natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Når disse tre betingelser er opfyldt, har debitor krav på, at der ikke sker efteropkrævning 71.
Provided that those three conditions are fulfilled, the person liable is entitled to waiver of postclearance recovery.
Det er for det første en betingelse, at importafgift ikke er opkrævet som følge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begået.
71First, noncollection of the duties must have been as the result of an error made by the competent authorities.
Endvidere skal den fejl, som myndighederne har begået, være af en sådan karakter, at en debitor i god tro ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget den, på trods af dennes erfaring og den agtpågivenhed, som denne har udvist.
Second, the nature of their error must be such that it could not reasonably be detected by the person liable acting in good faith, despite his professional experience and the diligence shown by him.
Endelig skal sidstnævnte i forbindelse
Third, the person liable must have complied with all the
For at der kan antages at foreligge en sådan »fejl«, kræver Domstolens praksis nemlig toldmyndig-
73 The Court’s caselaw requires, in order for such an ‘error’ to be assumed, an act attributable to the
70 — Mecanarte-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 11, præmis 19, og dom af 14.11.2002, sag C-251/00, Ilumitrónica, Sml. I, s. 10433, præmis 39.
70 — Mecanarte, cited in footnote 11, paragraph 19, and Case C-251/00 Ilumitrónica [2002] ECR I-10433, paragraph 39.
72 — Hewlett Packard France-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 71, præmis 13, dommen i sagen Faroe Seafood m.fl., nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 83, dom af 26.11.1998, sag C-370/96, Covita, Sml.
72 — Hewlett Packard France, cited in footnote 71, paragraph 13; Faroe Seafood and Others, cited in footnote 13, paragraph 83; Case C-370/96 Covita [1998] ECR I-7711, paragraphs 25 to 28; and Case C-30/00 William Hinton & Sons [2001] ECR I-7511, paragraphs 68, 69, 71 and 72. 73 — To that effect also Alexander, S., Zollkodex, cited above (footnote 10), Article 220, paragraphs 18 and 65.
På grundlag af denne retspraksis er det efter min opfattelse rimeligt at afgrænse det retlige begreb »fejl« over for begrebet »forfalskning« på en sådan måde, at førstnævnte obligatorisk forudsætter en (om end objektivt fejlbehæftet) aktiv adfærd fra toldmyndighedernes side inden for rammerne af deres kompetence 75, mens en »forfalskning« principielt indebærer en forsætlig handling fra en uberettiget tredjemands side 76.
Taking that caselaw as a starting point, it is, in my view, reasonable to delimit the legal notion of ‘error’ in relation to that of ‘forgery’ in such a way that the former necessarily presupposes an act (even though an objectively incorrect one) on the part of the customs authorities within their sphere of competence, 75 whereas a forgery in principle implies a deliberate act on the part of unauthorised third parties.
Heraf fremgår det, at de to begreber dækker grundlæggende forskellige situationer.
76It is clear from this that both concepts are associated with fundamentally different situations.
I overensstemmelse med Domstolens praksis vedrørende fritagelse for eller godtgørelse af importafgifter i henhold til toldkodeksens artikel 239 er det ligeledes anerkendt inden for rammerne af den efterfølgende bogføring i henhold til toldkodeksens artikel 220, at forfalskede præferencedokumenter er en del af den erhvervsrisiko, hvor importøren selv må træffe de nødvendige foranstaltninger 78.
In accordance with the Court’s caselaw on the remission or repayment of import duties under Article 239 of the CCC, it is also acknowledged in the context of subsequent entry in the accounts that falsified preference certificates are part of the commercial risk and the importer himself must make the necessary arrangements in order to guard against that risk.
Den omstændighed, at importøren er i god tro, fritager ham ikke for hæftelsen til at betale toldskylden, når han er klarerer af den importerede vare.
78The fact that the importer acts in good faith does not release him from his responsibility in relation to the settlement of the customs debt, since he is the person declaring the imported goods.
Importøren hæfter selv for betalingen af afgifterne og for de til toldvæsenet indleverede dokumenters rigtighed, selv om denne ikke længere kan indregne sit tab 79.
79 The importer alone must therefore, in principle, be responsible for any insolvency resulting from the nonremission of duties.
Størrelsen af den toldskyld, som der søges om fritagelse for, er heller ikke i sig selv et element, der har betydning ved vurderingen af de betingelser, som denne fritagelse
Nor, in itself, is the extent of the debt whose remission is sought a factor capable of influencing the assess-
På baggrund heraf nyder debitorer, som i god tro påberåber sig forfalskede præferencedokumenter, der ikke er udstedt af de kompetente tredjelandsmyndigheder, ikke beskyttelse af den berettigede forventning
Consequently, persons liable for customs duty who, in good faith, rely on forged preference certificates which were not issued by the competent authorities of a third
78 — Kendelsen i sagen CPL Imperial 2 og Unifrigo mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 74, præmis 37 ff.; Rettens dom af 9.6.1998, forenede sager T-10/97 og T-11/97, CPL Imperial 2 og Unifrigo mod Kommissionen, Sml. II, s. 2231, præmis 62 ff.
78 — Order in CPL Imperial 2 and Unifrigo v Commission, cited in footnote 74, paragraph 37 et seq., and judgment in Joined Cases T-10/97 und T-11/97 CPL Imperial 2 and Unifrigo v Commission [1998] ECR II-2231, paragraph 62 et seq.
75 — Efter Domstolens opfattelse kan begrebet »fejl« ikke begrænses til blotte regne- eller skrivefejl, men omfatter enhver type fejl ved den trufne afgørelse, således f.eks. en urigtig fortolkning eller anvendelse af de gældende retsregler (Mecanarte-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 11, præmis 20).
75 — The Court of Justice takes the view that the notion of error is not limited to mere calculation or copying errors on the part of the competent authorities, but includes any kind of error which vitiates the decision in question, such as, in particular, the misinterpretation or misapplication of the applicable rules of law (Mecanarte, cited in footnote 11, paragraph 20.
79 — Van Gend og Loos-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 11, præmis 16 og 17.
79 — Van Gend and Loos, cited in footnote 11, paragraphs 16 and 17. According to Dolfen, M., ‘Nacherhebung, Erstattung und Erlass von Abgaben nach dem neuen Zollkodex’, in Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, No 24/1993, p.
76 — Hvor tredjemandens forsætlige, uberettigede handling består i udarbejdelse af et uægte eller i ændring af et allerede eksisterende ægte dokument med henblik på vildledning i retsforhold med hensyn til dets oprindelse.
76 — In which case the deliberate unauthorised act of the third parties consists in making a false or altering an existing authentic document for the purpose of deception in legal relations.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT TRSTENJAK — SAG C-204/07 P
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-204/07 P ment of the conditions for such remission.
Da toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), ikke blev tilsidesat ved den appellerede dom, må det niende anbringende ligeledes forkastes som åbenbart ubegrundet.
Since Article 220(2)(b) of the CCC was not infringed by the contested judgment, the ninth ground of appeal also should be rejected as manifestly unfounded.
V — Resultatet af undersøgelsen
V — Result of my analysis
På baggrund af det ovenstående er appellen ubegrundet. Den må derfor forkastes i sin helhed.
In the light of the above, the appeal is unfounded.
Denne retspraksis kan overføres til den foreliggende sag.
That caselaw must be applied to the present case.
Lad mig i denne forbindelse henvise til de faktiske omstændigheder, som Retten har lagt til grund uden herved at begå nogen retlig fejl, og hvorefter de omhandlede 32 A.TR.1-certifikater er forfalskninger, som er fremstillet uden de tyrkiske myndigheders medvirken.
Reference should be made in this connection to the findings of fact made without any error of law by the Court of First Instance, according to which the 32 A.TR.1 certificates in question are forgeries which were made without the involvement of the Turkish authorities.
I betragtning af appellantens utilstrækkelige beviser var der for Retten ingen grund til at antage en aktiv adfærd fra de kompetente myndigheders side ved udstedelsen af forfalskningerne. I denne henseende kunne Retten med rette forkaste det tredje anbringende som ubegrundet.
In view of the inadequate evidence produced by the appellant, the Court of First Instance had no grounds for assuming that the competent authorities were actively involved in the issue of the forgeries.
80 — Størrelsen af den toldskyld, der er pålagt appellanten, er forbundet med den økonomiske værdi af varerne, navnlig størrelsen af de skatter og afgifter, der påhviler disse varer.
80 — The amount of the customs debt imposed on the applicant reflects the financial significance of the goods, in particular the amount of duties and taxes imposed on those goods.
Den omstændighed, at det beløb, der opkræves i form af importafgifter, er betydeligt, falder inden for den kategori af erhvervsmæssige risici, som den erhvervsdrivende løber (jf. i denne retning dommen i sagen Faroe Seafood m.fl., nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 115).
The fact that the amount claimed by way of import duties is considerable comes within the category of business risks to which the economic operator is exposed (see, to that effect, Faroe Seafood and Others, cited in footnote 13, paragraph 115).
Størrelsen af den toldskyld, som der søges om fritagelse for, er ikke i sig selv et element, der har betydning ved vurderingen af de betingelser, som denne fritagelse er undergivet (Rettens dom af 13.9.2005, sag T-53/02, Ricosmos BV mod Kommissionen, Sml. II, s. 3173, præmis 161).
Accordingly the extent of the debt whose remission is sought is not in itself a factor capable of influencing the assessment of the conditions for such remission (Case T-53/02 Ricosmos v Commission [2002] ECR II-3173, paragraph 161.
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af samme reglements artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, which apply to appeals pursuant to Article 118 thereof, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party’s pleadings.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og selskabet har tabt sagen, bør det pålægges det at betale appelsagens omkostninger.
Since the appellant has been unsuccessful in its submissions, it should be ordered to pay the costs in accordance with the form of order sought by the Commission.
På grundlag af de anførte betragtninger skal jeg foreslå Domstolen at afsige følgende dom:
In view of the foregoing considerations, I propose that the Court should
— Appellanten betaler sagens omkostninger, herunder sagens omkostninger for Retten.
— order the appellant to pay the costs of the proceedings, including the costs of the proceedings at first instance.
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Patakia og S. Schønberg, som befuldmægtigede, bistået af Rechtsanwalt M. Núñez Müller, og med valgt adresse i Luxembourg, sagsøgt i første instans,
Commission of the European Communities, represented by M. Patakia and S. Schønberg, acting as Agents, assisted by M. Núñez Müller, Rechtsanwalt, with an address for service in Luxembourg, defendant at first instance,
C.A.S. MOD KOMMISSIONEN har
C.A.S. v COMMISSION
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, A. Rosas, og dommerne J.N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, P. Lindh og A. Arabadjiev (refererende dommer), generaladvokat: V. Trstenjak justitssekretær: fuldmægtig Katarzyna Sztranc-Sławiczek, på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 10. januar 2008, og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 13. marts 2008, afsagt følgende
THE COURT (Third Chamber), composed of A. Rosas, President of the Chamber, J.N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, P. Lindh and A. Arabadjiev (Rapporteur), Judges,
I appelskriftet har C.A.S. SpA (herefter »appellanten«) nedlagt påstand om ophævelse af den dom, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 6. februar 2007, C.A.S. mod Kommissionen (sag T-23/03, Sml. II, s. 289, herefter »den appellerede dom«), hvorved appellanten ikke fik medhold i sin påstand om annullation af artikel 2 i Kommissionens beslutning af 18. oktober 2002 (REC 10/01, herefter »den anfægtede beslutning«) vedrørende en ansøgning om fritagelse for importafgifter.
By its appeal, C.A.S. SpA (‘the appellant’) seeks to have set aside the judgment of the Court of First Instance of the European Communities of 6 February 2007 in Case T-23/03 CAS v Commission [2007] ECR II-289 (‘the judgment under appeal’) which dismissed its action for annulment of Article 2 of the Commission’s decision of 18 October 2002 (REC 10/01) (‘the contested decision’) concerning an application for remission of import duty.
Bestemmelserne vedrørende associeringsaftalen
Legislation relating to the Association Agreement
Denne appel vedrører aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EØF) og Tyrkiet (herefter »associeringsaftalen«), der blev undertegnet i Ankara den 12. september 1963, dels af Republikken Tyrkiet, dels af EØF’s medlemsstater og Fællesskabet.
This appeal is brought in the context of the Association Agreement establishing an Association between the European Economic Community (EEC) and Turkey, signed on 12 September 1963 in Ankara by the Republic of Turkey, of the one part, and the Member States of the EEC and the Community, of the other part.
Aftalen blev godkendt ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963 (Samling af Aftaler Indgået af De Europæiske Fællesskaber, bind 3, s. 541).
The Association Agreement was concluded, approved and confirmed on behalf of the Community by Council Decision 64/732/EEC of 23 December 1963 OJ 1973 C 113, p.
Den trådte i kraft den 1. december 1964.
It entered into force on 1 December 1964.
Aftalen omfatter en indledende fase, hvor Republikken Tyrkiet med støtte fra Det Europæiske Fællesskab ifølge aftalens artikel 3 skal styrke sin økonomi, en overgangsperiode, hvorunder der i henhold til aftalens artikel 4 skal ske en gradvis oprettelse af en toldunion og en tilnærmelse af de økonomiske politikker, og en endelig fase, som i henhold til aftalens artikel 5 bygger på toldunionen og indebærer styrkelse af samordningen af den økonomiske politik.
The Association Agreement involves a preparatory phase to enable the Republic of Turkey, in accordance with Article 3, to strengthen its economy with the aid of the European Community, a transitional phase during which, in accordance with Article 4, a customs union is progressively to be established and economic policies more closely aligned, and a final phase which, in accordance with Article 5, is to be based on the customs union and to entail closer coordination of economic policies.
Den i aftalen omhandlede slutfase trådte i kraft den 31. december 1995 (Associeringsrådet EF-Tyrkiets afgørelse nr. 1/95 af 22.12.1995 om iværksættelse af slutfasen af toldunionen (EFT 1996 L 35, s. 1)).
The final phase provided for by the Association Agreement came into force on 31 December 1995 (Decision No 1/95 of the EC-Turkey Association Council of 22 December 1995 on implementing the final phase of the customs union (OJ 1996 L 35, p.
Associeringsrådets afgørelser i overgangsperioden fandt også anvendelse på indførslerne omfattet af den anfægtede beslutning, eftersom disse fandt sted mellem den 5. april 1995 og den 20. november 1997.
1)) The decisions adopted by the Association Council during the transitional phase were also applicable to the imports covered by the contested decision, given that those imports took place between 5 April 1995 and 20 November 1997.
Blandt disse afgørelser er bl.a. afgørelse nr. 5/72 af 29. december 1972 om administrative samarbejdsmetoder ved anvendelsen af artikel 2 og 3 i tillægsprotokollen til Ankaraaftalen (EFT 1973 L 59, s. 74).
Those decisions include, in particular, Decision No 5/72 of 29 December 1972 on methods of administrative cooperation for implementation of Articles 2 and 3 of the Additional Protocol to the Association Agreement (OJ 1973 L 59, p. 74).
Det bestemmes i nævnte afgørelses artikel 11, at for at sikre en korrekt anvendelse af bestemmelserne i denne afgørelse bistår medlemsstaterne og Tyrkiet gensidigt hinanden gennem deres toldadministrationer ved kontrollen af certifikaternes ægthed og rigtighed.
Article 11 of Decision No 5/72 provides that the Member States and the Republic of Turkey are to assist each other, through their respective customs administrations, in checking the authenticity and accuracy of the certificates in order to ensure the proper application of the provisions of the decision.
Artikel 12 i afgørelsen bestemmer, at »[Republikken] Tyrkiet, medlemsstaterne og Fællesskabet træffer hver for sit vedkommende de foranstaltninger, som gennemførelse af denne afgørelse kræver«.
Article 12 of Decision No 5/72 provides that ‘[the Republic of] Turkey, the Member States and the Community shall each take the steps necessary to implement this Decision’.
Afgørelse nr. 1/95 regulerer detaljeret iværksættelsen af den endelige fase af toldunionen, hvis bilag 7 omhandler den gensidige bistand mellem Fællesskabets kompetente myndigheder og Republikken Tyrkiets toldmyndigheder.
Decision No 1/95 lays down detailed rules for the implementation of the final phase of customs union and Annex 7 to that decision concerns mutual assistance on customs matters between the competent administrative authorities of the Community and those of the Republic of Turkey.
Artikel 3 og 7 i nævnte bilag fastsætter reglerne for henholdsvis den bistand, som disse myndigheder skal yde efter anmodning fra en af dem, og gennemførelsen af en sådan anmodning om bistand.
Articles 3 and 7 of that Annex set out the rules governing respectively the assistance which those authorities have a duty to provide at the request of one or other of them and the execution of such a request for assistance.
Det bestemmes i artikel 15 i Toldsamarbejdsudvalget EF-Tyrkiets afgørelse nr. 1/96 af 20. maj 1996 om gennemførelsesbestemmelser til afgørelse nr. 1/95 (EFT L 200, s. 14), at for at sikre en korrekt anvendelse af bestemmelserne i denne afgørelse bistår medlemsstaterne og Republikken Tyrkiet hinanden gennem deres toldadministrationer inden for rammerne af den i bilag 7 til afgørelse nr. 1/95 fastsatte gensidige bistand ved kontrollen af certifikaternes ægthed og rigtighed.
Furthermore, under Article 15 of Decision No 1/96 of the EC-Turkey Customs Cooperation Committee of 20 May 1996 laying down detailed rules for the application of Decision No 1/95 (OJ 1996 L 200, p. 14), in order to ensure the proper application of the provisions of that decision the Member States and the Republic of Turkey are to assist each other, through their respective customs administrations and within the framework of mutual assistance provided for in Annex 7 to Decision No 1/95, in checking the authenticity and accuracy of the certificates.
Artikel 13, stk. 2, i afgørelse nr. 1/96 bestemmer:
In addition, Article 13(2) of Decision No 1/96 states:
»Det toldsted, hvor opdeling finder sted, udsteder en udskrift af certifikatet A.TR. for hver delsending på A.TR.-certifikat.
‘The office at which the division shall take place shall issue an extract of the A.TR. certificate for each part of the divided consignment, using for this purpose an A.TR. certificate.
Ordningen vedrørende godtgørelse af eller fritagelse for toldafgifter
Legislation on repayment and remission of customs duty
Artikel 239, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en toldkodeks (EFT L 302, s. 1, herefter »toldkodeksen«) bestemmer:
Article 239(1) of Council Regulation (EEC) No 2913/92 of 12 October 1992 establishing the Community Customs Code (OJ 1992 L 302, p. 1) (‘the CCC’) states:
»Godtgørelse af eller fritagelse for importafgifter […] kan indrømmes i situationer […]:
‘Import duties … may be repaid or remitted in situations …:
— som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenbar forsømmelighed.
— resulting from circumstances in which no deception or obvious negligence may be attributed to the person concerned.
De situationer, hvor denne bestemmelse finder anvendelse, samt de nærmere procedureregler herfor fastlægges efter udvalgsproceduren. […]«
The situations in which this provision may be applied and the procedures to be followed to that end shall be defined in accordance with the Committee procedure …’
Artikel 905, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 (EFT L 253, s. 1, herefter »gennemførelsesforordningen«) bestemmer:
Article 905(1) of Commission Regulation (EEC) No 2454/93 of 2 July 1993 laying down provisions for the implementation of Regulation No 2913/92 (OJ 1993 L 253, p.
Når den besluttende toldmyndighed, der har fået forelagt en godtgørelses- eller fritagelsesansøgning i medfør af toldkodeksens artikel 239, stk. 2, ikke er i stand til på grundlag af bestemmelserne i artikel 899 at træffe afgørelse, og ansøgningen indeholder en begrundelse, der kan udgøre en særlig situation, som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har begået urigtigheder eller gjort sig skyldig i åbenbar forsømmelighed, forelægger den medlemsstat, hvorunder den pågældende myndighed hører, sagen for Kommissionen, før der kan træffes beslutning efter den i artikel 906-909 fastslagte procedure […]«
‘Where the decisionmaking customs authority to which an application for repayment or remission under Article 239(2) of the [CCC] has been submitted cannot take a decision on the basis of Article 899, but the application is supported by evidence which might constitute a special situation resulting from circumstances in which no deception or obvious negligence may be attributed to the person concerned, the Member State to which this authority belongs shall transmit the case to the Commission to be settled under the procedure laid down in Articles 906 to 909 …’
Artikel 904, litra c), i gennemførelsesforordningen bestemmer:
Article 904(c) of the CCC implementation regulation provides:
»Der ydes ikke godtgørelse eller fritagelse for importafgifter, når den eneste begrundelse til støtte for godtgørelses- eller fritagelsesansøgningen består i:
‘Import duties shall not be repaid or remitted where the only grounds relied on in the application for repayment or remission are, as the case may be:
[…] c) at der for varer, der er angivet til overgang til fri omsætning, med henblik på indrømmelse af præferencetoldbehandling, og endog i god tro, fremlægges dokumenter, som senere viser sig at være falske, forfalskede eller ugyldige med henblik på opnåelse af denne præferencetoldbehandling.«
(c) presentation, for the purpose of obtaining preferential tariff treatment of goods declared for free circulation, of documents subsequently found to be forged, falsified or not valid for that purpose, even where such documents were presented in good faith.’
Toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), bestemmer, at der ikke foretages efterfølgende bogføring af afgiftsbeløb, som følge af en toldskyld, når det efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb ikke er blevet bogført som følge af en fejl, som
Article 220(2)(b) of the CCC provides that subsequent entry in the accounts of duty resulting from a customs debt is not to occur where the amount of duty legally owed failed to be entered in the accounts as a result of an error on the part of the customs
Appellanten er et italiensk selskab, som for 95,1%’s vedkommende ejes af selskabet Steinhauser GmbH, med hjemsted i Ravensburg.
The appellant is a company incorporated under Italian law and a 95.1% subsidiary of Steinhauser GmbH, established in Ravensburg.