EC; Council Directive 1999/31, Arts 2 to 13)
Traktatbrudssøgsmål — frist indrømmet medlemsstaten i den begrundede udtalelse — traktatbruddet bragt til ophør efterfølgende — interesse i, at sagen fortsættes
Actions for failure to fulfil obligations — Period set for the Member State in the reasoned opinion — Default subsequently remedied — Interest in continuing the proceedings
Miljø — affald — deponering af affald — direktiv 1999/31 [Art. 226 EF; Rådets direktiv 1999/31, art. 14, litra d), nr. i)]
Environment — Waste — Landfill of waste — Directive 1999/31 (Art. 226 EC; Council Directive 1999/31, Art. 14(d)(i))
Kommissionen har følgelig ikke tilsidesat medlemsstatens ret til forsvar.
defence, since that Member State has been given the opportunity to prepare its defence before receiving the reasoned opinion.
(jf. præmis 22 og 23)
(see paras 22, 23)
Den forskriftsmæssige administrative procedure, fastsat i artikel 226 EF, udgør en med traktaten tilsigtet væsentlig garanti ikke blot med henblik på at beskytte den pågældende medlemsstats rettigheder, men også med henblik på at sikre, at en eventuel efterfølgende retssag har en klart afgrænset tvist som genstand.
The proper conduct of the pre-liti -gation procedure laid down in Article 226 EC constitutes an essential guarantee required by the Treaty not only in order to protect the rights of the Member State concerned, but also so as to ensure that any contentious procedure will have a clearly defined dispute as its subjectmatter.
Det følger af dette formål, at formålet med åbningsskrivelsen er dels at afgrænse tvistens genstand og give medlemsstaten, der opfordres til at fremsætte sine bemærkninger, de fornødne oplysninger til, at den kan forberede sit forsvar, dels at give medlemsstaten lejlighed til at opfylde sine forpligtelser, før sagen indbringes for Domstolen.
It follows from that function that the purpose of the letter of formal notice is, first, to delimit the subjectmatter of the dispute and to indicate to the Member State, which is invited to submit its observations, the factors enabling it to prepare its defence and, secondly, to enable the Member State to comply before proceedings are brought before the Court.
Når Kommissionen tilsender en medlemsstat en supplerende åbningsskrivelse og giver medlemsstaten en ny frist til at fremsætte sine bemærkninger, før Kommissionen afgiver en begrundet udtalelse til medlemsstaten på grundlag af de samme klagepunkter, som er fremsat i den supplerende åbningsskrivelse, har medlemsstaten haft mulighed for at forberede sit forsvar inden modtagelsen af den begrundede udtalelse, og
Accordingly, when the Commission sends a Member State a supplementary letter of formal notice laying down a new time-limit for that State to submit its observations, before sending it a reasoned opinion based on the same complaints as those in the supplementary letter of formal notice, it does not prejudice the rights of the
En medlemsstat, som ikke har gennemført et fællesskabsdirektiv inden for den fastsatte frist, og som derfor er sagsøgt i et traktatbrudssøgsmål med det formål at få fastslået ikke forsinkelsen, men tilsidesættelsen af en forpligtelse efter direktivet, kan ikke påberåbe sig, at den ikke har truffet de til gennemførelse af det pågældende direktiv nødvendige
A Member State which has not transposed, within the period prescribed, a Community directive and against which infringement proceedings have been brought in respect not of the failure to transpose but of the failure to fulfil an obligation flowing from that directive cannot plead the fact that it has not taken the necessary measures to implement the directive in order to object to the
KOMMISSIONEN MOD ITALIEN foranstaltninger, til støtte for, at sagen ikke skal antages til realitetsbehandling, og medlemsstaten kan derfor heller ikke anføre, at Kommissionen mangler retlig interesse.
COMMISSION v ITALY admissibility of the action, arguing that the Commission lacks a legal interest in bringing proceedings.
anvendelse af direktivets artikel 213, som omhandler nye deponeringsanlæg, på deponeringsanlæg godkendt efter udløbet af fristen for gennemførelse af direktivet og inden ikrafttrædelsesdatoen for den nationale lovgivning.
which does not provide for the application of Articles 2 to 13 of that directive, which relate to new landfills, to landfills authorised subsequent to the date of expiry of the period for transposition of that directive and prior to the date of the entry into force of the national legislation.
(jf. præmis 30 og 31)
(see paras 30, 31)
(jf. præmis 34, 35 og 51 samt domskonkl.)
(see paras 34, 35, 51, operative part)
En medlemsstat kan ikke påberåbe sig for sen gennemførelse af et direktiv som begrundelse for ikke at opfylde andre forpligtelser efter samme direktiv eller at opfylde disse for sent.
A Member State may not plead its late implementation of a directive as justification for failure to fulfil, or late fulfilment of, other obligations imposed by that directive.
Når et direktiv opstiller en utvetydig forpligtelse for de ansvarlige nationale myndigheder, kan de medlemsstater, som ikke har gennemført direktivet, ikke anse sig for fritaget for at overholde disse forpligtelser efter udløbet af fristen for direktivets gennemførelse og kan ikke med en overgangsordning udelukke anvendelsen af disse bestemmelser i direktivet.
When a directive lays down unequivocal obligations on the competent national authorities, Member States which have not transposed the directive cannot consider themselves relieved from compliance with those obligations after the period for transposition has expired and cannot exclude, by a transitional provision, the application of the provisions of that directive.
At tillade dette ville føre til en udskydelse af fristen for gennemførelse.
To allow the State such a right would have the effect of allowing it to defer the time-limit for transposition by it.
Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, skal vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse.
Whether or not a Member State has failed to fulfil its obligations must be determined by reference to the situation prevailing in the Member State at the end of the period laid down in the reasoned opinion.
Selv i tilfælde af, at traktatbruddet er blevet bragt til ophør efter udløbet af den frist, har det betydning, at sagen fortsættes med henblik på at fastlægge grundlaget for det ansvar, en medlemsstat som følge af sit traktatbrud vil kunne have pådraget sig i forhold til dem, hvis rettigheder berøres af traktatbruddet.
Even where the infringement has been remedied after that period has expired, there is still an interest in pursuing the action in order to establish the basis of liability which a Member State may incur, as a result of its infringement, to, amongst others, persons who derive rights from the infringement.
(jf. præmis 33)
(see para. 33)
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til direktiv 1999/31 om deponering af affald, hvis den vedtager og opretholder en national lovgivning, der ikke foreskriver
A Member State has failed to fulfil its obligations under Directive 1999/31 on the landfill of waste when it adopts and maintains in force national legislation
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til direktiv 1999/31 om deponering af affald, hvis
A Member State has failed to fulfil its obligations under Directive 1999/31 on the landfill of waste when it lays down
SAMMENDRAG — SAG C-442/06 af fristen for gennemførelse af direktivet, dvs. fra den 16. juli 2002, og den er fastsat uafhængigt af varigheden af proceduren for gennemførelse af udbedrende foranstaltninger på bestående deponeringsanlæg, som skal afsluttes den 16. juli 2009.
SUMMARY — CASE C-442/06 the directive, namely from 16 July 2002, for the application of the transitional provisions in Articles 4, 5 and 11 of the diretive and Annex II thereto to existing landfill sites for hazardous waste.
den fastsætter overgangsbestemmelser for behandling af farligt affald, som kun gælder nye deponeringsanlæg, og ingen overgangsregler fastsætter for behandlingen af sådant affald i de bestående deponeringsanlæg.
transitional provisions concerning the treatment of hazardous waste which apply only to new landfills and do not lay down any transitional rule for the treatment of that waste in existing landfill sites.
På denne måde sikres ikke gennemførelse af direktivets artikel 14, litra d), nr. i), som fastsætter en frist for anvendelse af overgangsreglerne i direktivets artikel 4, 5 og 11 samt bilag II på bestående deponeringsanlæg for farligt affald. Fristen er et år efter udløbet
By so doing, it does not secure the transposition of Article 14(d)(i) of that directive, which provides, irrespect- ive of the duration of the procedure for adapting existing landfill sites which must be completed on 16 July 2009, for a period of one year after the date of expiry of the period for transposition of
(jf. præmis 46, 47 og 51 samt domskonkl.)
(see paras 46, 47, 51, operative part)
I sag C-442/06, angående et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 226 EF, anlagt den 26. oktober 2006,
ACTION under Article 226 EC for failure to fulfil obligations, brought on 26 October 2006,
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved D. Recchia og M. Konstantinidis, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg, sagsøger, mod
Commission of the European Communities, represented by D. Recchia and M. Konstantinidis, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg, applicant, v
Den Italienske Republik ved I.M. Braguglia, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato G. Fiengo, og med valgt adresse i Luxembourg, sagsøgt,
Italian Republic, represented by I.M. Braguglia, acting as Agent, assisted by G. Fiengo, avvocato dello Stato, with an address for service in Luxembourg, defendant,
DOMSTOLEN (Anden Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, C.W.A. Timmermans, og dommerne L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk og C. Toader (refererende dommer), generaladvokat: J. Kokott justitssekretær: R. Grass, på grundlag af den skriftlige forhandling, og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse, afsagt følgende
THE COURT (Second Chamber), composed of C.W.A. Timmermans, President of the Chamber, L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk and C. Toader (Rapporteur), Judges,
I sin stævning har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2-14 i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald (EFT L 182, s. 1), idet den har vedtaget og opretholdt lovdekret nr. 36 af 13. januar 2003 (almindeligt tillæg til GURI nr. 40 af 12.3.2003), som ændret ved
By its application, the Commission of the European Communities asks the Court to declare that, by adopting and maintaining in force Legislative Decree No 36 of 13 January 2003 (Ordinary Supplement to GURI No 40 of 12 March 2003), as amended by Decree-Law No 203 of 30 September 2005 (GURI No 230 of 30 October 2005, p. 4) (‘Legislative Decree No 36/2003’), which transposes Council
KOMMISSIONEN MOD ITALIEN lovdekret nr. 203 af 30. september 2005 (GURI nr. 230 af 3.10.2005, s. 4, herefter »lovdekret nr. 36/2003«), der gennemfører direktivets bestemmelser i national ret.
Directive 1999/31/EC of 26 April 1999 on the landfill of waste (OJ 1999 L 182, p. 1) into national law, the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Art -icles 2 to 14 of that directive.
Bestemmelsen fastlægger bl.a. begreberne affald og deponeringsanlæg, idet der ved sidstnævnte forstås affaldsbortskaffelsesanlæg til deponering af affald på eller i jorden.
It defines, inter alia, waste and landfills, the latter meaning waste disposal sites for the deposit of the waste onto or into land.
Ifølge artikel 3 finder direktiv 1999/31 som udgangspunkt anvendelse på alle deponeringsanlæg omfattet af direktivets artikel 2.
Article 3 defines the directive’s scope, stating that it relates, in principle, to all landfills, as defined in Article 2.
I artikel 4 og 6 henholdsvis inddeler direktiv 1999/31 deponeringsanlæg i tre kategorier, nemlig deponeringsanlæg for farligt affald, deponeringsanlæg for ikke-farligt affald samt deponeringsanlæg for inert affald, og angiver det, hvilke affaldstyper der kan modtages i disse tre kategorier af deponeringsanlæg.
Articles 4 and 6 of Directive 1999/31 classify landfills in three classes, namely, landfills for hazardous waste, landfills for non-hazardous waste and landfills for inert waste, and state what waste may be accepted in those three classes of landfill.