natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Som generaladvokaten har anført i punkt 87 i forslaget til afgørelse, er det muligt at overføre denne retspraksis til aftaler, der som rammeaftalen udspringer af drøftelser mellem arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan på grundlag af artikel 139, stk. 1, EF, og som i overensstemmelse med samme bestemmelses stk. 2 er blevet gennemført ved et rådsdirektiv, som disse aftaler derved er blevet en integreret del af.
As the Advocate General noted at point 87 of her Opinion, that caselaw can be applied to agreements which, like the framework agreement, are the product of a dialogue, based on Article 139(1) EC, between management and labour at Community level and which have been implemented in accordance with Article 139(2) EC by a directive of the Council of the European Union, of which they are thus an integral component.
Om rammeaftalens § 4, stk. 1
Clause 4(1) of the framework agreement
I rammeaftalens § 4, stk. 1, er der fastsat et forbud mod at behandle personer med tidsbegrænset ansættelse mindre gunstigt med hensyn til ansættelsesvilkår end sammenlignelige fastansatte, udelukkende med den begrundelse, at de er ansat i en tidsbegrænset stilling, medmindre denne forskelsbehandling er begrundet i objektive forhold.
Clause 4(1) of the framework agreement prohibits, in respect of employment conditions, the treatment of fixedterm workers in a less favourable manner than com -parable permanent workers solely because they have a fixedterm contract or relation unless different treatment is justified on objective grounds.
Ved denne bestemmelse forbydes generelt og utvetydigt enhver form for forskelsbehandling, der ikke er objektivt begrundet, af personer med tidsbegrænset ansættelse med hensyn til arbejdsvilkår.
That provision prohibits, in a general manner and in unequivocal terms, any difference in treatment of fixedterm workers in respect of employment conditions which is not objectively justified.
Som Impact har anført, forekommer bestemmelsens indhold således at være tilstrækkelig præcis til, at den kan påberåbes af en borger og anvendes af retten (jf. analogt Marshall-dommen, præmis 52).
As Impact maintained, its subjectmatter appears therefore to be sufficiently precise to be relied upon by an individual and to be applied by the national court (see, by analogy, Marshall, paragraph 52).
I modsætning til det, som Irland har gjort gældende, ændrer den manglende definition i den berørte bestemmelse af begrebet arbejdsvilkår ikke ved bestemmelsens egnethed til at blive anvendt af en domstol på den tvist, den skal afgøre, og denne omstændighed kan følgelig ikke fratage bestemmelsen dens tilstrækkeligt præcise karakter.
Contrary to Ireland’s submission, the fact that there is no definition of ‘employment conditions’ in Clause 4(1) does not render that provision incapable of being applied by a national court to the facts of a dispute which it is to hear and determine and, consequently, is unlikely to render the subjectmatter of that provision insufficiently precise.
Direktivbestemmelser er således allerede blevet anset for at være tilstrækkeligt præcise, uanset den manglende fællesskabsdefinition af de socialretlige begreber, som disse bestemmelser indeholder (jf. herved dom af 19.11.1991, forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich m.fl., Sml. I, s. 5357, præmis 13 og 14).
Thus, the provisions of a directive have already been deemed to be sufficiently precise notwithstanding the absence of a Community definition of the sociallaw terms included in those provisions (see, in that respect, Joined Cases C-6/90 and C-9/90 Francovich and Others [1991] ECR I-5357, paragraphs 13 and 14).
Desuden kræver det præcise forbud i rammeaftalens § 4, stk. 1, ikke nogen yderligere retsakt fra fællesskabsinstitutionerne (jf. analogt dom af 4.12.1974, sag 41/74, van Duyn, Sml. s. 1337, præmis 6).
Furthermore, the precise prohibition laid down by Clause 4(1) of the framework agreement does not require the adoption of any further measure of the Community institutions (see, by analogy, Case 41/74 van Duyn [1974] ECR 1337, paragraph 6).
I øvrigt tillægger den pågældende bestemmelse ikke medlemsstaterne nogen beføjelse til ved gennemførelsen af denne i national ret
Besides, the provision under consideration does not in any way confer on
DOM AF 15.4.2008 — SAG C-268/06 at betinge eller begrænse det forbud, der deri er fastsat vedrørende arbejdsvilkår (jf. analogt Marshall-dommen, præmis 55).
Member States the right, when transposing it into domestic law, to limit the scope of the prohibition laid down in respect of employment conditions (see, by analogy, Marshall, paragraph 55).
Den præcise og ubetingede karakter af rammeaftalens § 4, stk. 1, påvirkes heller ikke af bestemmelsens stk. 2.
The precision and unconditionality of Clause 4(1) of the framework agreement are not affected by Clause 4(2) either.
Som generaladvokaten har anført i punkt 101 i forslaget til afgørelse, fremhæves nemlig i bestemmelsens stk. 2 blot en af de mulige konsekvenser, der i givet fald under domstolskontrol kan knyttes til anvendelsen af princippet om forbud mod forskelsbehandling til fordel for personer i tidsbegrænset ansættelse, uden at dette på nogen måde begrænser selve indholdet af dette princip.
As the Advocate General noted at point 101 of her Opinion, Clause 4(2) simply articulates one of the consequences which may be associated, where appropriate, subject to judicial control, with the application of the principle of nondiscrimination in favour of fixedterm workers, without in any way undermining the substance of that principle.
Hvad angår rammeaftalens § 4, stk. 3, som Irland ligeledes har påberåbt sig til støtte for, at bestemmelsens stk. 1 ikke er umiddelbart anvendelig, bemærkes, at den overlader til medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter at fastsætte de nærmere forskrifter med henblik på at fremme »efterlevelsen« af det i bestemmelsen fastsatte forbud mod forskelsbehandling.
As regards Clause 4(3) of the framework agreement, upon which Ireland also relied in order to deny Clause 4(1) direct effect, it must be observed that Clause 4(3) entrusts the Member States and/or the social partners with the definition of the arrangements for facilitating the ‘application’ of the principle of nondiscrimination laid down by that clause.
Sådanne forskrifter kan derfor på ingen måde angå definitionen af selve princippets indhold (jf. analogt dom af 19.1.1982, sag C-8/81, Becker, Sml. s. 53, præmis 32 og 33).
Such arrangements cannot therefore in any way relate to the actual substance of that principle (see, by analogy, Case 8/81 Becker [1982] ECR 53, paragraphs 32 and 33).
Som den forelæggende ret selv har antydet, og som Impact har gjort gældende, kan disse forskrifter således ikke betinge eller begrænse princippets rækkevidde (jf. analogt dom af 21.6.1974, sag 2/74, Reyners, Sml. s. 631, præmis 21 og 26, og Beckerdommen, præmis 39).
As the referring court itself suggested, and as Impact submitted, they cannot therefore limit the existence or restrict the scope of that principle (see, by analogy, Case 2/74 Reyners [1974] ECR 631, paragraphs 21 and 26, and Becker, paragraph 39).
Det følger heraf, at rammeaftalens § 4, stk. 1, ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetinget og tilstrækkeligt præcis til, at en borger kan påberåbe sig bestemmelsen for en national domstol.
It follows that Clause 4(1) of the framework agreement appears, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
Rammeaftalens § 5, stk. 1.
Clause 5(1) of the framework agreement
Ved rammeaftalens § 5, stk. 1, pålægges medlemsstaterne med det formål at forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold at vedtage en eller flere af de foranstaltninger, der opregnes i bestemmelsen, når der ikke er fastsat tilsvarende retsregler i national ret.
Clause 5(1) of the framework agreement requires Member States to adopt one or more of the measures listed where domestic law does not include equivalent legal measures, in order to prevent abuse arising from the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Der opregnes tre foranstaltninger, der vedrører henholdsvis objektive omstændigheder, der kan begrunde en fornyelse af sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold, den maksimale samlede varighed af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller arbejdsforhold, eller antallet af gange sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold kan fornys.
The measures listed, of which there are three, relate, respectively, to objective reasons justifying the renewal of such contracts or relationships, the maximum total duration of successive fixedterm employment contracts or relationships, and the number of renewals of such contracts or relationships.
Som Kommissionen har gjort gældende under henvisning til dommen i sagen Francovich m.fl. (præmis 17 ovenfor), udelukker den omstændighed, at medlemsstaterne kan vælge mellem flere forskellige midler til at nå det mål, som tilsigtes med direktivet, ikke, at private ved de nationale domstole kan gøre de rettigheder gældende, som kan fastslås med tilstrækkelig sikkerhed alene på grundlag af direktivets bestemmelser (jf. ligeledes i denne retning dom af 2.8.1993, sag C-271/91, Marshall, Sml. I, s. 4367, præmis 37, og dommen i sagen Pfeiffer m.fl., præmis 105).
Admittedly, as the Commission contended when referring to the judgment in Francovich and Others (paragraph 17), the right of the Member States to choose among several possible means of achieving the result required by a directive does not preclude the possibility for individuals of enforcing before the national courts rights the content of which can be determined sufficiently precisely on the basis of the provisions of that directive alone (see also, to that effect, Case C-271/91 Marshall [1993] ECR I-4367, paragraph 37, and Pfeiffer and Others, paragraph 105).
Det må imidlertid fastslås, at rammeaftalens § 5, stk. 1, i modsætning til de omtvistede bestemmelser i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Francovich m.fl., ikke indeholder nogen ubetinget og tilstrækkelig præcis forpligtelse, der i mangel af rettidige gennemførelsesforanstaltninger kan påberåbes af en privat for en national domstol.
However, it must be held that, unlike the provisions at issue in the case giving rise to the judgment in Francovich and Others, Clause 5(1) of the framework agreement does not contain any unconditional and sufficiently precise obligation capable of being relied upon, in the absence of transposing measures taken within the requisite period, by an individual before a national court.
I dommen i sagen Francovich m.fl. kunne Domstolen på trods af den valgfrihed, medlemsstaterne var blevet overladt ved det berørte direktiv, med henblik på at nå det med direktivet tilsigtede formål, i dette direktiv identificere nogle bestemmelser, der ubetinget og tilstrækkeligt præcist definerede et indhold i form af en minimumsbeskyttelse for private, der i det konkrete tilfælde vedrørte sikring af arbejdstagernes tilgodehavender i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (jf. ligeledes med hensyn til andre tilfælde af identifikation af en sådan minimumsbeskyttelse dom af 3.10.2000, sag C-303/98, Simap, Sml. I, s. 7963, præmis 68 og 69, samt dommen i sagen Pfeiffer m.fl., præmis 105).
In Francovich and Others, notwithstanding the freedom of choice given to the Member States by the directive in question to achieve the result required by that directive, the Court of Justice was able to identify in the directive provisions defining, unconditionally and sufficiently precisely, content comprising minimum protection in favour of individuals: in that case, a minimum guarantee for the payment of wage claims in the event of the employer’s insolvency (for other cases of identificat- ion of minimum protection, see also Case C-303/98 Simap [2000] ECR I-7963, paragraphs 68 and 69, and Pfeiffer and Others, paragraph 105).
Kommissionens argument om, at rammeaftalens § 5, stk. 1, ligeledes er udtryk for en sådan materiel minimumsbeskyttelse, for så vidt som bestemmelsen i mangel af andre foranstaltninger til bekæmpelse af misbrug eller i det mindste foranstaltninger, der er tilstrækkeligt effektive, objektive og gennemsigtige i dette øjemed, kræver, at der foreligger objektive omstændigheder, der begrunder en fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold, kan ikke tiltrædes i det foreliggende tilfælde.
In the present case, however, the Court cannot accept the Commission’s suggestion that Clause 5(1) of the framework agreement also establishes such minimum material protection in that, in the absence of any other measure intended to combat abuse or at least of any sufficiently effective, objective and transparent measure to that end, it requires objective reasons to justify the renewal of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Selv om det er korrekt, som Domstolen fremhævede i præmis 67 i dommen i sagen Adeneler m.fl., at det fremgår af punkt 7 i de generelle betragtninger til rammeaftalen, at de kontraherende parter fandt, at »[e]n anvendelse af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, begrundet i objektive forhold, er en måde, hvorpå man kan forhindre misbrug«, ændrer dette nemlig ikke ved, at den fortolkning, Kommissionen har gjort sig til talsmand for, ville svare til at indføre en rangordning mellem de forskellige foranstaltninger i rammeaftalens § 5, stk. 1, uanset at selve ordlyden af denne bestemmelse utvetydigt angiver, at de forskellige foranstaltninger opfattes som værende »tilsvarende«.
First, while it is true, as the Court stated in paragraph 67 of the judgment in Adeneler and Others, that, according to paragraph 7 of the general considerations in the framework agreement, the signatory parties to that agreement took the view that ‘the use of fixedterm employment contracts founded on objective reasons is a way to prevent abuse’, the fact remains that the construction advocated by the Commission effectively introduces a hierarchy between the various measures referred to in Clause 5(1) of the framework agreement, whereas the terms of that provision themselves unequivocally show that the various measures envisaged are intended to be ‘equivalent’.
Som generaladvokaten har anført i punkt 116 i forslaget til afgørelse, ville den af Kommissionen foreslåede fortolkning desuden medføre, at den valgfrihed med hensyn til midler, som medlemsstaterne overlades ved rammeaftalens § 5, stk. 1,
Second, as the Advocate General also noted at point 116 of her Opinion, the interpretation proposed by the Commission would have the effect of rendering meaningless the choice of means allowed by Clause 5(1) of the framework agreement, since
Til forskel fra de sager, der gav anledning til de ovenfor i præmis 72 anførte domme, er det således ikke i det foreliggende tilfælde muligt i tilstrækkeligt omfang at fastslå, hvilken minimumsbeskyttelse der under alle omstændigheder skal iværksættes i medfør af rammeaftalens § 5, stk. 1.
Contrary to what was accepted in the cases giving rise to the judgments cited in paragraph 72 of the present judgment, it is therefore not possible, in the present case, to determine sufficiently the minimum protection which should, on any view, be implemented pursuant to Clause 5(1) of the framework agreement.
Det følger heraf, at denne bestemmelse ud fra et indholdsmæssigt synspunkt ikke fremstår som ubetinget og tilstrækkeligt præcis til, at en borger kan påberåbe sig bestemmelsen for en national domstol.
It follows that that provision does not appear, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
Henset til ovenstående bemærkninger skal det andet spørgsmål besvares således, at rammeaftalens § 4, stk. 1, er ubetinget og tilstrækkeligt præcis til, at en borger kan påberåbe sig bestemmelsen for en national domstol, hvorimod dette ikke er tilfældet for så vidt angår rammeaftalens § 5, stk. 1.
In the light of the foregoing, the answer to the second question must be that Clause 4(1) of the framework agreement is unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court; that is not the case, however, as regards Clause 5(1) of the framework agreement.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret — henset til svarene på det første samt det andet spørgsmål for så vidt angår rammeaftalens § 5, stk. 1 — nærmere bestemt oplyst, om denne bestemmelse i rammeaftalen forbyder en medlemsstat i
By its third question the referring court asks, in essence, having regard to the answers to the first question and to the second question in so far as it relates to Clause 5(1) of the framework agreement, whether Clause 5(1) of the framework agreement precludes a Member State, acting in its capacity as an employer, from renewing a
IMPACT dennes egenskab af arbejdsgiver at forny en tidsbegrænset ansættelseskontrakt i op til otte år i perioden mellem udløbet af fristen for gennemførelsen af direktiv 1999/70 og tidspunktet for ikrafttrædelsen af den lov, hvorved direktivet gennemføres.
IMPACT fixedterm employment contract for up to eight years in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the legislation transposing that directive enters into force.
I forbindelse med dette tredje spørgsmål har den forelæggende ret oplyst, at den pågældende kontrakt altid tidligere var blevet fornyet for kortere perioder, at arbejdsgiveren har brug for den pågældendes tjenesteydelser i længere tid end den sædvanlige fornyelsesperiode, at fornyelsen af kontrakten i en længere periode medfører, at arbejdstageren udelukkes fra anvendelsesområdet for rammeaftalens § 5, når bestemmelsen er blevet gennemført i national ret, og at der ikke foreligger objektive grunde, som ikke vedrører den ansattes status som en person med tidsbegrænset ansættelse, der kan berettige en sådan fornyelse.
In relation to that third question the referring court explains that, on previous occasions, the contract in question had always been renewed for shorter periods; that the employer requires the services of the employee for a period exceeding the usual term on renewal; that the renewal for an extended period has the effect of circumventing the application to an employee of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law; and that there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal.
Såfremt den forelæggende ret som følge af besvarelsen af det første spørgsmål må erklære sig kompetent til at påkende de krav, som sagsøgerne har fremsat i hovedsagen, og som er støttet direkte på direktiv 1999/70, skal det præciseres, at selv om indholdet af rammeaftalens § 5, stk. 1, ganske vist ikke er ubetinget og tilstrækkeligt præcist til, at en borger kan påberåbe sig bestemmelsen for en national domstol, jf. Domstolens besvarelse af det andet spørgsmål, forholder det sig ikke desto mindre således, at direktivet som fastsat i artikel 249, stk. 3, EF er bindende for enhver medlemsstat, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen (dommen i sagen von Colson og Kamann, præmis 15).
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it must be stated that while, in accordance with the answer to the second question, the subjectmatter of Clause 5(1) of the framework agreement is not unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court, the fact none the less remains that, under the third paragraph of Article 249 EC, the directive leaves to the national authorities the choice of form and methods but is binding, as to the result to be achieved, upon each Member State to which it is addressed (see von Colson and Kamann, paragraph 15).
Det er således fastsat i artikel 2, stk. 1, i direktiv 1999/70, at medlemsstaterne skal træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at de til enhver tid kan nå de resultater, der er foreskrevet i direktivet.
The first paragraph of Article 2 of Directive 1999/70 thus provides that the Member States are required to take any necessary measures to enable them at any time to be in a position to guarantee the results imposed by the directive.
Som nævnt ovenfor i denne doms præmis 41 påhviler den pligt for medlemsstaterne, der følger af et direktiv, til at virkeliggøre dets mål og pligten i medfør af artikel 10 EF til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger for at sikre opfyldelsen af denne pligt alle medlemsstaternes myndigheder (jf. dommen i sagen von Colson og Kamann, præmis 26).
As has already been observed in paragraph 41 of this judgment, the Member States’ obligation to achieve the result envisaged by a directive and, under Article 10 EC, to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation, is binding on all the authorities of the Member States (see von Colson and Kamann, paragraph 26).
Denne pligt påhviler de nævnte myndigheder, herunder i deres egenskab af offentlig arbejdsgiver.
Such obligations devolve on those authorities, including, where appropriate, in their capacity as a public employer.
For så vidt angår det formål, der er fastsat i direktiv 1999/70 og i rammeaftalen, er det udgangspunktet for rammeaftalen, således som det fremgår af punkt 6 og 8 i de generelle betragtninger til aftalen, at tidsubegrænsede ansættelseskontrakter er den ansættelsesform, der sædvanligvis anvendes, mens det erkendes, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i visse sektorer, inden for visse erhverv og ved visse former for aktiviteter er en beskæftigelsesform (jf. dommen i sagen Adeneler m.fl., præmis 61).
As regards the objective laid down by Directive 1999/70 and the framework agreement, the latter proceeds — as is apparent from paragraphs 6 and 8 of the general considerations in the framework agreement — on the premiss that employment contracts of indefinite duration are the general form of employment relationship, while recognising that fixedterm employment contracts are a feature of employment in certain sectors or in respect of certain occupations and activities (see Adeneler and Others, paragraph 61).
Heraf følger, at sikkerhed i ansættelsen udgør et hovedelement i beskyttelsen af arbejdstagere (jf. dom af 22.11.2005, sag C-144/04, Mangold, Sml. I, s. 9981, præmis 64), mens det, således som det fremgår af andet afsnit i præamblen og punkt 8 i de generelle betragtninger til rammeaftalen, kun er i visse tilfælde, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter opfylder såvel arbejdsgivernes som arbejdstagernes behov (dommen i sagen Adeneler m.fl., præmis 62).
Consequently, the benefit of stable employment is viewed as a major element in the protection of workers (see Case C-144/04 Mangold [2005] ECR I-9981, paragraph 64), whereas — as is apparent from the second paragraph of the preamble to the framework agreement and paragraph 8 of the general considerations — it is only in certain circumstances that fixedterm employment contracts are liable to respond to the needs of both employers and workers (see Adeneler and Others, paragraph 62).