natgillin/translations-raw huggingface dataset:
dom har fastslået, at virksomhedens replik, for så vidt som den henviser til de fælles indlæg, ikke opfyldte kravene i artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement og derfor ikke kunne tages i betragtning, fordi den generelle henvisning til andre dokumenter, også selv om de var vedlagt, ikke kunne afhjælpe den manglende angivelse i replikken af de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som var påberåbt.
It complains that, in paragraphs 42 and 43 of the contested judgment, the Court of First Instance ruled in essence that, to the extent that it referred to the joint submissions, its reply did not satisfy the requirements of Article 44(l)(c) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance and could not therefore be considered because, even though the other submissions were annexed, the general reference to those submissions could not remedy the failure to state in the reply the material matters of law and fact relied on.
Montedison har hverken godtgjort eller hævdet, at »anmodningen om at fremføre et fælles mundtligt forsvar fremsat af Retten« ifølge ordlyden af appelskriftet var ledsaget af et forbud mod individuelt at fremføre den argumentation, som virksomheden ikke delte med de andre parter.
In its appeal, Montedison neither establishes nor even claims that 'the invitation to submit a common oral defence insisted upon by the Court of First Instance' was coupled with any prohibition precluding it from presenting individually the arguments which it did not share with the other parties.
Modsat det af Montedison anførte, indebærer den omstændighed, at der i fællesskab fremføres identiske anbringende, på ingen måde en formodning for de pågældende virksomheders skyld.
Contrary to its assertion, the sole fact that identical pleas in law are submitted collectively in no way implies a presumption of guilt on the part of the undertakings concerned.
Det fremgår, at Enichems generelle henvisning i replikken til indholdet af de fælles indlæg, der blev indgivet den 13. og 14. juni 1995, udgjorde en overflødig gentagelse.
It is clear that the general reference, made by Enichem in its reply, to the content of the joint submissions presented on 13 and 14 June 1995 was superfluous.
Montedisons anbringende om tilsidesættelse af retten til retfærdig rettergang og af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement i forbindelse med gennemgangen af beviselementerne
The plea raised by Montedison alleging infringement of the right to a fair hearing and of Article 48(2) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance during the consideration of the evidence
Ved ikke at hense til nævnte indlæg »i det omfang, der [...] henvises til de fælles indlæg«, har Retten i præmis 43 i den appellerede dom således foretaget en formelt urigtig anvendelse af artikel 44, stk. 1, litra c), i sit procesreglement på elementer i den mundtlige forhandling, idet den under alle omstændigheder var forpligtet til at gennemgå de i denne forbindelse lovligt fremførte argumenter.
Therefore, by excluding that reply, in paragraph 43 of the contested judgment, 'to the extent that reference is made therein to the joint submissions', the Court of First Instance formally misapplied Article 44(l)(c) of its Rules of Procedure to elements of the oral procedure, inasmuch as it was obliged in any event to examine the arguments properly submitted in that procedure.
Montedison har gjort gældende, at Retten har lagt til grund, at der forelå en kvote- eller kompensationsordning på grundlag af et dokument, der alene indirekte henviste til Montedison, og at den har henvist til en af ICI krævet forøgelse af kvoterne.
Montedison observes that the Court of First Instance established the existence of a quota or compensation mechanism on the basis of a document making only indirect reference to Montedison, and that it stressed that ICI had demanded an increase in quotas.
Retten har herved ikke taget hensyn til den forklaring, som Montedison havde fremført på s. 46 og 47 i sin stævning.
In that connection, it did not take into consideration the explanation provided by Montedison on pages 46 and 47 of its application.
Det bemærkes herved, at Retten i præmis 896 i den appellerede dom har foretaget en nøjagtig sammenfatning af argumentationen i Montedisons stævning, hvortil denne har henvist i sit appelskrift.
It should be noted that, in paragraph 896 of the contested judgment, the Court of First Instance accurately summarised the arguments contained in Montedison's application, on which it relies in its appeal.
Enichem har imidlertid begrænset sig til i det væsentlige at hævde uden nærmere præcisering, at de argumenter, der lovligt blev fremført på virksomhedens vegne under den mundtlige forhandling, ikke er blevet taget i betragtning i den appellerede dom.
Enichem restricts itself to asserting in essence, and without further explanation, that the arguments properly submitted in its name in the oral procedure were not taken into account in the contested judgment.
Enichem har ikke identificeret noget relevant argument, der ikke i den appellerede dom — som et element af den mundtlige forhandling, der er kendt af Retten, eller udtrykkeligt gengivet i en replik indgivet af en anden sagsøger og ikke forkastet — er blevet gjort til genstand for en undersøgelse, der er fælles for alle de parter, som er berørt af de fælles indlæg, herunder virksomheden selv, og som, såfremt det var blevet undersøgt, ville have kunnet påvirke tvistens afgørelse.
It identifies no precise argument of any relevance which was not subjected, in the contested judgment — either as an element of the oral procedure known to the Court of First Instance or expressly restated in a reply submitted by another appellant and not declared inadmissible — to an examination relating to all the parties presenting the joint submissions, including Enichem, and which, had it been examined, could have affected the outcome of the dispute.
Appellanten har kritiseret Retten, fordi den i det væsentlige i præmis 42 og 43 i den appellerede
Moreover, Montedison does not specify which part of the contested judgment it is challenging.
Wacker-Chemie og Hoechsts anbringende om en ufuldstændig undersøgelse af omstændighederne
The plea raised by Wacker-Chemie and Hoechst alleging incomplete appraisal of the facts emanating from BASF, Wacker-Chemie and Hüls and the sales figures declared by Hoechst, and had arrived at a total which differed only negligibly from that shown in the Atochem table, which confirmed that that table could not have been drawn up without an exchange of data between the producers.
Chemie og Hüls samt salgstal oplyst af Hoechst og var nået frem til en ubetydelig forskel i forhold til den, der var angivet i Atochemtabellen, hvilket bekræftede, at sidstnævnte ikke havde kunnet udfærdiges uden udveksling af oplysninger mellem producenterne.
It then pointed out that, in the course of the hearing before the Commission, Hoechst had denied the figures which it had itself provided and produced new ones.
Retten har endvidere anført, at Hoechst ved høringen for Kommissionen havde dementeret de tal, som virksomheden selv havde opgivet og fremlagt nye tal, som virksomheden imidlertid senere hen måtte erkende var fejlagtige.
However, Hoechst was later forced to acknowledge that those new figures were wrong.
Retten har endelig konstateret, at Hoechst den 21. oktober 1988 havde forelagt Kommissionen et tredje sæt tal, der var anført i den attestation fra revisorerne, som virksomheden har påberåbt sig inden for rammerne af dette anbringende.
Finally, it noted that, on 21 October 1988, Hoechst had supplied a third set of figures which were set out in the auditors' certificate relied upon by that undertaking in connection with the present plea.
Wacker-Chemie og Hoechst har kritiseret Retten, fordi den i præmis 611 i den appellerede dom ikke har taget hensyn til Hoechsts salgstal som indeholdt i et dokument udfærdiget af et velrenommeret revisionsfirma og attesteret af to revisorer (herefter »attestationen fra revisorerne«), med den begrundelse, at disse tal ikke kunne anses for at være så pålidelige, at der kunne være grund til at betvivle rigtigheden af de tal, som Hoechst selv havde fremlagt i besvarelsen af en begæring om oplysninger fra Kommissionen.
Wacker-Chemie and Hoechst complain that, in paragraph 611 of the contested judgment, the Court of First Instance excluded the sales figures of Hoechst set out in a document prepared by a highly reputable accounting firm and certified by two auditors ('the auditors' certificate') on the ground that those figures could not be regarded as sufficiently reliable to call in question those supplied by Hoechst itself in response to a request for information from the Commission.
De rejser herved spørgsmålet om, hvilke muligheder der står åbne for parterne i proceduren for at berigtige urigtige oplysninger givet ved en fejltagelse, såfremt konstateringer fra et revisionsfirma ikke er tilstrækkelig.
In that regard, they are unsure what possibilities remain open to the parties to a procedure wishing to correct inaccurate statements which have been provided mistakenly if the findings of an accounting firm are insufficient.
Disse dokumenter, der alle blev fremlagt af Hoechst, blev faktisk undersøgt af Retten med henblik på deres bevisværdi.
Those documents, which were all submitted by Hoechst, were in fact assessed by the Court of First Instance as to their probative value.
Ifølge appellanterne burde Retten, såfremt den ikke så sig i stand til at lægge revisorernes konstateringer til grund, have foranstaltet bevisoptagelse vedrørende de omstændigheder, som den anså for unøjagtige og omtvistelige.
According to the appellants, if the Court of First Instance considered itself unable to accept the findings of the auditors, it should have taken evidence in relation to the data which it regarded as inaccurate and questionable.
Såfremt der stadig havde måttet bestå tvivl, burde Rettens afgørelse i så fald have været truffet til fordel for den forfulgte virksomhed.
Had there still remained any doubts, the Court of First Instance should then have decided the point in favour of the undertaking concerned.
Det bemærkes herved, at Retten har undersøgt konstateringerne vedrørende eksistensen af en overtrædelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
In that connection, it should be observed that the Court of First Instance examined the findings concerning the existence of an infringement of Article 85(1) of the Treaty.
Nærmere bestemt har den undersøgt konstateringen vedrørende eksistensen af en kvoteordning.
More specifically, it examined those relating to the existence of a quota system.
I modsætning til det af Hoechst anførte var Retten, der rådede over forskellige elementer i sagen til at afgøre det omtvistede punkt, på ingen måde forpligtet til ex officio at anordne en supplerende bevisoptagelse.
After a detailed assessment, it first of all admitted six documents as evidence of the existence of such a system.
Den ville end ikke have været forpligtet hertil, såfremt den var nået til den konklusion, at ingen af disse elementer kunne anses for at have bevisværdi efter afslutningen af dens undersøgelse.
Contrary to what Hoechst maintains, the Court of First Instance, which had at its disposal various items of documentary evidence to enable it to deal with the point in issue, was by no means obliged to adopt of its own motion any further measure for the taking of evidence.
Den har således kunnet træffe afgørelse på grundlag af reglerne om bevisoptagelse.
It would not have been obliged to adopt such a measure even if at the end of its assessment it had concluded that none of that evidence was of any probative value.
Efter en dybtgående undersøgelse har den lagt seks dokumenter til grund som beviselementer med hensyn til eksistensen af en sådan ordning.
It would in those circumstances have been entitled to rule in accordance with the rules governing the burden of proof.
Wacker-Chemie og Hoechsts anbringende om en urigtig gengivelse af beviselementerne
The plea raised by Wacker-Chemie and Hoechst alleging distortion of the evidence
Den har derefter foretaget en detaljeret undersøgelse af et syvende dokument, nemlig en tabel fundet i Atochem SA's lokaler med titlen »PVC — første kvartal« (herefter »Atochemtabellen«). Dette dokument, som vedrører de første måneder af 1984, bekræftede ifølge Kommissionen, at kvoteordningen havde eksisteret mindst indtil april 1984.
It then examined in detail a seventh document, namely a table found at the premises of Atochem SA and entitled 'PVC - first quarter* ('the Atochem table').
Retten har for det første udtalt, at for at beregne disse salg havde Kommissionen anvendt oplysninger hidrørende fra BASF, Wacker-
It first of all observed that, in order to calculate those sales, the Commission had used figures
Hvad angår den attestation fra revisorerne, hvorpå Wacker-Chemie og Hoechst i det væsentlige baserer deres kritik med hensyn til en urigtig gengivelse af beviselementerne, har Retten i præmis 611 i den appellerede dom understreget, at dette sæt tal i forhold til de oprindeligt forelagte tal kun indeholdt en ubetydelig ændring, som blot bekræfter nøjagtigheden af tallene i Atochem-tabellen.
As regards the auditors' certificate on which Wacker-Chemie and Hoechst principally base their complaint of distortion of evidence, the Court of First Instance stated, in paragraph 611 of the contested judgment, that, by comparison with the figures originally provided, those appearing in the auditors' certificate contained
Hoechst som »salg til forbrugere« havde opgivet leverancerne til Hoechsts egen fabrik i Kalle.
It added that the difference, as compared to the figures in that table, resulted from the simple addition, as 'sales to consumers', of Hoechst's own consumption for its plant at Kalle.
Det er således uden at have foretaget en urigtig gengivelse af den påberåbte attestation fra revisorerne, at Retten har lagt de tal til grund, der oprindelig var blevet fremlagt af Hoechst, idet den udtalte, at attestationen ikke kunne rejse tvivl om deres rigtighed.
The Court of First Instance did not therefore distort the auditors' certificate relied upon by admitting that the figures initially provided by Hoechst and observing that the certificate did not call those figures into question.
Det må herved fastslås, at Montedison faktisk for Retten har fremført et anbringende om, at der er sket endelig overførsel af kompetencen til at pålægge bøder til Fællesskabets retsinstanser, efter at der var blevet anlagt sag til prøvelse af beslutning PVC I. Dette anbringende var udtrykkeligt baseret på, at der var sket tilsidesættelse af traktatens artikel 172 og artikel 17 i forordning nr. 17, sammenholdt med traktatens artikel 87, stk. 2, litra d).
Where an appellant submits that the Court of First Instance did not respond to a plea, its submission cannot be challenged, in terms of the admissibility of the ground of appeal, on the basis that it does not cite any passage or part of the contested judgment as the specific object of its complaint since, by definition, it is a failure to respond that is being alleged. For the same reason, the submission cannot be challenged on the ground that it simply repeats or reproduces the plea raised at first instance.
Montedison, Elf Atochem, Degussa, Wacker-Chemie og Hoechsts anbringende om, at der ikke er taget stilling til anbringender, samt at den appellerede doms præmisser er selvmodsigende og utilstrækkelige a) Montedisons anbringende om, at der ikke er blevet taget stilling til virksomhedens anbringende om en endelig overførsel til Fællesskabets retsinstanser af kompetencen til at pålægge sanktioner efter Kommissionens beslutning
The pleas raised by Montedison, Elf Atochem, Degussa, Wacker-Chemie and Hoechst alleging failure- to respond to certain pleas as well as contradictory and insufficient grounds of the contested judgment
Når en appellant hævder, at Retten ikke har taget stilling til et anbringende, kan vedkommende ikke kritiseres for i henseende til appelanbringendets formalitet ikke at citere nogen passage eller nogen del af den appellerede dom, som netop berøres af klagepunktet, når der eksempelvis påberåbes den omstændighed, at der ikke er blevet taget stilling til et anbringende.
In the present case, the Commission maintains that the Court of First Instance dealt with the plea in question in paragraphs 65 to 85 and 86 to 99 of the contested judgment.
Af samme grund kan det heller ikke gøres gældende mod en appellant, at vedkommende begrænser sig til at gentage eller gengive det anbringende, der er blevet fremført i første instans.
(a) The plea raised by Montedison alleging failure to deal with its plea alleging a definitive transfer to the Community judicature of the power to impose penalties following the Commission's decision
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen hævdet, at Retten har taget stilling til det omtvistede anbringende i præmis 65-85 og 86-99 i den appellerede dom.
However, the plea raised by Montedison in its application does not correspond to the two pleas considered in those parts of the contested judgment, which allege infringement of the principles of, respectively, res judicata and non bh in idem.
Montedison kritiserer Retten for ikke at have undersøgt det første anbringende, som virksomheden havde fremført for Retten, og hvormed det gjordes gældende, at der var sket tilsidesættelse af EF-traktatens artikel 172 (nu artikel 229 EF) og artikel 17 i forordning nr. 17, sammenholdt med EF-traktatens artikel 87, stk. 2, litra d) [efter ændring nu artikel 83, stk. 2, litra d), EF].
Montedison complains that the Court of First Instance did not examine the first plea raised by it, alleging infringement of Article 172 of the EC Treaty (now Article 229 EC) and Article 17 of Regulation No 17, read in conjunction with Article 87(2)(d) of the EC Treaty (now, after amendment, Article 83(2)(d) EC).
Det anbringende, som Montedison har fremført i sin stasvning, falder imidlertid ikke sammen med de to anbringender, der er undersøgt i disse dele af den appellerede dom, og som vedrører henholdsvis tilsidesættelse af retskraften og af princippet non bis in idem.
The Commission cannot argue that Montedison did not sufficiently explain its plea and that, consequently, it cannot raise any challenge to the contested judgment.
Montedison har anført, at traktatens artikel 172 og artikel 17 i forordning nr. 17 tildeler Fællesskabets retsinstanser fuld prøvelsesret, dvs. en ubegrænset kompetence til at vurdere omstændighederne.
It observes that Article 172 of the Treaty and Article 17 of Regulation No 17 confer on the Community judicature unlimited review jurisdiction, that is to say an unlimited power to assess the facts.
Da artikel 17 i forordning nr. 17 navnlig tillægger Fællesskabets retsinstanser kompetence til at ophæve, nedsætte eller forhøje bøden, havde Kommissionen ikke længere denne kompetence, efter at dens beslutning var blevet anfægtet.
Since Article 17 of Regulation No 17 confers on the Community judicature, in particular, the power to cancel, reduce or increase the fine, the Commission loses that power once its decision has been contested.
Der er faktisk sket en endelig overførsel af kompetencen til at vurdere til fordel for Fællesskabets retsinstanser.
The power of assessment is in fact definitively transferred to the Community judicature.
Kommissionen kan kun gøre gældende, at Montedison ikke i tilstrækkelig grad har forklaret sit anbringende og derfor ikke kan fremsætte nogen kritik af den appellerede dom.
It is therefore apparent that Montedison is justified in alleging a failure to respond to a plea.
Stævningen indeholdt nemlig en længere argumentation, der mundede ud i den konklusion, at der som følge af de påberåbte bestemmelser var sket en endelig overførsel af kompetencen til at pålægge bøder til Fællesskabets retsinstanser.
Accordingly, the contested judgment must be partially annulled as regards that failure to respond.
Det fremgår således, at Montedison havde grundlag for at påberåbe sig, at der ikke var blevet taget stilling til et anbringende.
The Commission submits that, in the appeal, no passage or part of the contested judgment is cited as being specifically challenged by the complaint.
Kommissionen har gjort gældende, at appelskriftet ikke citerer nogen passage eller nogen del af den appellerede dom, som netop berøres af det påberåbte klagepunkt.
In that respect, it should be observed that Montedison did raise before the Court of First
Kommissionen er i tvivl om, hvorvidt det kan antages til formalitetsbehandling.
(b) The plea raised by Elf Atochem alleging a failure to respond to its plea that there were differences between the PVC I and PVC II decisions
LVM, DSM, Enichem og ICI's anbringende om en utilstrækkelig og fejlagtig begrundelse for forkastelse af et anbringende om, at Kommissionen har tilsidesat traktatens artikel 190 for så vidt angår dens valg om at vedtage beslutning PVC II efter annullationen af beslutning PVC I
The plea raised by LVM, DSM, Enichem and ICI alleging insufficient or erroneous grounds for the rejection of a plea alleging infringement by the Commission of Article 190 of the Treaty in choosing to adopt the PVC II decision following annulment of the PVC I decision
LVM, DSM, Enichem og ICI har kritiseret Retten, fordi den har forkastet deres anbringende om, at Kommissionen har tilsidesat traktatens artikel 190 som følge af en utilstrækkelig begrundelse ved dens valg om at vedtage en ny beslutning efter annullationen af beslutning PVC I.
LVM, DSM, Enichem and ICI complain that the Court of First Instance rejected their plea alleging infringement by the Commission of Article 190 of the Treaty resulting from the provision of an insufficient statement of reasons for its choosing to adopt the PVC II decision following annulment of the PVC I decision.
Idet Retten i præmis 252 i den appellerede dom udtalte, at beslutning PVC II ikke indeholdt noget nyt klagepunkt i forhold til beslutning PVC I, og idet den herved understregede, at den omstændighed, at beslutning PVC II er vedtaget under andre faktiske og retlige omstændigheder, på ingen måde betyder, at der foreligger nye klagepunkter, har Retten stiltiende fastslået, at de konstaterede forskelle mellem de to beslutninger ikke vedrørte afgørende punkter.
In holding, in paragraph 252 of the contested judgment, that the text of the PVC II decision did not contain any new objection compared with the text of the PVC I decision, and in stating in that regard that the fa« that the PVC II decision was adopted in different factual and legal circumstances does not in any sense mean that it contained new objections, the Court of First Instance implicitly ruled that the differences between the two decisions did not relate to essential points.
I præmis 257 i den appellerede dom har Retten derefter udtrykkeligt bekræftet denne vurdering, idet den fastslog, at beslutning PVC II kun indeholdt »redaktionelle ændringer, der ikke berørte klagepunkterne«.
In paragraph 257 of the contested judgment, it then expressly confirmed that assessment by stating that the PVC II decision contained only 'editorial amendments not affecting the objections'.
Retten har således taget stilling til det argument, som Elf Atochem påberåbte sig til støtte for det fremførte anbringende.
It thus responded to the argument advanced by Elf Atochem in support of the plea raised before it.
c) Degussas anbringende om, at Retten har undladt at tage stilling til virksomhedens klagepunkt vedrørende høringskonsulentens manglende indgriben forud for vedtagelsen af beslutning PVC II
(c) The plea raised by Degussa alleging a failure to respond to its complaint concerning non intervention by the Hearing Officer prior to adoption of the PVC II decision