natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Med disse tre spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvorvidt loven af 1992 er forenelig med artikel 43 EF og 49 EF, for så vidt som den nationale lovgivning forbyder tv-reklame på nationale tv-kanaler for medicinskkirurgiske kosmetiske behandlinger.
By those three questions, the national court is seeking to ascertain whether the 1992 Law is compatible with Articles 43 EC and 49 EC in so far as it prohibits the broadcasting of advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature on national television networks.
Jeg deler Kommissionens opfattelse hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt de to grupper af spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
I share the Commission’s opinion as to the admissibility of both groups of questions.
Den anden gruppe spørgsmål omfatter fjerde og femte spørgsmål.
The second group of questions covers the fourth and fifth questions.
Disse to spørgsmål vedrører en af FNOMCEO vedtaget adfærdskodeks samt den måde, hvorpå foreningen anvender denne kodeks.
Those two questions concern a code of conduct adopted by FNOMCEO and the practice adopted by that federation in applying the code.
Med spørgsmålene ønskes en vurdering af, om nævnte kodeks og fortolkningen heraf er i overensstemmelse med flere traktatbestemmelser, navnlig artikel 81 EF, der forbyder aftaler mellem virksomheder, der er uforenelige med fællesmarkedet.
Their purpose is to ascertain whether the code and the practice are compatible with a number of provisions of the Treaty, in particular Article 81 EC, which prohibits agreements between undertakings which are incompatible with the common market.
Den italienske regering gør gældende, at ingen af de stillede spørgsmål kan antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at den forelæggende ret ikke har taget hensyn til, at de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser, der forbyder informativ reklame for liberale og intellektuelle erhverv, blev ophævet ved lovdekret nr. 223 af 4. juli 2006 14.
The Italian Government argues that all of the questions are inadmissible, on the ground that the national court did not take account of the fact that Decree-Law No 223 of 4 July 2006, 14 repealed the laws and regulations prohibiting the professions and those engaged in intellectual work from providing information by way of advertising.
Indledningsvis bemærkes, at i henhold til fast retspraksis tilkommer det, inden for rammerne af en præjudiciel procedure, udelukkende den nationale ret, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen.
By way of preliminary remark, it must be recalled that, according to settled caselaw, in proceedings for a preliminary ruling, it is solely for the national court before which the dispute has been brought, and which must assume responsibility for the subsequent judicial decision, to determine in the light of the particular circumstances of the case both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court.
Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse 15.
Consequently, where the questions submitted concern the interpretation of Community law, the Court of Justice is, in principle, bound to give a ruling. 15
Regeringen gør ligeledes gældende, at det tredje, fjerde og femte spørgsmål ikke har relevans for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, eftersom den manglende opfyldelse af aftalen indgået mellem Dermoestética og Advertising Media skyldes sidstnævntes stillingtagen og ikke tv-selskabet Canale 5’s afvisning af at sende reklamen.
It also contends that the third to fifth questions are not relevant to the resolution of the main proceedings because the non-performance of the contract between Dermoestética and Advertising Media is due to the position adopted by the latter and not to a refusal on the part of the Canale 5 television company.
Det er udelukkende i de tilfælde, hvor det klart fremgår, at den af den nationale ret ønskede fortolkning eller vurdering af en fællesskabsbestemmelses gyldighed savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, og Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål, at disse ikke kan antages til realitetsbehandling 16.
It is only where it is quite obvious that the interpretation of a provision of Community law that is sought by the national court bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose or where the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it that those questions may be declared inadmissible. 16
Kommissionen mener, at den første gruppe af spørgsmål kan antages til
The Commission considers that the first group of questions is admissible. On the
15 — Jf. dom af 21.1.2003, sag C-318/00, Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins, Sml. I, s. 905, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis.
15 — See, in particular, Case C-318/00 Bacardi-Martini and Cellier des Dauphins [2003] ECR I-905, paragraph 41 and the caselaw cited.
14 — GURI nr. 153 af 4.7.2006, s. 4, herefter »lovdekret nr. 223/2006«.
14 — GURI No 153 of 4 July 2006, p. 4, hereinafter referred to as ‘Decree-Law No 223/2006’.
16 — Ibidem, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis.
16 — Ibidem (paragraph 43 and the caselaw cited therein).
Endvidere er spørgsmålet om, hvorvidt de omtvistede bestemmelser i loven af 1992 er forenelige med artikel 43 EF og 49 EF, ikke åbenlyst uden relevans for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
In addition, the question whether the contested provisions of the 1992 Law are compatible with Articles 43 EC and 49 EC is not manifestly irrelevant to the outcome of the dispute in the main proceedings.
Inden for rammerne af den i artikel 234 EF omhandlede samarbejdsprocedure mellem retsinstanser er Domstolens og den forelæggende rets funktioner endvidere klart adskilte, og det tilkommer udelukkende sidstnævnte at fortolke den nationale lovgivning 17.
In addition, in the procedure laid down in Article 234 EC providing for cooperation between the national courts and the Court of Justice, the functions of the Court of Justice and the national courts are clearly separate and the latter has exclusive jurisdiction to interpret its national legislation. 17
Såfremt disse eller en af disse artikler måtte fortolkes således, at de er til hinder for bestemmelserne om forbud mod tv-reklame, som indført ved lov af 1992, skal den nationale ret se bort fra sådanne bestemmelser, i overensstemmelse med retspraksis om umiddelbart anvendelige fællesskabsbestemmelsers forrang 19.
If those articles, or one of them, must be interpreted as meaning that they preclude provisions, such as those introduced by the 1992 Law, which prohibit television advertising, the national court must set aside such provisions, in accordance with the caselaw on the primacy of rules of Community law which are directly applicable. 19
På baggrund af disse betragtninger synes den første gruppe spørgsmål at kunne antages til realitetsbehandling.
In the light of those considerations, the first group of questions is indeed admissible.
Det tilkommer den forelæggende ret, og ikke regeringen i den medlemsstat, som denne ret henhører under, at vurdere konsekvenserne af lovdekret nr. 223 af 4. juli 2006 for afgørelsen af tvisten i hovedsagen 18.
It is for the referring court to assess the effects of Decree-Law No 223 on the resolution of the main proceedings and not the government of the Member State from which the reference is made.
Ved at forelægge Domstolen denne anmodning om præjudiciel afgørelse tilkendegiver Giudice di pace di Genova, at den er af den opfattelse, at det pågældende lovdekret, hvorfra den i øvrigt citerer artikel 12, ikke anfægter anvendelsen af loven af 1992 i den tvist, den er forelagt. Det tilkommer ikke Domstolen at anfægte denne vurdering.
18In referring these questions to the Court of Justice for a preliminary ruling, the Giudice di Pace di Genova considered that Decree-law No 223, Article 12 of which it sets out, did not prevent the application of the 1992 Law to the case before it.
Den italienske regerings argument, hvorefter det nævnte lovdekret skulle have ophævet bestemmelserne i loven af 1992, der forbød reklame, samt samtlige de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser, der forbyder informativ reklame for liberale og intellektuelle erhverv, kan således ikke fastholdes og bevirke, at den første gruppe spørgsmål er uden genstand.
The Italian Government’s argument that Decree-law No 223 repealed the provisions of the 1992 Law prohibiting advertising, as it did all laws and regulations prohibiting the professions and those engaged in intellectual work from providing information by way of advertising, cannot therefore be accepted and deprive the first group of questions of their purpose.
Formålet med denne gruppe spørgsmål er at vurdere, om fællesskabsretten er til hinder for en adfærdskodeks, der er vedtaget af en lægesammenslutning, samt den praksis, denne gruppe har fulgt under anvendelse heraf. Den forelæggende ret har imidlertid ikke fremlagt oplysninger om kodeksens indhold eller praksis.
The purpose of that group of questions is to ascertain whether a code of conduct adopted by a federation of doctors and that federation’s practice in applying the code are compatible with Community law.
Den har heller ikke forklaret, hvorledes Domstolens undersøgelse af adfærdskodeksen og den nævnte praksis skulle være relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
Nor did it explain how the Court’s examination of that code and that practice would be relevant to the outcome of the main proceedings.
17 — Jf. dom af 17.6.1999, sag C-295/97, Piaggio, Sml. I, s. 3735, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis.
17 — See, in particular, Case C-295/97 Piaggio [1999] ECR I-3735, paragraph 29 and the caselaw cited.
19 — Dom af 9.3.1978, sag 106/77, Simmenthal, Sml. s. 629, præmis 21.
19 — Case 106/77 Simmenthal [1978] ECR 629, paragraph 21.
I det omfang tv-reklame for medicinske behandlinger er genstand for harmonisering i direktiv 89/552, skal det undersøges, om foreneligheden af de omtvistede bestemmelser i loven af 1992 skal vurderes i lyset af det pågældende direktiv eller i lyset af traktatens bestemmelser om fri bevægelighed.
Since rules on television advertising for medical treatments have been harmonised in Directive 89/552, it is necessary to consider whether the compatibility of the provisions of the 1992 Law at issue must be examined in the light of that directive or the provisions of the Treaty on freedom of movement.
Denne manglende relevans kan synes åbenbar, henset til, at det i henhold til den forelæggende rets oplysninger ikke var muligt for Advertising Media at opfylde sine kontraktmæssige forpligtelser på grund af loven af 1992, idet denne forbød al tv-reklame på nationale tv-kanaler for medicinskkirurgiske behandlinger i private klinikker inden for sundhedssektoren, og ikke som følge af anvendelsen af den pågældende kodeks, der var vedtaget af FNOMCEO, samt den heraf følgende praksis.
Indeed, it would appear to be obvious that those questions are irrelevant since, according to the information supplied by the referring court, Advertising Media explained that it was impossible for it to fulfil its contractual obligations because of the 1992 Law, in so far as it prohibited the broadcasting of all advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature carried out in private health care establishments on national television networks, and not because of the code adopted by FNOMCEO or its practice in applying it.
De relevante fællesskabsbestemmelser
The relevant provisions of Community law
Derfor vil jeg forelå Domstolen at fastholde, at fjerde og femte spørgsmål ikke er relevante for afgørelsen af tvisten i hovedsagen og derfor ikke bør antages til realitetsbehandling.
That is why I propose that the Court should decide that the fourth and fifth questions are manifestly irrelevant to the outcome of the main proceedings and should be declared inadmissible.
Artikel 14, stk. 1, i direktiv 89/552 forbyder udtrykkeligt fjernsynsreklamer for lægemidler og medicinsk behandling, der er receptpligtige i den medlemsstat, under hvis myndighed tv-radiospredningsorganet henhører.
Article 14(1) of Directive 89/552 expressly prohibits television advertising for medicinal products and medical treatment available only on prescription in the Member State within whose jurisdiction the broadcaster falls.
B — De tre første præjudicielle spørgsmål
B — The first three questions
Det skal derfor vurderes, om loven af 1992, for så vidt som den forbyder reklame på nationale tv-kanaler for medicinskkirurgiske kosmetiske behandlinger i private etablissementer, svarer til en gennemførelse af artikel 14, stk. 1, i direktiv 89/552.
The question is therefore whether the 1992 Law, to the extent that it prohibits the broadcasting of advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature carried out in private health care establishments on national television networks, is an implementation of Article 14(1) of Directive 89/552.
Det pågældende direktiv definerer ikke nærmere de medicinske behandlinger, der er omfattet at forbuddet mod tv-reklame nævnt i dets artikel 14, stk. 1.
The directive does not give a more precise definition of the medical treatments which are covered by the ban on television advertising laid down in Article 14(1).
Under retsmødet pegede Kommissionen på, at begrebet »medicinske behandlinger« som nævnt i den pågældende artikel, skulle fortolkes analogt med begrebet »lægemidler, der er receptpligtige«.
At the hearing, the Commission stated that the concept of ‘medical treatment’ in that article must be interpreted by analogy with that of ‘medicinal products available only on prescription’.
Det pågældende begreb svarer således til de handlinger, der foretages af en læge, når denne udfører en behandling efter anmodning fra en anden læge.
The concept at issue thus corresponds to acts performed by a doctor on the basis of a prescription issued by another doctor.
Kosmetisk kirurgi omfatter f.eks. operationer, der skal udbedre følgerne af en ulykke eller medfødte misdannelser.
In the field of plastic surgery, it covers, for example, operations intended to rectify the consequences of an accident or to correct a congenital deformity.
Derimod omfatter begrebet ikke operationer, der udføres alene på patientens foranledning.
On the other hand, it does not apply to acts performed solely at the patient’s request.
En fortolkning, hvorefter kosmetisk kirurgiske behandlinger er omfattet af artikel 14, stk. 1, i direktiv 89/552, afhængig af, om sådanne indgreb er foretaget efter henvisning fra en anden læge eller på patientens egen foranledning, gør det ikke muligt i alle tilfælde på forhånd at afgøre, om en given behandling er omfattet af forbuddet i den pågældende artikel eller ej.
If the question whether plastic surgery is or is not covered by Article 14(1) of Dir -ective 89/552 were to be decided on the basis of whether the operation was prescribed by another doctor or decided upon by the patient himself, it would not be possible to determine in advance in every case whether the treatment is covered by the prohibition in that article.
Et kirurgisk indgreb såsom ændring af næse eller bryster kan ske efter henvisning fra en læge for at udbedre følgerne af en ulykke eller sygdom.
An operation, such as the re-modelling of the nose or the breasts, could be prescribed by a doctor in order to rectify the consequences of an accident or following an illness.
Men indgrebet kan også være foretaget udelukkende på patientens anmodning, fordi denne, af rent kosmetiske grunde, ønsker at ændre sit ansigt eller en del af kroppen, og i dette tilfælde består lægens opgave i at undersøge, om dette indgreb er forsvarligt, henset til patientens helbred.
It could also be performed solely at the request of the patient, because that person has decided, for purely aesthetic reasons, to alter his face or that part of his anatomy and, in that case, the doctor’s role is to ascertain whether the operation is in fact compatible with the patient’s state of health.
Den nederlandske regering gør gældende, at alle medicinske behandlinger kræver tilstedeværelse af en læge, hvorfor formuleringen »der er receptpligtige« ikke tilføjer noget til begrebet medicinske behandlinger.
For its part, the Netherlands Government argues that, by definition, all medical treatment requires the intervention of a doctor, with the result that the words ‘available only on prescription’ adds nothing to the concept of medical treatment.
Denne regering gør ligeledes gældende, at medlemsstaterne kan vedtage strengere foranstaltninger end dem, der er fastsat i artikel 14 i direktiv 89/552.
It also points out that the Member States may adopt stricter rules than those provided for in Article 14 of Directive No 89/552.
I modsætning til den nederlandske regering mener jeg, at formuleringen »der er receptpligtig« er relevant med henblik på at fastsætte omfanget af forbuddet i artikel 14, stk. 1, i direktiv 89/552.
Unlike the Netherlands Government, I am of the opinion that the words ‘available only on prescription’ are totally relevant for the purpose of determining the scope of the prohibition laid down in Article 14(1) of Directive 89/552.
Endvidere mener jeg ikke, at receptkriteriet skal fortolkes således, som Kommissionen foreslår.
In addition, I do not believe that the criterion of a prescription should be interpreted as the Commission proposes.
Receptkriteriet, således som det er fremført af Kommissionen, gør det ikke muligt at gennemføre forbuddet i artikel 14, stk. 1, i direktiv 89/552 korrekt.
The criterion of a prescription, as presented by the Commission, does not therefore permit a correct implementation of the prohibition laid down in Article 14(1) of Directive 89/552.
Gennemførelsen af dette forbud kræver, at man på forhånd er klar over, hvilke typer af medicinske behandlinger der ikke må reklameres for på tv. Begrebet »medicinske behandlinger« i den i artikel 14, stk. 1, i det pågældende direktiv omhandlede betydning, samt begrebet »lægemidler« i samme artikel, bør efter min opfattelse fortolkes således, at det omfatter behandlinger, der som sådan er udelukket fra enhver form for tv-reklame.
Implementation of the prohibition requires the types of treatment for which television advertising is prohibited to be identified in advance. The concept of ‘medical treatment’ within the meaning of Article 14(1) of the directive, in the same way as that of ‘medicinal product’ in the same article must, in my opinion, be understood as covering treatments in respect of which, as such, all forms of television advertising are prohibited.
En afgrænsning af den pågældende artikels anvendelsesområde kræver således, at receptkriteriet gives en anden fortolkning.
In order to determine the scope of that provision, the criterion of a prescription must therefore be interpreted differently.
Når der i artikel 14, stk. 1, i direktiv 89/552 kun nævnes de lægemidler og medicinske behandlinger, der er tilgængelige ved recept eller efter henvisning fra en læge, har fællesskabslovgiver efter min opfattelse ønsket at begrænse forbuddet mod tv-reklame til lægemidler og medicinske behandlinger, der ifølge lovgivningen i den pågældende medlemsstat kun kan udskrives/henvises til af en læge.
By referring in Article 14(1) of Direct- ive 89/552 to medicinal products and medical treatment available only on prescription, the Community legislature intended, in my opinion, to limit the prohibition of television advertising to medicinal products and medical treatment which may be administered only with the authorisation of a doctor, in accordance with the legislation of the Member State concerned.
Det drejer sig således om lægemidler og medicinske behandlinger, der ikke kan overlades til patientens eller forbrugerens eget skøn.
The medicinal products and medical treatment in question are thus those of such a nature that the use of them cannot be left solely to the judgment of the patient or the consumer.
Forbuddet mod fjernsynsreklamer for lægemidler og medicinske behandlinger, der er receptpligtige, skyldes, at medicinen kun skal tages og behandlingen kun udføres, såfremt en læge finder det nødvendigt, og udelukkende med henblik på helbredelse og på de af lægen fastsatte vilkår.
The prohibition of television advertising for medicinal products and medical treatment available only on prescription is explained by the fact that they must be consumed or carried out only in case of necessity, as determined by a doctor, for strictly therapeutic purposes and under conditions determined by the therapist.
Fællesskabslovgivers hensigt har således været at forbyde handlinger, der kunne fremme købet af sådanne lægemidler og behandlinger, der, såfremt de ikke er strengt nødvendige og ikke indtages eller udføres i henhold til lægens anvisninger, kan bringe forbrugerens sundhed i fare.
The Community legislature thus intended to prohibit actions designed to promote the acquisition of such medicinal products and medical treatment which, if they are not really necessary and not consumed or carried out in accordance with the instructions of a doctor, could endanger the consumer’s health.
Denne analyse bekræftes af 30. betragtning til direktiv 89/552, hvorefter det, ifølge den franske udgave, ligeledes er nødvendigt at forbyde alle fjernsynsreklamer for lægemidler og medicinsk behandling, der er receptpligtige i de medlemsstater, under hvis myndighed tv-radiospredningsorganet hører.
That view is confirmed by the 30th recital in the preamble to Directive No 89/552 which, in the French-language version, states that television advertising for medicinal products and medical treatment available ‘only’ on prescription in the Member State concerned must be prohibited.
Det kan efter min opfattelse udledes heraf, at fællesskabslovgiver har ønsket at begrænse forbuddet mod fjernsynsreklame til medicinsk behandling, der kun kan udføres efter henvisning fra en læge.
I deduce from this that the Community legislature intended to limit the prohibition of television advertising to medical treatments which can be carried out only on a doctor’s instructions.
Det følger heraf, at såfremt en medicinsk behandling udføres udelukkende på en patients anmodning, hvilket inden for kosmetisk kirurgi og ifølge italiensk lovgivning er muligt for så vidt angår næse- eller brystoperationer, mener jeg ikke, at den er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, i direktiv 89/552.
It follows that, if a medical treatment can be carried out solely at the request of a patient, as the re-modelling of the nose or the breasts can be in the case of cosmetic surgery and under Italian law, I am of opinion that it does not fall within the scope of Article 14(1) of Directive 89/552.
Forbuddet mod fjernsynsreklame i loven af 1992 er således mere omfattende end forbuddet i direktiv 89/552.
The prohibition of television advertising laid down in the 1992 Law is thus much wider than that laid down in Directive No 89/552.
Loven af 1992 forbyder reklame på nationale tv-kanaler for udøvelse af erhverv og hjælpefunktioner i sundhedssektoren samt for privatklinikker.
The 1992 Law prohibits the broadcasting on national television networks of advertisements relating to the medical profession and ancillary medical professions and for private clinics.
Ifølge den forelæggende rets første, andet og tredje spørgsmål har loven nærmere bestemt til formål at forbyde enhver reklame på nationale tv-kanaler for medicinskkirurgiske kosmetiske behandlinger i dertil behørigt
In particular, according to the first three questions, the effect of the law is to prohibit all advertising on national television networks for medical and surgical