natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Retten til adgang til en upartisk domstol er en umistelig ret, som der i modsætning til processuelle garantier ikke kan gives afkald på.
The right to an impartial tribunal is inalienable and cannot be waived like a procedural guarantee.
Appellanterne har desuden anført, at der ikke er fastsat en procedure, som skal anvendes med henblik på at anfægte Rettens sammensætning eller rejse indsigelse mod dommernes fordeling mellem afdelingerne.
Further, the appellants maintain that there is no procedure to challenge the composition of the Court of First Instance or to object to a particular judge sitting.
Endelig har Chronopost anført, at der ikke i skrivelserne fra Rettens Justitskontor var anført navne på dommerne i Rettens afdelinger, og at selskabet ikke modtog en kopi af retsmøderapporten.
Finally, Chronopost states that the letters from the Registry of the Court of First Instance did not contain the names of the judges sitting in the Chambers and that it did not receive a copy of the Report for the Hearing.
Hvad angår realiteten vedrørende dette anbringende har UFEX for det første gjort gældende, at Rettens sammensætning ved behandlingen af den sag, der har givet anledning til den appellerede dom, var i overensstemmelse med artikel 118 i Rettens procesreglement vedrørende Rettens sammensætning i sager, som Domstolen hjemviser efter at have ophævet en tidligere afgørelse.
As to the substance of the plea, UFEX submits, first, that the composition of the Court of First Instance for the judgment under appeal conformed with Article 118 of the Rules of the Court of First Instance regarding the composition of the Court of First Instance for a case referred back by the Court of Justice upon quashing a previous decision.
Desuden fjerner anvendelsen af kollegialitetsprincippet ved sammensætningen af Fællesskabets retsinstanser enhver risiko for partiskhed.
Moreover, the principle of collegiality governing the composition of the Community judicature serves to neutralise any risk of bias.
For det andet tilsidesætter de pågældende fællesskabsbestemmelser ikke EMRK’s artikel 6, stk. 1.
Second, those Community rules do not infringe Article 6(1) ECHR.
Ifølge UFEX vurderer Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol spørgsmålet i hvert enkelt tilfælde, og den har ikke opstillet noget generelt princip om, at en dommer ikke må behandle den samme sag flere gange.
The European Court of Human Rights, says UFEX, takes a case-by-case approach to the question and has not stated any general principle that a judge cannot sit in successive procedures in the same case.
Bestemmelserne tager for det tredje hensyn til medlemsstaternes forskellige traditioner.
Third, the rules take account of the diverse traditions of the Member States.
Endelig tilgodeses hensynet til god retspleje ved Fællesskabets retsinstanser ved at lade den samme refererende dommer behandle en kompliceret sag, som hjemvises til Retten.
Moreover, it is in the interests of good administration of Community justice for the Judge-Rapporteur to be maintained in a complex case referred back to the Court of First Instance.
Appellanterne har i deres replik anført, at den af UFEX fremsatte formalitetsindsigelse ikke kan tages til følge.
In their replies, the appellants challenge the inadmissibility plea raised by UFEX.
Chronopost mener, at indsigelsen bør afvises, fordi en krænkelse af retten til adgang til en upartisk domstol udgør en væsentlig formmangel.
Chronopost considers the plea inoperative because a violation of the right to an impartial tribunal constitutes an infringement of an essential procedural requirement.
UFEX har i duplikken anført, at argumentet om, at der er tale om en ufravigelig procesforudsætning, i sig selv udgør et nyt anbringende.
In its rejoinders, UFEX argues that the assertion that the present plea is a matter of public policy is in itself a new plea.
Da der ikke er sket en tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed, skal det også afvises. Appellanterne kunne have gjort deres anbringende gældende for Retten i henhold til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement.
Since there was no infringement of a fundamental right, it is also inoperative.
Anbringender i en appelsag er ikke nødvendigvis nye, eftersom de bør vedrøre spørgsmål, som allerede har været undersøgt af underinstansen.
Pleas on appeal are not necessarily new, since they should be raised on points debated before the court below.
Når nye anbringender fremsættes i en appelsag, finder artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement i henhold til artikel 118 anvendelse på
Where they are new, Article 42(2) of the Rules of the Court of Justice applies
18 — Dom af 9.9.1999, sag C-64/98 P, Sml. I, s. 5187, præmis 32.
18 — Case C-64/98 P [1999] ECR I-5187, paragraph 32.
forhandlingerne i sagen.
UFEX also notes that Chronopost should have known the composition of the Chambers of the Court of First Instance since they were published in the Official Journal. 19
Et anbringende, hvorved Retten under henvisning til dens sammensætning foreholdes at have begået en rettergangsfejl, er ganske uden sammenhæng med de anbringender, som Kommissionen gjorde gældende for Retten. Chronopost og La Poste kunne følgelig ikke have fremført dette anbringende under sagen for Retten.
An allegation of breach of procedure on the ground of the composition of the Court of First Instance has no connection with the pleas raised before that court by the Commission.
Herefter er spørgsmålet, om Kommissionen selv kunne have gjort et sådant anbringende gældende for Retten.
One should then ask whether the Commission itself could have raised such a plea in the proceedings before the Court of First Instance.
Hvad angår formaliteten bemærkes det, at Chronopost og La Poste intervenerede i sagen for Retten til støtte for Kommissionens påstande.
As to admissibility, I recall that Chronopost and La Poste were interveners supporting the Commission in the proceedings before the Court of First Instance.
I henhold til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.
Under Article 48(2) of the Rules of the Court of First Instance, no new plea may be introduced in the course of proceedings unless it is based on matters which come to light in the course of the procedure.
Ved afgørelsen af, om omstændighederne er »kommet frem« under retsforhandlingerne, anvender Retten et objektivt kriterium, nemlig om parten har været i stand til at få kendskab til de pågældende omstændigheder 21.
The Court of First Instance applies an objective test to the question whether the matters have ‘come to light’ during the procedure, namely whether the party had been in a position to be aware of the matters previously. 21
Fællesskabets retsinstanser har fortolket denne begrænsning således, at en intervenient ikke kan fremsætte argumenter eller anbringender, som adskiller sig fuldstændigt fra tvistens grundlæggende indhold, således som det er fastlagt mellem sagsøgeren og den sagsøgte 20.
The Community Courts have interpreted that limitation as precluding an intervener from raising arguments or pleas that are entirely unconnected with the issues underlying the dispute, as established by the applicant and defendant. 20
Det er åbenlyst, at sammensætningen af den afdeling ved Retten, som sagen blev henvist til, efter at Domstolen havde hjemvist den, er en omstændighed, som ikke kunne være kommet frem før indledningen af retsforhandlingerne. Ifølge bestemmelsen i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement ville Kommissionen følgelig kunne have gjort et nyt anbringende gældende med henblik på at anfægte denne sammensætning.
The composition of the Chamber of the Court of First Instance to which the case was assigned upon being referred back by the Court is self-evidently a matter which could not have come to light before the proceedings commenced.
Sidstnævnte dom er under appel (sag C-139/07 P), men ikke hvad angår dette spørgsmål.
The latter judgment is currently under appeal (Case C-139/07 P) but not on this point.
På samme måde ville Kommissionen ikke i det foreliggende tilfælde kunne støtte en appel på et argument om Rettens sammensætning.
The Commission would here likewise not be permitted to raise the question of the composition of the Court of First Instance as a ground of appeal.
Kommissionen kunne have rejst indsigelse mod afdelingens sammensætning ved underinstansen.
The Commission could have objected to the composition of the Chamber before the lower court.
Ved ikke at gøre dette gav den afkald på en processuel garanti, og den ville ikke inden for rammerne af denne sag kunne bringe spørgsmålet på bane igen.
By not so doing, it waived a procedural safeguard and would not now be able to revive the issue.
Kommissionen var desuden objektivt i stand til at gøre dette.
The Commission was, moreover, objectively in a position to do so.
Parterne fik meddelelse om, hvilken afdeling sagen var blevet henvist til.
The Chamber to which the case was allocated was communicated to the parties.
Ændringerne i sammensætningen af Rettens afdelinger i 2004 blev offentliggjort i EF-Tidende.
The changes in composition of the Chambers of the Court of First Instance in 2004 were announced in the Official Journal.
Sammensætningen af afdelingerne offentliggøres også på Domstolens hjemmeside.
The composition of the Chambers is also disclosed on the Court’s web site.
Den refererende dommers navn er anført på retsmøderapporten, som fremsendes til parterne før den mundtlige forhandling.
The name of the Judge-Rapporteur appears on the report for the hearing sent to the parties before the hearing.
Endelig fremgår sammensætningen og den refererende dommers navn klart af den meddelelse om datoen for retsmødet i sagen, som hænges op uden for retssalen.
Finally, the composition of the court and the name of the Judge-Rapporteur are clearly shown on the notice listing the case for hearing that is displayed outside the courtroom.
Efter min opfattelse ville det være i strid med såvel Domstolens dom i sagen Petrides mod Kommissionen som artikel 40 i statutten for Domstolen, hvis en intervenient i første instans inden for rammerne af en appelsag kunne fremsætte et anbringende, som den part, intervenienten støttede, undlod at gøre gældende for underinstansen.
It seems to me that it would be contrary both to the Court’s ruling in Petrides and to Article 40 of the Statute of the Court of Justice if an intervener at first instance were able to raise on appeal a plea which the party it supported had failed to raise before the court below.
Kommissionen var følgelig objektivt i stand til at vide, at Retten under behandlingen af sagen i anden omgang var sammensat med den samme refererende dommer, som da sagen blev behandlet første gang. Der er imidlertid intet i den appellerede dom eller sagens akter, som tyder på, at Kommissionen rejste indsigelse mod Rettens sammensætning.
The Commission was therefore objectively in a position to know, in the course of the proceedings before the Court of First Instance, that the Judge-Rapporteur in UFEX I was included in the composition of the court the second time round.
I dommen i sagen Petrides mod Kommissionen 22forkastede Domstolen et anbringende om tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet og princippet om parternes ligestilling, fordi appellanten ikke havde rejst spørgsmålet for Retten, selv om den havde haft mulighed for at gøre dette. Herved havde appellanten givet afkald på en processuel garanti.
In Petrides 22 the Court rejected a ground of appeal alleging infringement of the principle audi alteram partem and the principle of equality of arms because the appellant had not raised the matter before the Court of First Instance in circumstances where it had the opportunity to do so and had thus waived a procedural safeguard.
22 — Nævnt ovenfor i fodnote 18.
22 — Cited in footnote 18.
Se også punkt 33 i generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse i sagen.
See also point 33 of the Opinion of Advocate General Ruiz-Jarabo Colomer.
Denne konklusion er ganske vist støttet på en noget formel opfattelse af intervenientens stilling.
That conclusion is admittedly based on a rather formal analysis of the position of an intervener.
Begrebsmæssigt mener jeg ikke, det kan fastslås, at en intervenient ikke har ret til en retfærdig rettergang, heller ikke under henvisning til, at han ikke selv har anlagt sagen.
Conceptually, I do not think it can be said that an intervener has no right to a fair trial, even if it is not his own trial.
I overensstemmelse med artikel 40 i statutten for Domstolen har intervenienten nødvendigvis en berettiget interesse i afgørelsen af en tvist (ellers ville han ikke have fået tilladelse til at intervenere i sagen).
In accordance with Article 40 of the Statute of the Court of Justice, he necessarily has an interest in the result of a case (otherwise, he would not be permitted to intervene).
Desuden er Chronopost og La Poste ikke længere intervenienter, men appellanter i sagen for Domstolen.
Moreover, Chronopost and La Poste are no longer interveners, but appellants before this Court.
EMRK’s artikel 6, stk. 1, bestemmer, at enhver skal være berettiget til en retfærdig rettergang, »når der skal træffes afgørelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller
Article 6(1) ECHR guarantees everyone the right to a fair trial ‘[i]n the determination of
angående en mod ham rettet anklage for en forbrydelse« 23.
CHRONOPOST AND LA POSTE v UFEX AND OTHERS his civil rights and obligations or of any criminal charge against him’. 23
Argumentet er baseret på en retspraksis, hvoraf det følger, at der foreligger væsentlige formelle mangler, hvis en administrativ myndighed, som f.eks.
The appellants’ argument is based on caselaw showing that an essential procedural requirement is violated if an administrative authority, such as the Commission, denies interested parties the opportunity to respond or comment before the adoption of an administrative act. 24
Hvis Domstolen finder, at Chronopost og La Poste selv kunne have rejst indsigelse mod Rettens sammensætning under sagen for denne, selv om Kommissionen ikke gjorde det, må de efter min opfattelse, og af de grunde, der er anført ovenfor i punkt 40-43, imidlertid anses for at have givet afkald på retten til at gøre dette.
However, it seems to me that, if the Court decides that Chronopost and La Poste could themselves have objected to the composition of the Court of First Instance before that Court even in the absence of an objection from the Commission, they must then be considered, for the reasons given in points 40 to 43 above, to have waived that right.
Dommen i sagen Petrides mod Kommissionen udgør imidlertid et klart grundlag for den antagelse, at en sagsøger, som under en retssag ikke gør retten til forsvar gældende, når han har lejlighed til at gøre dette, ikke kan påberåbe sig denne rettighed senere.
However, Petrides is clear authority that an applicant which fails, in the course of judicial proceedings, to assert its rights of defence when it has the opportunity to do so cannot invoke those rights later on.
I den nævnte sag fandt Domstolen det ikke nødvendigt at undersøge sagsøgerens anbringende ex officio.
The Court in that case did not deem it necessary to consider the applicant’s plea of its own motion.
Jeg er derfor af den opfattelse, at det første appelanbringende ikke kan tages under påkendelse.
I therefore consider that the first ground of appeal is inadmissible.
Hvad angår appellanternes argument om, at Domstolen under alle omstændigheder skal undersøge deres anbringende, fordi det vedrører en ufravigelig procesforudsætning, er jeg ikke enig med UFEX i, at dette argument i sig selv udgør et nyt anbringende.
As regards the appellants’ argument that their plea must be examined by the Court in any event since it raises a matter of public policy, I do not agree with UFEX that that argument itself constitutes a new plea.
Det er snarere fremsat som svar på UFEX’ formalitetsindsigelse.
It was, rather, submitted in reply to UFEX’s objection of inadmissibility.
Alligevel kan jeg ikke godtage appellanternes argument.
That said, I do not accept the appellants’ argument.
Såfremt Domstolen alligevel beslutter at realitetsbehandle anbringendet, bør den efter min opfattelse forkaste det som ugrundet.
Should the Court nonetheless decide to admit the plea, it should in my view reject it on the substance.
I, s. 2257, præmis 14-17, og Rettens dom af 10.5.2001, forenede sager T-186/97, T-187/97, T-190/97 — T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97 — T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 og T-147/99, Kaufring m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1337, præmis 134 og 135.
64330/01, § 43, 31 May 2005, the European Court of Human Rights held that Article 6(1) ECHR was applicable in a case where an applicant who had asked for criminal proceedings to be taken up against her former government employer and who participated in those proceedings as an ‘assistente’ had, by that token, demonstrated her interest in the conviction of the accused and in compensation for damages suffered.
23 — Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslog i dommen i sagen Antunes mod Portugal (dom af 31.5.2005, sag nr. 64330/01, præmis 43), at EMRK’s artikel 6, stk. 1, fandt anvendelse i en sag, hvor en sagsøger, som havde fremsat begæring om, at der blev rejst straffesag mod hendes tidligere statslige arbejdsgiver, og som deltog i sagen som »assistente«, herved havde vist, at hun havde interesse i domfældelse af den tiltalte og erstatning for det tab, hun havde lidt.
24 — Case C-291/89 Interhotel v Commission [1991] ECR I-2257, paragraphs 14 to 17; Joined Cases T-186/97, T-187/97, T-190/97 to T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97, T-217/97, T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 and T-147/99 Kaufring and Others v Commission [2001] ECR II-1337, paragraphs 134 to 135.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT SHARPSTON — FORENEDE SAGER C-341/06 P OG C-342/06 P beskytte 25.
OPINION OF MS SHARPSTON — JOINED CASES C-341/06 P AND C-342/06 P rights the observance of which the Court ensures.
EMRK’s artikel 6, stk. 1, om retten til en upartisk domstol indgår i disse grundlæggende rettigheder.
25 Article 6(1) ECHR, which guaran- tees the right to an impartial tribunal, forms part of those fundamental rights.
For det første foreligger der ikke en åbenbar tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift.
First, there is no manifest breach of an essential procedural requirement.
Artikel 118, stk. 1, i Rettens procesreglement er ikke til hinder for, at en sag, som er blevet hjemvist, genbehandles af den samme afdeling.
Article 118(1) of the Rules of the Court of First Instance does not prohibit successive proceedings in a case which has been remitted from being heard by the same Chamber.
I kontrast hertil har vi den ganske anderledes bestemmelse i artikel 118, stk. 2a, hvorefter en dommer ikke må genbehandle en hjemvist sag, hvori han eller hun tidligere har truffet afgørelse som enedommer. Der er heller ingen bestemmelser i Rettens procesreglement, som antyder, at den samme dommer ikke må være refererende dommer i en sag, som er hjemvist efter appel.
That may be contrasted with the very different rule under Article 118(2a), according to which a judge may not rehear a case referred back to the Court of First Instance if he or she sat as a single judge the first time round.
Faktisk bestemmes det specifikt i artikel 118, stk. 2, at sager, der er behandlet af Rettens store afdeling (eller af plenum, naturligvis), skal behandles på ny af det samme dommerkollegium.
Indeed, Article 118(2) specifically requires Grand Chamber (and, of course, plenary) cases to be re-examined by the same formation of judges.
Hvad angår den objektive partiskhed, som opstår, når der er begrundet tvivl om en domstols uvildighed, har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol udtalt, at der »ikke af forpligtelsen til uvildighed kan udledes en generel regel om, at en overordnet domstol, som ophæver en afgørelse truffet af en administrativ myndighed eller en domstol, skal hjemvise sagen til en anden instans eller en anderledes sammensat afdeling af den samme instans« 26.
In respect of objective bias, which arises when there are legitimate doubts about the impartiality of a tribunal, the European Court of Human Rights has held that ‘it cannot be stated as a general rule resulting from the obligation to be impartial that a superior court which sets aside an administrative or judicial decision is bound to send the case back to a different jurisdictional authority or to a differently composed branch of that authority’.
Deltagelse af den samme dommer i genbehandlingen af en sag kan kun give anledning til begrundet tvivl om den pågældende domstols uvildighed i kombination med andre faktorer 27. Sådanne yderligere faktorer er ikke påberåbt i den foreliggende sag.
26The participation of the same judge in successive hearings of the same case may raise justified doubts as to impartiality only in combination with other factors. 27 No such additional factor is alleged here.
For det andet har appellanterne ikke gjort gældende, at der er tale om en faktisk (subjektiv) partiskhed.
Secondly, the appellants do not allege actual (subjective) bias.
Den eneste (objektive) partiskhed, som påberåbes, vedrører sammensætningen af den afdeling ved Retten, som sagen blev henvist til, efter at Domstolen havde hjemvist den.
The only (objective) bias alleged relates to the composition of the Chamber in the Court of First Instance to which their case was assigned upon being referred back by the Court of Justice.
25 — Jf. f.eks. dom af 27.6.2006, sag C-540/03, Parlamentet mod Rådet, Sml. I, s. 5769, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis.
25 — See, for example, Case C-540/03 Parliament v Council [2006] ECR I-5769, paragraph 35 and the caselaw cited there.
I denne sag gav det ikke anledning til begrundet tvivl, at to af de personer, som behandlede sagen efter hjemvisning, havde været med til at træffe den oprindelige afgørelse.
In that case, the fact that two members in the remitted case had participated in the original decision did not constitute grounds for legitimate suspicion.
27 — Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslog i dommen af 7.8.1996 i sagen Ferrantelli og Santangelo mod Italien (Report of Judgments and Decisions 1996-III, præmis 58-60), som appellanterne har henvist til, at en mistanke om partiskhed var objektivt begrundet, fordi den skyldtes kombinationen af to forhold, hvoraf det ene var det, at en dommer i sagen tidligere havde dømt sagsøgerens medskyldige.
27 — In Ferrantelli and Santangelo v Italy, judgment of 7 August 1996, Reports 1996-III, §§ 58-60, which the appellants cite, the European Court of Human Rights found that a fear of bias was objectively justified because it arose from the combination of two circumstances, one of which was the fact that a judge in the applicants’ case had previously convicted the applicants’ accomplice.
Appellanterne har med rette anført, at Fællesskabet ganske vist ikke er part i EMRK, men at artikel 6, stk. 2, EU bestemmer, at »Unionen respekterer de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved [EMRK] […]«.
The appellants correctly observe that, although the Community is not a party to the ECHR, Article 6(2) EU provides that ‘the Union shall respect fundamental rights, as guaranteed by the [ECHR] ….’
EMRK er desuden af særlig betydning som inspirationskilde til de grundlæggende rettigheder, som Domstolen skal
Further, the ECHR has special significance among the sources of inspiration for the fundamental
at der foreligger en fælles forfatningsmæssig tradition.
CHRONOPOST AND LA POSTE v UFEX AND OTHERS of a constitutional tradition common to the Member States.
Jeg konkluderer derfor, at det første anbringende, såfremt det antages til realitetsbehandling (hvilket det ikke bør), under alle omstændigheder savner grundlag.
I therefore conclude that if (quod non) the first ground of appeal is admissible, it is in any event unfounded.
Det forekommer i øvrigt, at dommere ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol selv deltager i genbehandlingen af en sag.
Furthermore, judges at the European Court of Human Rights itself may on occasion participate in successive hearings of the same case.