natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Da commune de Mesquer ikke fik medhold i sagen, indgav den appel til cour d’appel de Rennes, som ved dom af 13. februar 2002 stadfæstede førsteinstansens dom med den begrundelse, at fuelolien i den foreliggende sag ikke udgjorde affald, men et brændstof i form af et energiråstof, som var forarbejdet til et bestemt formål. Cour d’appel de Rennes erkendte ganske vist, at den fuelolie, som var blevet udledt, blev omdannet til affald ved blanding med vand og sand, men fandt ikke, at der forelå nogen bestemmelse, hvorefter det var muligt at fastslå Total-selskabernes ansvar, da disse ikke kunne anses for producenter eller indehavere af affaldet.
The action was unsuccessful, and the Commune de Mesquer appealed to the Cour d’appel de Rennes (Court of Appeal, Rennes), which by judgment of 13 February 2002 confirmed the decision at first instance, taking the view that the heavy fuel oil did not in this case constitute waste but was a combustible material for energy production manufactured for a specific use.
Commune de Mesquer indgav herefter kassationsanke.
The municipality appealed on a point of law to the Cour de cassation (Court of Cassation).
Da cour de cassation er af den opfattelse, at tvisten rejser alvorlige vanskeligheder vedrørende fortolkningen af direktiv 75/442, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
Since it considered that the case raised a serious problem of interpretation of Directive 75/442, the Cour de cassation decided to stay the proceedings and refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Total-selskaberne har gjort gældende, at den præjudicielle forelæggelse bør afvises, da commune de Mesquer allerede har fået udbetalt erstatning af FIPOL og derfor ikke har nogen retlig interesse.
The Total companies submit that the reference for a preliminary ruling must be declared inadmissible in so far as the Commune de Mesquer has already received compensation from the Fund and consequently has no legal interest in bringing proceedings.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse er følgelig hypotetisk.
In those circumstances the request for a preliminary ruling is hypothetical.
Ifølge Domstolens faste retspraksis er der formodning for, at de spørgsmål om fællesskabsrettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge — og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve — er relevante.
It is settled caselaw that questions on the interpretation of Community law referred by a national court, in the factual and legislative context which that court is responsible for defining and the accuracy of which is not a matter for the Court to determine, enjoy a presumption of relevance.
Endvidere tilkommer det ifølge Domstolens faste praksis de nationale retter, for hvem en tvist er indbragt, at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig, for at de kan afsige dom, som om de spørgsmål, de forelægger for Domstolen, er relevante (dom af 15.6.2006, forenede sager C-393/04 og C-41/05, Air Liquide Industries Belgium, Sml. I, s. 5293, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
Moreover, according to settled caselaw, it is for the national court hearing a dispute to determine both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court (Joined Cases C-393/04 and C-41/05 Air Liquide Industries Belgium [2006] ECR I-5293, paragraph 24 and the caselaw cited).
I så henseende fremgår det af sagens akter, at commune de Mesquer har fået udbetalt nogle beløb af FIPOL, efter at kommunen havde fremsat erstatningskrav bl.a. over for ejeren af skibet Erika og FIPOL.
It may be seen from the documents in the case that the Commune de Mesquer has indeed received payments from the Fund, made following the claim for compensation it brought against inter alia the owner of the Erika and the Fund.
Der blev herefter indgået forlig om disse beløb, hvorved kommunen udtrykkeligt gav afkald på at indlede retsforfølgning, men i modsat fald skulle tilbagebetale de udbetalte beløb.
Those payments were the subject of settlements by which the municipality expressly agreed not to bring any actions or proceedings, on pain of having to repay the sums paid.
Det fremgår, at den forelæggende ret rådede over disse oplysninger, men på trods heraf hverken fandt, at tvisten i hovedsagen dermed måtte anses for bortfaldet, eller at commune de Mesquer ikke længere havde nogen retlig interesse, ligesom den ikke har givet afkald på at forelægge Domstolen de præjudicielle spørgsmål.
It is apparent that the Cour de cassation had that information before it, but none the less did not consider that the dispute in the main proceedings had ceased or that the Commune de Mesquer had lost its legal interest in bringing proceedings, and did not decide not to refer its questions to the Court for a preliminary ruling.
Cour de cassations spørgsmål må derfor besvares.
In those circumstances the questions put by the Cour de cassation must be answered.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om fuelolie, der sælges som brændstof, kan betegnes som affald i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra a), i direktiv 75/442.
By its first question, the referring court seeks to know whether heavy fuel oil sold as a combustible fuel may be classified as waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Ifølge Total-selskaberne, de medlemsstater, der har afgivet indlæg ved Domstolen, og Kommissionen bør dette spørgsmål besvares benægtende. Kun commune de Mesquer har gjort gældende, at fuelolie bør anses for affald, og at dette stof i øvrigt henhører under kategorien af farlige og ulovlige produkter.
The Total companies, the Member States which have submitted observations, and the Commission take the view that the question should be answered in the negative.
Indledningsvis bemærkes, at ifølge artikel 1, litra a), i direktiv 75/442 skal ethvert stof eller enhver genstand, som henhører under en af kategorierne i direktivets bilag I, og som indehaveren skiller sig af med eller agter eller er forpligtet til at skille sig af med, anses for affald.
It should be recalled that under Article 1(a) of Directive 75/442 any substance or object in the categories set out in Annex I to the directive which the holder discards or intends or is required to discard is to be regarded as waste.
Domstolen har endvidere fastslået, at i betragtning af formålet med direktiv 75/442 kan begrebet affald ikke fortolkes indskrænkende (jf. dommen i sagen ARCO Chemie Nederland m.fl., præmis 40).
The Court has also held that, in view of the aim pursued by Directive 75/442, the concept of waste cannot be interpreted restrictively (see ARCO Chemie Nederland, paragraph 40).
Dette begreb kan omfatte alle de genstande og stoffer, som indehaveren skiller sig af med, uanset om de har en handelsmæssig værdi, og om de indsamles i et erhvervsmæssigt formål med henblik på genvinding, videreudnyttelse eller genanvendelse (jf. bl.a. dom af 18.4.2002, sag C-9/00, Palin-Granit og Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, Sml.
That concept can cover all objects and substances discarded by their owner, even if they have a commercial value and are collected on a commercial basis for recycling, reclamation or reuse (see, in particular, Case C-9/00 Palin Granit and Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus [2002] ECR I-3533, paragraph 29 and the caselaw cited).
Visse omstændigheder kan i den forbindelse udgøre et indicium for, at der foreligger en handling, en hensigt eller forpligtelse til at skille sig af med et stof eller en genstand i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra a), i direktiv 75/442.
In this respect, certain circumstances may constitute evidence that a substance or object has been discarded or of an intention or requirement to discard it within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Det gælder bl.a., når det anvendte stof er et restprodukt fra en produktion, dvs. et
That will be the case in particular where the substance used is a production residue, that is to say, a product not sought as
Domstolen har således præciseret, at udvindingsaffald i et granitbrud, som ikke er det produkt, producenten primært har søgt fremstillet, i princippet udgør affald (Palin Granitdommen, præmis 32 og 33).
The Court has thus said that leftover stone from extraction processes of a granite quarry which is not the product primarily sought by the operator in principle constitutes waste (Palin Granit, paragraphs 32 and 33).
Det er dog tænkeligt, at et gode, et materiale eller et råstof, der fremkommer under en produktions- eller udvindingsproces, som ikke primært har til formål at frembringe dette, ikke udgør et restprodukt, men et biprodukt, som virksomheden ikke ønsker at skille sig af med, men efterfølgende at udnytte eller sælge på fordelagtig økonomisk måde uden forudgående forarbejdning (jf. Palin Granitdommen, præmis 34, og kendelse af 15.1.2004, sag C-235/02, Saetti og Frediani, Sml. I, s. 1005, præmis 35).
However, goods, materials or raw materials resulting from a manufacturing or extraction process which is not primarily intended to produce that item may constitute not a residue but a by-product which the undertaking does not wish to discard but intends to exploit or market on economically advantageous terms in a subsequent process without prior processing (see Palin Granit, paragraph 34, and order in Case C-235/02 Saetti and Frediani [2004] ECR I-1005, paragraph 35).
Det er nemlig ubegrundet at lade bestemmelserne i direktiv 75/442 omfatte goder, materialer eller råstoffer, der har en økonomisk værdi som produkter, uanset om de gennemgår en eller anden form for forarbejdning eller ej, og som er undergivet de bestemmelser, der finder anvendelse for sådanne produkter (jf. Palin Granitdommen, præmis 35, og Saetti og Frediani-kendelsen, præmis 35).
There is no reason to apply the provisions of Directive 75/442 to goods, materials or raw materials which have an economic value as products regardless of any form of processing and which, as such, are subject to the legislation applicable to those products (see Palin Granit, paragraph 35, and order in Saetti and Frediani, paragraph 35).
Da begrebet affald imidlertid skal fortolkes udvidende for at begrænse de ulemper og skadelige virkninger, der er forbundet med affald, bør den nævnte argumentation vedrørende biprodukter kun anvendes i situationer, hvor det ikke blot er muligt, men sikkert, at godet, materialet eller råstoffet vil blive genanvendt uden forudgående forarbejdning og i forlængelse af produktionsprocessen (Palin Granitdommen, præmis 36, og Saetti og Frediani-kendelsen, præmis 36).
However, having regard to the obligation to interpret the concept of waste widely in order to limit its inherent nuisance and harmful effects, the reasoning concerning by-products should be confined to situations in which the reuse of goods, materials or raw materials is not a mere possibility but a certainty, without prior processing and as an integral part of the production process (Palin Granit, paragraph 36, and order in Saetti and Frediani, paragraph 36).
Sandsynligheden for, at stoffet genanvendes uden forudgående forarbejdning, er således et andet kriterium af relevans ved afgørelsen af, om et stof kan anses for affald i direktiv 75/442’s forstand, ud over kriteriet om, hvorvidt stoffet er et restprodukt fra en produktion.
In addition to the criterion of whether a substance constitutes a production residue, a second relevant criterion for determining whether or not the substance is waste within the meaning of Directive 75/442 is thus the degree of likelihood that the substance will be reused without prior processing.
Såfremt en genanvendelse af stoffet ikke blot er en mulighed, men også økonomisk fordelagtig for indehaveren, er der stor sandsynlighed for en
If, in addition to the mere possibility of reusing the substance, there is also an economic advantage to the holder in so
I så fald kan det pågældende stof ikke længere anses for en byrde, som indehaveren søger at »skille sig af med«, men må anses for et egentligt produkt (Palin Granitdommen, præmis 37).
In that case, the substance in question can no longer be considered a substance which its holder seeks to ’discard’ and must be regarded as a genuine product (see Palin Granit, paragraph 37).
Det fremgår af sagens akter, at det i hovedsagen omhandlede produkt er fremkommet ved raffinering af olie.
In the case at issue in the main proceedings, it appears that the substance in question is obtained as a result of the process of refining oil.
Et sådant restprodukt kan udnyttes erhvervsmæssigt med en økonomisk fordel, hvilket bekræftes af, at det er blevet solgt og opfylder køberens krav, således som det er fremhævet af den forelæggende ret.
However, this residual substance is capable of being exploited commercially on economically advantageous terms, as is confirmed by the fact that it was the subject of a commercial transaction and meets the buyer’s specifications, as the referring court points out.
Det første spørgsmål må herefter besvares med, at et stof som det i hovedsagen omhandlede, dvs. fuelolie, der sælges som brændstof, ikke udgør affald i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 75/442, når det udnyttes eller sælges på økonomisk fordelagtig måde og faktisk kan anvendes som brændstof, uden at en forudgående forarbejdning er nødvendig.
The answer to the first question must therefore be that a substance such as that at issue in the main proceedings, namely heavy fuel oil sold as a combustible fuel, does not constitute waste within the meaning of Directive 75/442, where it is exploited or marketed on economically advantageous terms and is capable of actually being used as a fuel without requiring prior processing.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om fuelolie, der ved et uheld er spildt i havet på grund af et skibs forlis, under de foreliggende omstændigheder må anses for affald i kategori Q4 i bilag I til direktiv 75/442.
By its second question the referring court seeks essentially to know whether heavy fuel oil that is accidentally spilled into the sea following a shipwreck must in such circumstances be classified as waste within the meaning of category Q4 in Annex I to Directive 75/442.
Indlæg ved Domstolen
Observations submitted to the Court
Commune de Mesquer, hvis synspunkt i det væsentlige støttes af den franske og italienske regering samt Kommissionen, er af den opfattelse, at olieprodukter som de i sagen omhandlede må anses for affald i direktiv 75/442’s forstand, når de udledes i havet, og så meget mere, når de blandes med vand og sedimenter.
The Commune de Mesquer, with which the French and Italian Governments and the Commission substantially agree, takes the view that where such hydrocarbons are discharged into the sea, and all the more so if they are mixed with water and sediment, they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442.
Total-selskaberne er af den opfattelse, at den blanding, som olieprodukter indgår med vand og kystsedimenter, alene har karakter af affald, såfremt der består en forpligtelse til at fjerne eller nyttiggøre de olieprodukter, der som sådan er udledt ved et uheld, og såfremt de ikke længere kan skilles fra vand og sedimenter.
The Total companies submit that the mixture consisting of hydrocarbons, water and sediment from the coast constitutes waste only if there is an obligation to dispose of or recover accidentally spilled hydrocarbons as such and they are indissolubly mixed with the water and sediment.
Det Forenede Kongeriges regering er af den opfattelse, at sådanne tunge kulbrinter kan anses for affald i dette direktivs forstand, men finder det ønskeligt, at olieprodukter, der udledes i havet ved et uheld, kun er undergivet konventionen om privatretligt ansvar og FIPOL-konventionen, og at direktiv 75/442 derfor ikke finder anvendelse i en sådan situation.
The United Kingdom Government, while accepting that such hydrocarbons may be classified as waste within the meaning of that directive, considers it preferable for the accidental spillage of hydrocarbons at sea to be covered exclusively by the Liability Convention and the Fund Convention, so that Directive 75/442 does not apply in such circumstances.
Indledningsvis bemærkes, at bilag I til direktiv 75/442 opstiller lister over stoffer og genstande, der kan anses for affald.
It should be noted, to begin with, that Annex I to Directive 75/442 provides lists of substances and objects that may be classified as waste.
Bilaget er dog kun vejledende, da spørgsmålet, om der foreligger affald, først og fremmest afhænger af indehaverens handlemåde og af, hvorledes udtrykket »skille sig af med« skal forstås (jf. dom af 7.9.2004, sag C-1/03, Van de Walle m.fl., Sml. I, s. 7613, præmis 42).
However, the lists are only intended as guidance, and the classification of waste is to be inferred primarily from the holder’s actions and the meaning of the term ’discard’ (see Case C-1/03 Van de Walle and Others [2004] ECR I-7613, paragraph 42).
Den omstændighed, at bilag I til direktiv 75/442, som ifølge overskriften vedrører »Affaldskategorier«, i punkt Q4 nævner »materialer, der er spildt eller tabt ved uheld, eller som på anden måde er involveret i et uheld, herunder materialer, udstyr osv., der er kontamineret som følge af det pågældende uheld«, er derfor kun et indicium for, at sådanne materialer falder ind under anvendelsesområdet for begrebet affald.
The fact that Annex I to Directive 75/442, entitled ‘Categories of waste’, refers in point Q4 to ‘Materials spilled, lost or having undergone other mishap, including any materials, equipment, etc., contaminated as a result of the mishap’ thus merely indicates that such materials may fall within the scope of waste.
Denne omstændighed alene giver derfor ikke grundlag for at anse olieprodukter, der er spildt i havet ved et uheld, og som er skyld i en forurening af en medlemsstats territorialfarvande og heraf følgende forurening af dens kyst, for affald (jf. i denne retning dommen i sagen Van de Walle m.fl., præmis 43).
It cannot therefore suffice to classify as waste hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 43).
Det må derfor undersøges, om sådan udledning af olieprodukter ved et uheld er en handling, hvorved indehaveren skiller sig af med disse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra a), i direktiv 75/442 (jf. i denne retning dommen i sagen Van de Walle m.fl., præmis 44).
In those circumstances, it must be examined whether such an accidental spillage of hydrocarbons is an act by which the holder discards them within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442 (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 44).
Herom bemærkes, at når det pågældende stof eller den pågældende genstand udgør et restprodukt, dvs. et produkt, der ikke som sådan er søgt fremstillet med henblik på en senere anvendelse, og indehaveren ikke uden forudgående forarbejdning kan genbruge det på økonomisk fordelagtig måde, må det anses for en byrde, som indehaveren »skiller sig af med« (jf. Palin Granitdommen, præmis 32-37, og dommen i sagen Van de Walle m.fl., præmis 46).
Where the substance or object in question is a production residue, that is to say, a product which is not itself wanted for subsequent use and which the holder cannot reuse on economically advantageous terms without prior processing, it must be regarded as a burden which the holder ‘discards’ (see Palin Granit, paragraphs 32 to 37, and Van de Walle, paragraph 46).
Hvad angår olieprodukter, som er udledt ved et uheld, og som er skyld i forurening af jorden og grundvandet, har Domstolen tidligere fastslået, at sådanne produkter ikke udgør produkter, der kan genbruges uden forudgående forarbejdning (jf. dommen i sagen Van de Walle m.fl., præmis 47).
In the case of hydrocarbons which are accidentally spilled and cause soil and groundwater contamination, the Court has held that they do not constitute a product which can be reused without prior processing (see Van der Walle, paragraph 47).
Dette må også gælde for olieprodukter, som er udledt i havet ved et uheld, og som er skyld i forurening af en medlemsstats territorialfarvande og heraf følgende forurening af dens kyst.
The same conclusion must be reached in the case of hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State.
Det er således ubestridt, at det er meget usikkert — om overhovedet muligt — at udnytte eller sælge en sådan olie, som har bredt sig i eller blandet sig med vand eller endog er konglomereret med sedimenter.
It is common ground that the exploiting or marketing of such hydrocarbons, spread or forming an emulsion in the water or agglomerated with sediment, is very uncertain or even hypothetical.
Det er ligeledes ubestridt, at selv om det antages, at det er teknisk muligt at udnytte eller sælge et sådant produkt, forudsætter dette i hvert fald en forudgående forarbejdning, der langt fra er økonomisk fordelagtig for indehaveren af dette stof, men som medfører væsentlige økonomiske byrder.
It is also agreed that, even assuming that it is technically possible, such exploiting or marketing would in any event imply prior processing operations which, far from being economically advantageous for the holder of the substance, would in fact be a significant financial burden.
Følgelig må sådanne olieprodukter, der udledes i havet ved et uheld, anses for stoffer, som indehaveren ikke havde til hensigt at fremstille, og som han »skiller sig af med« — om end uforsætligt — i forbindelse med transporten heraf, hvorfor de må anses for affald i direktiv 75/442’s forstand (jf. i denne retning dommen i sagen Van de Walle m.fl., præmis 47 og 50).
It follows that such hydrocarbons accidentally spilled at sea are to be regarded as substances which the holder did not intend to produce and which he ‘discards’, albeit involuntarily, while they are being transported, so that they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442 (see, to that effect, Van der Walle, paragraphs 47 and 50).
I øvrigt berøres direktivets anvendelighed ikke af, at den udledning af olieprodukter, som er sket ved et uheld, ikke fandt sted på en medlemsstats landområde, men udelukkende inden for dennes eksklusive økonomiske zone.
Moreover, the applicability of that directive is not called into question by the fact that the accidental spillage of hydrocarbons took place not on the land territory of a Member State but in its exclusive economic zone.
Uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om direktivet finder anvendelse på skibsforlis, er det herom tilstrækkeligt at fremhæve, at de her i sagen foreliggende olieprodukter, som blev udledt i havet ved et ulykkestilfælde, drev med strømmen langs kysten, indtil de blev skyllet på land, og de blev på denne måde spredt ud på den pågældende medlemsstats landområde.
Without there being any need to rule on the applicability of the directive at the place where the ship sank, it suffices to observe that the hydrocarbons thus accidentally spilled drifted along the coast until they were washed up on it, so being discharged on the Member State’s land territory.
Heraf følger, at når en olietanker forliser under sådanne omstændigheder, som foreligger i tvisten i hovedsagen, er det omfattet af direktiv 75/442’s stedlige anvendelsesområde.
It follows that, in the circumstances of the sinking of an oil tanker such as those at issue in the main proceedings, Directive 75/442 applies ratione loci.