natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Sagsøgerne i hovedsagen har tilføjet, at lovligheden af direktiv 2005/35 skal vurderes med hensyn til Marpolkonvention 73/78, idet fællesskabslovgiver endvidere tilsigter at gennemføre konventionen i fællesskabsretten ved hjælp af dette direktiv.
The claimants in the main proceedings add that the legality of Directive 2005/35 must be assessed in the light of Marpol 73/78 for the further reason that the Community legislature seeks to implement the latter in Community law by means of that directive.
Desuden er skibsfartsområdet et område, hvor Fællesskabets rolle er at iværksætte medlemsstaternes internationale forpligtelser.
Furthermore, the field of maritime transport is a field where the Community has assumed the function of regulating the implementation of the international obligations of the Member States.
Situationen svarer til den, der forelå i henhold til den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 30. oktober 1947 (herefter »GATT 1947«), inden overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, dvs. en situation, hvor Fællesskabet uden selv at være kontraherende part i den første af disse overenskomster optrådte som efterfølger for medlemsstaterne i deres forpligtelser på grund af Fællesskabets aktivitet i forbindelse med den fælles handelspolitik.
The position is analogous to that under the General Agreement on Tariffs and Trade of 30 October 1947 (‘GATT 1947’) before the advent of the Agreement establishing the World Trade Organisation, where the Community, without becoming a party to GATT 1947, succeeded to the obligations of Member States through its actions under the common commercial policy.
De områder, der var dækket af GATT 1947, var således kommet ind under Fællesskabets kompetenceområde, idet bestemmelserne i denne overenskomst havde til følge at binde Fællesskabet.
The field covered by GATT 1947 was thereby brought within the jurisdiction of the Community, its provisions having the effect of binding the Community.
Det følger heraf, at en afledt fællesskabsretsakts gyldighed kan være påvirket af, at den er uforenelig med sådanne folkeretlige regler.
It follows that the validity of a measure of secondary Community legislation may be affected by the fact that it is incompatible with such rules of international law.
Når ugyldigheden påberåbes ved en national ret, skal Domstolen således i medfør af artikel 234 EF vurdere gyldig-
Where that invalidity is pleaded before a national court, the Court of Justice thus reviews,
For det andet kan Domstolen alene foretage en undersøgelse af fællesskabsreglers gyldighed med hensyn til en international traktat, når dennes art og opbygning ikke er til hinder herfor, og når bestemmelserne i øvrigt, henset til deres indhold, fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise (jf. bl.a. i denne retning dom af 10.1.2006, sag C-344/04, IATA og ELFAA, Sml. I, s. 403, præmis 39).
Second, the Court can examine the validity of Community legislation in the light of an international treaty only where the nature and the broad logic of the latter do not preclude this and, in addition, the treaty’s provisions appear, as regards their content, to be unconditional and sufficiently precise (see to this effect, in particular, Case C-344/04 IATA and ELFAA [2006] ECR I-403, paragraph 39).
Det skal derfor undersøges, om disse to betingelser er opfyldt for så vidt angår Marpolkonvention 73/78 og Montego Baykonventionen.
It must therefore be examined whether Marpol 73/78 and UNCLOS meet those conditions.
For det første skal det angående Marpolkonvention 73/78 indledningsvis bemærkes, at Fællesskabet ikke er kontraherende part heri.
First, with regard to Marpol 73/78, it is to be observed at the outset that the Community is not a party to this Convention.
Som Domstolen allerede har fastslået, fremgår det desuden ikke, at Fællesskabet i medfør af EF-traktaten har overtaget beføjelser, der tidligere udøvedes af medlemsstaterne inden for anvendelsesområdet for Marpolkonvention 73/78, og derfor heller ikke, at Fællesskabet er bundet af dennes bestemmelser (dom af 14.7.1994, sag C-379/92, Peralta, Sml. I, s. 3453, præmis 16).
Furthermore, as the Court has already held, it does not appear that the Community has assumed, under the EC Treaty, the powers previously exercised by the Member States in the field to which Marpol 73/78 applies, nor that, consequently, its provisions have the effect of binding the Community (Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16).
Denne retspraksis vedrørende GATT 1947 kan derfor ikke overføres på Marpolkonvention 73/78.
Accordingly, this caselaw relating to GATT 1947 cannot be applied to MARPOL 73/78.
Det er korrekt, at alle Fællesskabets medlemsstater er kontraherende parter i Marpolkonvention 73/78.
It is true that all the Member States of the Community are parties to Marpol 73/78.
Eftersom der ikke er sket en fuldstændig overførsel af de kompetencer, som tidligere blev udøvet af Fællesskabets medlemsstater, er Fællesskabet imidlertid ikke — blot på grund af den omstændighed, at alle medlemsstaterne er kontraherende parter i Marpolkonvention 73/78 — bundet af reglerne heri, som Fællesskabet ikke selv har godkendt.
Nevertheless, in the absence of a full transfer of the powers previously exercised by the Member States to the Community, the latter cannot, simply because all those States are parties to Marpol 73/78, be bound by the rules set out therein, which it has not itself approved.
Eftersom Fællesskabet ikke er bundet af Marpolkonvention 73/78, er den omstændighed alene, at direktiv 2005/35 har til formål at inkorporere visse regler, der er indeholdt i direktivet, i fællesskabsretten, heller ikke tilstrækkelig til, at det tilkommer Domstolen at efterprøve dette direktivs gyldighed med hensyn til nævnte konvention.
Since the Community is not bound by Marpol 73/78, the mere fact that Directive 2005/35 has the objective of incorporating certain rules set out in that Convention into Community law is likewise not sufficient for it to be incumbent upon the Court to review the directive’s legality in the light of the Convention.
Under disse omstændigheder må det konstateres, at gyldigheden af direktiv 2005/35 ikke kan vurderes med hensyn til Marpolkonvention 73/78, selv om medlemsstaterne er bundet heraf.
In those circumstances, it is clear that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed in the light of Marpol 73/78, even though it binds the Member States.
Dette kan dog alligevel få betydning for fortolkningen på den ene side af Montego Baykonventionen og på den anden side af de bestemmelser i afledt ret, som er omfattet af anvendelsesområdet for Marpolkonvention 73/78. Ifølge det sædvaneretlige princip om god tro, som er en del af den almindelige folkeret, og artikel 10 EF, tilkommer det Domstolen at fortolke disse bestemmelser under hensyntagen til Marpolkonvention 73/78.
The latter fact is, however, liable to have consequences for the interpretation of, first, UNCLOS and, second, the provisions of secondary law which fall within the field of application of Marpol 73/78.
Hvad for det andet angår Montego Baykonventionen blev denne undertegnet af Fællesskabet og godkendt ved afgørelse 98/392, hvilket har til følge, at den er bindende for Fællesskabet, og konventionens bestemmelser udgør derfor en integrerende del af Fællesskabets retsorden (jf. dom af 30.5.2006, sag C-459/03, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 4635, præmis 82).
Second, UNCLOS was signed by the Community and approved by Decision 98/392, thereby binding the Community, and the provisions of that Convention accordingly form an integral part of the Community legal order (see Case C-459/03 Commission v Ireland [2006] ECR I-4635, paragraph 82).
Det skal derfor efterprøves, om arten og opbygningen af Montego Baykonventionen, som de følger af bl.a. formålet, præamblen og ordlyden af konventionen, er til hinder for en undersøgelse af fællesskabsretsakternes gyldighed med hensyn til denne konventions bestemmelser.
It must therefore be determined whether the nature and the broad logic of UNCLOS, as disclosed in particular by its aim, preamble and terms, preclude examination of the validity of Community measures in the light of its provisions.
Det primære formål med Montego Baykonventionen er at kodificere, præcisere og udvikle almindelige folkeretlige regler om det internationale samfunds fredelige samarbejde i forbindelse med efterforskning, anvendelse og udnyttelse af farvande.
UNCLOS’s main objective is to codify, clarify and develop the rules of general international law relating to the peaceful cooperation of the international community when exploring, using and exploiting marine areas.
Til dette formål har de kontraherende parter — ifølge konventionens præambel — ved konventionen ønsket at oprette en retsorden for havene og oceanerne, som vil lette den internationale sejlads, som tager hensyn til interesserne og behovene hos menneskeheden som helhed og i særdeleshed de særlige interesser og behov hos udviklingslandene, og som styrker fred, sikkerhed og samarbejde samt de venskabelige forbindelser blandt alle nationer.
According to the preamble to UNCLOS, the Contracting Parties agreed to that end to establish through UNCLOS a legal order for the seas and oceans which would facilitate international navigation, which would take into account the interests and needs of mankind as a whole and, in particular, the special interests and needs of developing countries, and which would strengthen peace, security, cooperation and friendly relations among all nations.
I dette perspektiv fastsætter Montego Baykonventionen den retlige status for søterritoriet (artikel 2-33), for farvande, som udgør stræder benyttet i international sejlads (artikel 34-45), for arkipelagfarvande (artikel 46-54), for den eksklusive økonomiske zone (artikel 55-75), for kontinentalsoklen (artikel 76-85) og for det åbne hav (artikel 86-120).
From this viewpoint, UNCLOS lays down legal regimes governing the territorial sea (Articles 2 to 33), waters forming straits used for international navigation (Articles 34 to 45), archipelagic waters (Articles 46 to 54), the exclusive economic zone (Articles 55 to 75), the continental shelf (Articles 76 to 85) and the high seas (Articles 86 to 120).
forbindelse skal de kontraherende parter som det fremgår af flere af konventionens bestemmelser, såsom artikel 2, artikel 33, artikel 34, stk. 2, artikel 56 eller 89, fastlægge de materielle og territoriale grænser for deres respektive højhedsrettigheder.
In this connection, as is apparent from numerous provisions of the Convention, such as Articles 2, 33, 34(2), 56 and 89, the Contracting Parties provide for the establishment of the substantive and territorial limits to their respective sovereign rights.
Derimod har borgerne i princippet ikke selvstændige rettigheder og friheder i henhold til Montego Baykonventionen.
On the other hand, individuals are in principle not granted independent rights and freedoms by virtue of UNCLOS.
Bl.a. kan de alene nyde friheden til sejlads, hvis de kan godtgøre, at der er et forhold mellem deres skib og en stat, der giver det sin nationalitet og bliver dets flagstat.
In particular, they can enjoy the freedom of navigation only if they establish a close connection between their ship and a State which grants its nationality to the ship and becomes the ship’s flag State.
Dette forhold skal fastlægges i henhold til nævnte stats interne ret.
This connection must be formed under that State’s domestic law.
Konventionens artikel 91 præciserer i denne forbindelse, at enhver stat skal fastsætte betingelserne for at give skibe sin nationalitet, for registrering af skibe på sit territorium samt for retten til at føre sit flag, under forudsætning af at der er en ægte forbindelse mellem denne stat og nævnte skibe.
Article 91 of UNCLOS states in this regard that every State is to fix the conditions for the grant of its nationality to ships, for the registration of ships in its territory and for the right to fly its flag, and that there must exist a genuine link between the State and the ship.
Ifølge Montego Baykonventionens artikel 92, stk. 1, er skibe kun berettiget til at sejle under én stats flag, og et skib må ikke ændre sit flag i løbet af en rejse eller under ophold i en anløbshavn, undtagen i tilfælde af reelt ejerskifte eller reel registreringsændring.
Under Article 92(1) of UNCLOS, ships are to sail under the flag of one State only and may not change their flag during a voyage or while in a port of call, save in the case of a real transfer of ownership or change of registry.
I tilfælde hvor et skib ikke hører til en stat, nyder hverken skibet eller personerne ombord på det friheden til sejlads.
If a ship is not attached to a State, neither the ship nor the persons on board enjoy the freedom of navigation.
I den forbindelse bestemmes det i Montego Baykonventionen, bl.a. i artikel 110, stk. 1, at et krigsskib, som på det åbne hav møder et fremmed skib, må borde dette, såfremt der er et rimeligt grundlag for mistanke om, at skibet er uden nationalitet.
In this connection, UNCLOS provides inter alia, in Article 110(1), that a warship which encounters a foreign ship on the high seas is justified in boarding it if there is reasonable ground for suspecting that the ship is without nationality.
Ordlyden af visse af Montego Baykonventionens bestemmelser, såsom artikel 17, artikel 110, stk. 3, og artikel 111, stk. 8, forekommer ganske vist at tillægge skibene rettigheder.
It is true that the wording of certain provisions of UNCLOS, such as Articles 17, 110(3) and 111(8), appears to attach rights to ships.
Det følger imidlertid ikke heraf, at disse rettigheder tilkommer de borgere, der er forbundet med disse skibe, såsom deres ejere, idet skibets internationale retlige status afhænger af flagstaten og ikke af skibets tilhørsforhold til bestemte fysiske eller juridiske personer.
It does not, however, follow that those rights are thereby conferred on the individuals linked to those ships, such as their owners, because a ship’s international legal status is dependent on the flag State and not on the fact that it belongs to certain natural or legal persons.
Denne stat kan således også holdes ansvarlig i forhold til andre stater for skader på farvande under disse staters suverænitet forårsaget af et skib, som fører dens flag, hvis disse skader er en følge af flagstatens tilsidesættelse af sine forpligtelser.
The flag State may thus also be held liable, vis-à-vis other States, for harm caused by a ship flying its flag to marine areas placed under those States’ sovereignty, where that harm results from a failure of the flag State to fulfil its obligations.
Den foregående analyse ændres ikke af, at Montego Baykonventionens kapitel XI forbinder fysiske og juridiske personer med efterforskning, anvendelse og udnyttelse af havbunden og dennes undergrund ud over grænserne for den nationale jurisdiktion, eftersom den foreliggende sag på ingen måde vedrører bestemmelserne i dette kapitel XI.
Doubt is not cast on the foregoing analysis by the fact that Part XI of UNCLOS involves natural and legal persons in the exploration, use and exploitation of the sea-bed and ocean floor, and subsoil thereof, beyond the limits of national jurisdiction, since the present case does not in any way concern the provisions of Part XI.
Under disse omstændigheder skal det konstateres, at Montego Baykonventionen ikke foreskriver regler, der skal finde direkte og umiddelbar anvendelse for borgerne og tillægge dem rettigheder eller friheder, der kan påberåbes over for en stat uafhængigt af flagstatens adfærd.
In those circumstances, it must be found that UNCLOS does not establish rules intended to apply directly and immediately to individuals and to confer upon them rights or freedoms capable of being relied upon against States, irrespective of the attitude of the ship’s flag State.
Det følger heraf, at Montego Baykonventionens art og opbygning er til hinder for, at Domstolen kan vurdere gyldigheden af en fællesskabsretsakt med hensyn til konventionen.
It follows that the nature and the broad logic of UNCLOS prevent the Court from being able to assess the validity of a Community measure in the light of that Convention.
Det første, andet og tredje spørgsmål skal derfor besvares med, at gyldigheden af direktiv 2005/35 ikke kan vurderes
Consequently, the answer to the first three questions must be that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed:
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4 i direktiv 2005/35 er ugyldig med den begrundelse, at bestemmelsen på grund af anvendelsen af udtrykket »grov uagtsomhed« tilsidesætter det generelle retssikkerhedsprincip.
By this question, the national court essentially asks whether Article 4 of Directive 2005/35 is invalid on the ground that, by using the term ‘serious negligence’, it infringes the general principle of legal certainty.
Sagsøgerne i hovedsagen og den græske regering er af den opfattelse, at artikel 4 i direktiv 2005/35 tilsidesætter det generelle retssikkerhedsprincip, som kræver, at en ordning er klar og utvetydig, for at borgerne ikke skal være i tvivl om deres rettigheder og pligter.
The claimants in the main proceedings and the Greek Government consider that Article 4 of Directive 2005/35 breaches the general principle of legal certainty which requires that rules should be clear and precise so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are.
Ansvaret hos de personer, som forårsager udtømning af forurenende stoffer, er således efter denne bestemmelse underlagt kriteriet om grov uagtsomhed, der på ingen måde er defineret ved direktiv 2005/35, og som derfor ikke er klart.
They submit that, under this provision, liability of persons causing discharges of polluting substances is subject to the test of serious negligence, which is not defined at all by Directive 2005/35 and which consequently lacks clarity.
De berørte personer kan således ikke få kendskab til strengheden af de regler, som de er underlagt.
Thus, the persons concerned are unable to ascertain the degree of severity of the rules to which they are subject.
Det generelle retssikkerhedsprincip, der er et grundlæggende fællesskabsretligt princip, kræver, at en ordning er klar og utvetydig, for at borgerne ikke skal være i tvivl om deres rettigheder og pligter, således at de kan handle derefter (jf. dom af 14.4.2005, sag C-110/03, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 2801, præmis 30, samt IATA og ELFAA-dommen, præmis 68).
The general principle of legal certainty, which is a fundamental principle of Community law, requires, in particular, that rules should be clear and precise, so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are and may take steps accordingly (see Case C-110/03 Belgium v Commission [2005] ECR I-2801, paragraph 30, and IATA and ELFAA, paragraph 68).
Endvidere skal artikel 4 i direktiv 2005/35, sammenholdt med artikel 8, eftersom medlemsstaterne herved pålægges at betragte visse handlinger som overtrædelser og sanktionere disse, desuden respektere princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel (nullum crimen, nulla poena sine lege), som hører til de almindelige retsgrundsætninger, der er en grundlæggende bestanddel af de forfatningsmæssige traditioner, der er fælles for medlemsstaterne (dom af 3.5.2007, sag C-303/05, Advocaten voor de Wereld, Sml. I, s. 3633, præmis 49), og som er et særligt udtryk for det generelle retssikkerhedsprincip.
Furthermore, in obliging the Member States to regard certain conduct as infringements and to punish it, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, must also observe the principle of the legality of criminal offences and penalties (nullum crimen, nulla poena sine lege), which is one of the general legal principles underlying the constitutional traditions common to the Member States (Case C-303/05 Advocaten voor de Wereld [2007] ECR I-3633, paragraph 49) and is a specific expression of the general principle of legal certainty.
Princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel, indebærer, at Fællesskabets regler klart skal definere overtrædelserne og den straf, de medfører.
The principle of the legality of criminal offences and penalties implies that Community rules must define clearly offences and the penalties which they attract.
Denne betingelse er opfyldt, når borgerne ud fra den relevante bestemmelses ordlyd og, om fornødent, ved hjælp af retternes fortolkning heraf kan vide, hvilke handlinger og undladelser der medfører strafansvar (jf. bl.a.
This requirement is satisfied where the individual can know from the wording of the relevant provision and, if need be, with the assistance of the courts’ interpretation of it, what acts and omissions will make him criminally liable (see, in particular, Advocaten voor de Wereld, paragraph 50, and the judgment of the European Court of Human Rights in Coëme and Others v. Belgium, nos.
Advocaten voor de Werelddommen, præmis 50, samt Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 22.6.2000, Coëme m.fl. mod Belgien, Reports of Judgments and Decisions, 2000-VII, præmis 145).
32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 and 33210/96, Reports of Judgments and Decisions 2000-VII, § 145).
Medlemsstaterne er i henhold til artikel 4 i direktiv 2005/35, sammenholdt med artikel 8, forpligtet til at sanktionere skibes udtømning af forurenende stoffer, hvis den er begået »forsætligt, hensynsløst eller groft uagtsomt«, uden at disse begreber defineres yderligere.
It is true that Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, obliges the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances if committed ‘with intent, recklessly or by serious negligence’, without defining those concepts.
Indledningsvis skal det imidlertid understreges, at disse forskellige begreber, navnlig begrebet »grov uagtsomhed«, som spørgsmålene vedrører, svarer til kriterierne for at ifalde ansvar, der kan finde anvendelse på et ubegrænset antal situationer, som ikke kan forudsiges, og ikke på præcise handlinger, der kan beskrives i en fællesskabsretlig eller national retsakt.
It is, however, to be pointed out, first of all, that those various concepts, in particular that of ‘serious negligence’ referred to by the national court’s questions, correspond to tests for the incurring of liability which are to apply to an indeterminate number of situations that it is impossible to envisage in advance and not to specific conduct capable of being set out in detail in a legislative measure, of Community or of national law.
Herefter skal det konstateres, at disse begreber er fuldt integreret og anvendt i medlemsstaternes retssystemer.
Next, those concepts are fully integrated into, and used in, the Member States’ respective legal systems.
Navnlig anvendes begrebet »uagtsomhed«, der omfatter en ufrivillig handling eller en undladelse, hvorved den ansvarlige person tilsidesætter sin pligt til at udvise agtpågivenhed, i samtlige retssystemer.
In particular, all those systems have recourse to the concept of negligence which refers to an unintentional act or omission by which the person responsible breaches his duty of care.
Endvidere omfatter begrebet »grov« uagtsomhed, som foreskrevet ved flere nationale retssystemer, alene en tilsidesættelse, der er karakteriseret ved en sådan pligt til at udvise agtpågivenhed.
Also, as provided by many national legal systems, the concept of ‘serious’ negligence can only refer to a patent breach of such a duty of care.