natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I sagen Italien mod Kommissionen (Rettens dom af 20.11.2008, sag T-185/05, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser) havde Den Italienske Republik nedlagt påstand om annullationaf Kommissionens afgørelse, hvorefter eksterne offentliggørelser i Den Europæiske Unions Tidende af meddelelser om ledige stillinger som seniormanager indtil den 1. januar 2007 skulle foretages på tysk, engelsk og fransk.
In Case T-185/05 Italy v Commission (judgment of 20 November 2008), the Italian Republic sought annulment of the Commission’s decision that external publications of the vacancy notices for senior management posts in the Official Journal of the EuropeanUnion were until 1 January 2007 to be made in English, French and German.
Retten bemærkede, at en foranstaltning truffet af en institution, der kun er udtryk for dennes hensigt med hensyn til at følge visse retningslinjer på et bestemt område, ikke udgør en anfægtelig retsakt.
TheCourtofFirstInstance recalled that a measure adopted by an institution reflecting only its intention to follow a particular line of conduct in a particular field is not an act open to challenge.
Da en institution ikke kan fravige de interne ansættelsesbestemmelser, den har pålagt sig selv, og som udgør en del af de retlige rammer, institutionen nøje skal overholde, når den udøver sit vide skøn, må sådanne bestemmelser imidlertid anses for at skabe bindende retsvirkninger.
Nonetheless, given that an institution may not refrain from applying internal rules governing recruitment which it has itself laid down, and which form part of the legal framework which it must strictly observe in the exercise of its discretion, such rules must be regarded as producing binding legal effects.
En privilegeret sagsøger, såsom en medlemsstat, kan i sådanne tilfælde anfægte bestemmelsernes lovlighed umiddelbart ved et annullationssøgsmål uden at behøve at afvente, at bestemmelserne anvendes i et konkret tilfælde.
A privileged applicant, such as a Member State, can immediately challenge the legality of those rules by an action for annulment, without having to wait for them to be applied in a particular case.
Retten fastslog, at afgørelsen om, på hvilke sprog offentliggørelser skal foretages, er affattet i klare, utvetydige vendinger og endeligt og bindende fastlægger et aspekt af ansættelsesprocedurerne, og konkluderede, at sagen kunne antages til realitetsbehandling.
Finding that the decision relating to the languages of publication is drafted in clear and unequivocal terms, and fixes definitively an aspect of recruitment procedures in binding form, the Court held that the action was admissible.
I dom af 5. juni 2008, Internationaler Hilfsfondsmod Kommissionen (sag T-141/05, ikke trykt i Samling af Afgørelser, appelleret), fastslog Retten i en sag angående en påstand om annullationaf en skrivelse, hvorved sagsøgeren blev meddelt, at Kommissionen ikke havde til hensigt at stille andre dokumenter end dem, der allerede var blevet fremsendt i forbindelse med en tidligere afgørelse, til sagsøgerens rådighed, at efter retspraksis 3 udgør Den Europæiske Ombudsmands konklusioner vedrørende en sagsøgers klage over afgørelsen ikke nye forhold, der kan adskille den anfægtede retsakt fra denne afgørelse.
In Case T-141/05 Internationaler Hilfsfonds v Commission (judgment of 5 June 2008, not published, under appeal), the Court held that, in an action for annulment directed against a letter informing the applicant that the Commission had no intention of making available to it any documents other than those already sent to it at the time of an earlier decision, in accordance with the case-law (3), the conclusions reached by the European Ombudsman concerning the applicant’s complaint made against that decision were not a new factor capable of distinguishing the contested measure from that decision.
Den omstændighed, at Den Europæiske Ombudsmand har konkluderet, at den pågældende institution har handlet i strid med god forvaltningsskik, gør det ikke muligt at rejse tvivl om denne konklusion.
The fact that the Ombudsman had concluded that the institution concerned had committed an act of maladministration did not permit that conclusion to be challenged.
Et sådant ræsonnement ville indebære en anerkendelse af, at en sagsøger, der ikke inden for den fastsatte frist har anlagt sag med påstand om annullationaf den oprindelige afgørelse, ved blot at indbringe spørgsmålet for ombudsmanden, og for så vidt som denne fastslår, at der er handlet i strid med god forvaltningsskik, kan omgå denne frist.
Such an argument would be tantamount to accepting that an applicant who had not brought an action within the period prescribed against the original decision could, just by referring the matter to the Ombudsman, and insofar as the latter found an instance of maladministration, succeed in circumventing the time limits.
Domstolens dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 9.
Judgment in Case 60/81 IBM v Commission [1981] ECR 2639, paragraph 9.
Rettens kendelse af 15.10.2003, sag T-372/02, Sml. II, s. 4389, præmis 40.
Order of theCourtofFirstInstance of 15October 2003 in Case T-372/02 [2003] ECR II-4389, paragraph 40.
Søgsmålskompetence a)
Standing to bring proceedings
Retten fremsatte herved nogle præciseringer i dom af 1. juli 2008, Região autónoma dos Açores mod Rådet (sag T-37/04, ikke trykt i Samling af Afgørelser, appelleret), angående søgsmålskompetencen for enheder inden for en stat.
TheCourtofFirstInstance provided some clarification of the locus standi of infra-State bodies in Case T-37/04 Região autónoma dos Açores v Council (judgment of 1 July 2008, not published, under appeal).
Sagsøgeren gjorde gældende, at regionen var individuelt berørt af forordning (EF) nr. 1954/2003 5, med den begrundelse dels, at den som enhed i den yderste periferi af Unionen i medfør af artikel 299, stk. 2, EF nød en særlig, navnlig miljømæssig og økonomisk, beskyttelse, som den anfægtede forordning skadede, dels at forordningen berørte dens lovgivningsmæssige og forvaltningsmæssige kompetencer på fiskeriområdet.
The applicant claimed to be individually concerned by Council Regulation No 1054/2003 (5), on the grounds, first, that as an outermost region of the Union, it enjoyed specific protection, especially in the environmental and economic spheres, under Article 299(2) EC, with which the contested regulation was in conflict and, second, that that regulation affected its legislative and executive powers in the sphere of fisheries.
Retten bemærkede indledningsvis, at den almene interesse, som en region kan have i at opnået gunstigt resultat for sin økonomiske velfærd, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at betragte denne region som værende berørt i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand.
The Court observed, first of all, that the general interest that a region may have in obtaining an outcome conducive to its prosperity cannot, of itself, be sufficient for that region to be regarded as concerned within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC.
Det fremgår af retspraksis, at det system, der er indført med traktaterne, giver medlemsstaterne og ikke de regionale myndigheder ret til at forsvare den almene interesse på deres områder.
It is clear from the case-law that the system established by the Treaties reserves to the Member States, and not to regional authorities, the right to protect the common interest in their territories.
Retten fastslog derefter, at selv hvis det forudsattes, at artikel 299, stk. 2, EF kunne fortolkes således, at den ikke blot giver Rådet mulighed for at vedtage specifikke undtagelsesforanstaltninger for regionerne i den yderste periferi, men også således, at den indeholder et forbud mod, at Rådet vedtager foranstaltninger, der forværrer ulemperne for disse regioner, ville den beskyttelse, som denne artikel forskriver, ikke være tilstrækkelig til at give regionen søgsmålskompetence i overensstemmelse med Domstolens dom af 22. november 2001, Nederlandse Antillenmod Rådet (sag C-452/98, Sml. I, s. 8973).
Next, the Court considered that, even if Article 299(2) EC could be interpreted not only as permitting the Council to provide for derogations specific to the outermost regions but also as prohibiting it from adopting measures which would exacerbate the disadvantages suffered by those regions, the protection provided by that article was not sufficient to give the applicant standing to bring proceedings, in accordance with the judgment in Case C-452/98 Nederlandse Antillen v Council [2001] ECR I-8973.
Som svar på sagsøgerens anbringende om opretholdelse af regionens kompetencer bemærkede Retten endvidere, at selv om Fællesskabets retsinstanser ganske vist har anerkendt de regionale myndigheders ret til at anfægte fællesskabsretsakter, der enten hindrer dem i vedtage retsakter, som de lovligt ville kunne vedtage, hvis Fællesskabet ikke havde fastsat regler, eller pålægger dem at trække disse retsakter tilbage og at foretage visse
Furthermore, in reply to the applicant’s argument relating to the preservation of its powers, the Court noted that, although the Community judicature has indeed accepted the right of regional authorities to challenge Community acts which either prevent them from adopting measures which they may legitimately adopt if there is no Community intervention or require them towithdraw those measures and to take certain action (6), the contested provisions of the regulation under challenged o not concern legislative or regulatory measures adopted by the applicant and their lawfulness is in no way called into question or compromised.
Rådets forordning af 4.11.2003 om forvaltning af fiskeriindsatsen for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskeressourcer i EF, omændring af forordning (EØF) nr. 2847/93 og omophævelse af forordning (EF) nr. 685/95 og (EF) nr. 2027/95 (EUT L 289, s. 1).
Joined Cases T-366/03 and T-235/04 L and Oberösterreich and Austria v Commission [2005] ECR II-4005, paragraph 28.
Retten bemærkede endelig i forbindelse med behandlingen af et anbringende om, at Århuskonventionen bestemmer, at parterne til konventionen skal sikre, at medlemmer af offentligheden har adgang til procedurer for at anfægte offentlige myndigheders handlinger, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet, at fællesskabslovgiver med henblik på at lette adgangen til klage og domstolsprøvelse påmiljøområdet har vedtaget forordning (EF) nr. 1367/2006 7.
Lastly, examining the argument that the Aarhus Convention provides that the parties thereto are to ensure that members of the public have access to administrative or judicial procedures to challenge acts of public authorities which contravene national law on the environment, the Court stated that the Community legislature had adopted, in order to facilitate access to the Community judicature in environmental matters, Regulation No 1367/2006 (7).
Denne forordning foreskriver i afsnit IV en procedure, hvorefter visse ikke-statslige organisationer kan anlægge annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser i medfør af artikel 230 EF.
Title IV of that regulation lays down a procedure on completion of which certain non-governmental organisations may bring an action for annulment before the Community judicature pursuant to Article 230 EC.
Da det imidlertid er åbenlyst, at betingelserne i nævnte afsnit IV ikke er opfyldt idet foreliggende tilfælde, tilkommer det ikke Retten at sætte sig i lovgivers sted og på grundlag af Århuskonventionen at acceptere, at en sag, der ikke opfylder betingelserne i artikel 230 EF, kan antages til realitetsbehandling.
However, the conditions laid down in Title IV manifestly not having been satisfied in the circumstances, it is not for the Court to substitute itself for the legislature and to accept, on the basis of the Aarhus Convention, the admissibility of an action which does not meet the conditions laid down in Article 230 EC.
I sagen Denka Internationalmod Kommissionen (Rettens kendelse af 27.6.2008, sag T-30/07, ikke trykt i Samling af Afgørelser) bemærkede Retten, at den omstændighed, at en person deltager i den proces, som fører til vedtagelsen af en retsakt udstedt af Fællesskabet, udelukkende individualiserer denne person i forhold til den pågældende retsakt, såfremt fællesskabsbestemmelserne tilsikrer vedkommende processuelle garantier.
In Case T-30/07 Denka International v Commission (order of 27 June 2008, not published), theCourtofFirstInstance noted that the fact that a person is involved in the procedure leading to the adoption of a Community measure is capable of distinguishing that person individually in relation to the measure in question only when the applicable Community legislation grants him certain procedural guarantees.
Da hverken proceduren for udarbejdelse af generelle retsakter eller de generelle retsakter selv kræver deltagelse af de berørte personer, da disses interesser anses for repræsenteret af de politiske instanser, som har til opgave at vedtage de nævnte retsakter, ville det være i strid med ånden bag og ordlyden af artikel 230 EF, såfremt enhver borger, som har deltaget i forberedelsen af en lovgivningsmæssig akt, kunne anlægge sag til prøvelse heraf.
Given that neither the process of enacting acts of general application nor the nature of those acts themselves requires the participation of the persons affected, their interests being supposed to be represented by the political bodies called upon to adopt those measures, it would be contrary to the letter and spirit of Article 230 EC to allow any individual, once he has participated in the preparation of a measure of a legislative nature, then to bring an action challenging that measure.
Hverken det anfægtede direktiv eller det direktiv, hvori det har hjemmel, fastsætter processuelle garantier for virksomheder, der fremstiller eller distribuerer aktive stoffer.
Neither the contested directive nor that on which it is based provides any procedural guarantees for undertakings manufacturing or distributing active substances.
Sagsøgeren har i øvrigt endeligt gjort gældende, at virksomheden var indehaver af et registreret varemærke for det pågældende aktive stof, hvis anvendelse blev berørt af det anfægtede direktiv, hvilket ville have individualiseret den i forhold til enhver anden person i medfør af Domstolens dom af 18. maj 1994, Codorníumod Rådet 8.
Finally, the applicant argued that it was the proprietor of a trademark registered for the active substance concerned whose use was affected by the contested directive, which distinguished it from any other person, in accordance with Codorníu v Council (8).
Retten bemærkede imidlertid, at den retlige beskyttelse, der er knyttet til et varemærke, ikke kan adskille sagsøgeren i forhold til alle andre producenter eller distributører, som fuldt så meget ville kunne påberåbe sig, at der foreligger et varemærke.
The Court noted, however, that that protection for a trademark was not such as to distinguish the applicant from all other manufacturers and distributors, who might also rely on the existence of a trademark in their favour.
Direktivet har ikke til formål at sikre en specifikt intellektuel ejendomsret for visse erhvervsdrivende, således at en eventuel påvirkning af sagsøgerens intellektuelle ejendomsrettigheder kun følger af den omstændighed, der ikke er særlig for sagsøgeren, at virksomheden fremstiller aktive stoffer.
It is not the object of the directive to reserve a specific intellectual property right to certain traders, so that any effect on the applicant’s intellectual property rights is simply the consequence of the fact, not particular to the applicant, that it manufactures active substances.
Sag C-309/89, Sml. I, s. 1853, præmis 21 og 22.
Case 40/84 Casteels v Commission [1985] ECR 667, paragraph 11.
Retten bemærkede, at den omstændighed, at tariferingen inden for den kombinerede nomenklatur er blevet udløst af sagsøgerens anmodning om en bindende tariferingsoplysning, at intet andet lignende produkt har været gjort til genstand for en demonstration for nomenklaturudvalget, og at der på baggrund af demonstrationen af, hvorledes det omhandlede produkt fungerer, i medlemsstaterne er blevet udsendt et udkast til forordning, som henviser til de omhandlede monitorer, ikke kan individualisere sagsøgeren, således at søgsmålet af denne grund kan antages til realitetsbehandling.
The Court considered that the circumstances that the classification in the Combined Nomenclature was triggered by an application from the applicant for a binding tariff information, that no other similar product was demonstrated to the Nomenclature Committee and that, on the basis of the demonstration of the operation of the product in question, a draft tariff classification regulation referring to the monitors concerned was circulated to the Member States cannot distinguish the applicant individually in such away as to render the action admissible.
Således kan en erhvervsdrivendes deltagelse i den proces, der fører til vedtagelsen af en retsakt, udelukkende individualisere denne person i forhold til den pågældende retsakt, såfremt de pågældende fællesskabsbestemmelser tilsikrer vedkommende visse processuelle garantier.
The fact that a person is involved in the procedure leading to the adoption of a Community measure is capable of distinguishing that person individually in relation to that measure only if the applicable Community legislation grants him certain procedural guarantees.
Selv om der i Rettens dom af 30. september 2003, Sony Computer Entertainment Europe mod Kommissionen 10 (herefter »Sony-dommen«), var blevet taget hensyn til lignende om- stændigheder med henblik på antagelse til realitetsbehandling af en sag, har sådanne omstændigheder ikke kunnet have været en afgørende faktor.
Although similar circumstances were taken into account to declare the action in Sony Computer Entertainment Europe v Commission (‘Sony’) (10) admissible, they could not have been the decisive factor.
Det er kun i betragtning af de usædvanlige omstændigheder, der forelå idet omhandlede tilfælde, at sagsøgeren i denne sag blev anset for at være individuelt berørt.
It was only in the light of the exceptional circumstances of that case that the applicant was, in that case, held to be individually concerned.
Retten bemærkede ligeledes, at selv om det fremgår af denne dom, at det forhold, at sagsøgeren er den eneste importør, der har tilladelse til at importere det omhandlede produkt, er relevant for vurderingen, er det ikke i sig selv tilstrækkeligt til at bevise, at sagsøgeren er individuelt berørt.
Similarly, the Court stated that, while that judgment makes it clear that the fact that the applicant is the sole authorised importer of the product concerned constitutes a relevant factor, it is not sufficient, in itself, to establish that the applicant is individually concerned.
Da den forholdsvis generelle beskrivelse i den anfægtede forordning af de omhandlede produkter og manglen på enhver form for visuel eller tekstmæssig faktor, som klart henviser til en konkret erhvervsdrivende, udelukker, at nogen på nogen måde skulle være individuelt berørt, konkluderede Retten endelig, at de særlige omstændigheder i Sony-dommens forstand, der ville kunne give sagsøgeren søgsmålskompetence, ikke kunne anses for opfyldt i den foreliggende sag 11.
Last, because the rather general description in the contested regulation of the goods concerned as well as the absence of any visual or textual factor clearly referring to a specific economic operator excluded any individual effect, the Court concluded that there were no grounds for considering that the exceptional circumstances, within the meaning of Sony, giving rise to locus standi for the applicant, existed in the instant case (11).
Det fremgår af fast retspraksis, at en fællesskabsretsakt – for at en borger i henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan anses for umiddelbart berørt heraf – umiddelbart skal have indvirk-
According to settled case-law, in order to be of direct concern to an individual within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC, the contested Community measure must directly affect the applicant’s legal situation and its implementation must be purely automatic and result from Community rules alone without the application of other intermediate rules (12).
Sag T-243/01, Sml. II, s. 4189.
T-243/01 Sony Computer Entertainment Europe v Commission [2003] ECR II-4189.
Ifølge Rettens dom af 1. juli 2008, Compagnie maritime belge mod Kommissionen (sag T-276/04, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), kan Kommissionen, når Fællesskabets retsinstanser på grund af en formel fejl delvis har annulleret en kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrencereglerne og pålægges en bøde, med rette vedtage en ny beslutning med henblik på at rette de formelle fejl, som har været underkastet en kontrol ved Fællesskabets retsinstanser, og pålægge en ny bøde på grundlag af de dele af den første beslutning, der ikke er blevet annulleret.
In Case T-276/04 Compagnie maritime belge v Commission (judgment of 1 July 2008), the Court held that where, because of a procedural defect, the Community judicature has annulled in part a Commission decision finding an infringement of the competition rules and imposing a fine, the Commission is entitled to adopt a new decision aimed at correcting the procedural defects identified by the Community judicature and to impose a new fine on the basis of the parts of the first decision that were not annulled.
Endvidere får de dele af den første kommissionsbeslutning, der ikke er blevet annulleret – efter udtømningen af de til rådighed stående retsmidler, eller udløbet af de frister, der er fastsat for disse retsmidler – retskraft, således at den sanktionerede virksomhed i et søgsmål om annullationaf den nye beslutning ikke kan rejse tvivl om realiteten af overtrædelsen, idet denne er blevet bindende fastslået i den første beslutning.
In addition, after all rights of appeal have been exhausted or expiry of the time limits prescribed in that connection, the parts of the first Commission decision which were not annulled acquire res judicata so that, in an action for annulment of the new decision, the undertaking penalised cannot challenge whether the infringement did in fact take place, since that infringement was definitively established in the first decision.
I samme dom fastslog Retten, idet den udtalte, at forordning (EØF) nr. 2988/74 13 indførte en fuldstændig ordning, som indeholder detaljerede bestemmelser om de frister, inden for hvilke Kommissionen uden at gøre indgreb idet grundlæggende krav om retssikkerheder berettiget til at pålægge bøder, at enhver betragtning om en forpligtelse for Kommissionen til at udøve sin kompetence til at pålægge bøder inden for en rimelig frist må forkastes.
In that same judgment, the Court, recalling that Regulation No 2988/74 (13) established a complete system of rules covering in detail the periods within which the Commission is entitled, without undermining the fundamental requirement of legal certainty, to impose fines, held that there is no room for consideration of the Commission’s duty to exercise its power to impose fines within a reasonable period.
Denne konklusion anfægtes ikke af påberåbelsen af en påstået tilsidesættelse
Thus, the prolongation of that uncertainty is inherent in proceedings implementing Regulation No 17 and does not in itself constitute a breach of the rights of the defence.
Anvendelsen af artikel 81, stk.1, EF
Application of Article 81(1) EC
I dommen af 8. juli 2008, AC-Treuhand mod Kommissionen (sag T-99/04, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), fastslog Retten, at den omstændighed, at en virksomhed ikke er aktiv på det marked, konkurrencebegrænsningen omfatter, ikke udelukker dens ansvar for deltagelsen i gennemførelsen af et kartel.
In Case T-99/04 AC-Treuhand v Commission (judgment of 8 July 2008), the Court held that the fact that an undertaking is not active on the market on which the restriction of competition materialises does not rule out its liability in respect of participation in the implementation of a cartel.