natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Der skal efter min opfattelse sondres mellem to forhold: kendelsen om tilbagegivelse og attesteringen af afgørelsen.
A distinction should first be drawn, in my view, between the order for return and certification of the order.
Der viste sig under retsmødet blandt medlemsstaterne og Kommissionen at være meget forskellige, snarere diametralt modsatte, opfattelser af disse bestemmelsers betydning.
It transpired at the hearing that some very divergent — even diametrically opposing — views as to the meaning of those provisions are variously held by different Member States and by the Commission.
På den ene side er der fortolkningen, hvorefter kun retsinstanserne i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, umiddelbart har kompetence i forbindelse med konventionen og forordningens artikel 11 til at fastslå, at barnet skal tilbagegives, og hvorefter denne kompetence kun kan udøves af retsinstanserne i medlemsstaten med barnets sædvanlige opholdssted, hvis — og fra det tidspunkt, hvor — der er en endelig og eksigibel afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, fra en retsinstans i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig.
On the one hand, they are interpreted to mean that, initially, only the courts of the Member State where the child is actually present have jurisdiction, in the framework of the Convention and Article 11 of the Regulation, to order his or her return, and that such jurisdiction cannot be exercised by the courts of the Member State of habitual residence unless and until there is a final, enforceable nonreturn order, having the force of res judicata, issued by a court of the Member State where the child is actually present.
På den anden side er der synspunktet, hvorefter retsinstanserne i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted ligeledes på alle tidspunkter har kompetence til at fastslå, at barnet skal tilbagegives, enten i medfør af forordningens artikel 8 (sammenholdt med artikel 10) eller i forbindelse med konventionen og forordningens artikel 11 16.
On the other hand, there is the view that the courts of the Member State of habitual residence also, at all times, enjoy jurisdiction to order the child’s return, either by virtue of Article 8 (read with Article 10) of the Regulation or in the context of the Convention and Article 8 of the Regulation. 16
På baggrund af disse forskellige fortolkninger forekommer det mig væsentligt, at Domstolen træffer en meget klar afgørelse om dette forhold ved forordningen.
In view of those diverging interpretations, I think it is essential for the Court to give a very clear ruling on this aspect of the Regulation.
Jeg forkaster straks den opfattelse, at retsinstanserne i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, har enekompetence, indtil de træffer en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives.
For my part, I would immediately dismiss any assumption that the courts of the Member State where the child is actually present have exclusive jurisdiction up to the time they issue a nonreturn order.
16 — For så vidt som konventionens artikel 12 og 13 ikke indeholder kompetenceregler, men instruktioner rettet mod alle kompetente retsinstanser, og for så vidt som forordningens artikel 11, stk. 15, henviser hertil.
16 — Inasmuch as Articles 12 and 13 of the Convention do not determine jurisdiction but issue instructions to any competent court, and Article 11(1) to (5) of the Regulation refer to those articles.
Hvad angår kompetencen hos retten i medlemsstaten med barnets sædvanlige opholdssted til at fastslå, at barnet skal tilbagegives, skal der dernæst sondres mellem to mulige hjemmeler for kompetencen: forordningens artikel 8 (sammenholdt med artikel 10, og i givet fald artikel 12, stk. 1) og forordningens artikel 11, navnlig stk. 8 (sammenholdt med konventionens bestemmelser).
With regard to the competence of the courts of the Member State of habitual residence to order the child’s return, a further distinction should be drawn between two possible bases of jurisdiction: Article 8 of the Regulation (read in conjunction with Article 10 and, where appropriate, Article 12(1)) and Article 11(8) of the Regulation (read in conjunction with the provisions of the Convention).
Konventionens artikel 12 antager ganske vist, at det er disse retsinstanser, der modtager en anmodning om at fastslå tilbagegivelsen, og det synes nemlig logisk først at rette henvendelse til dem, fordi deres afgørelse ikke i noget tilfælde nødvendiggør en afgørelse om eksigibilitet for at kunne fuldbyrdes.
It is true that Article 12 of the Convention envisages those courts being seised of a request for an order to return the child, and it does indeed appear logical to apply to them in the first place, since their decision will never require exequatur proceedings in order to obtain enforcement.
Det er også sandt, at ordlyden af forordningens artikel 11 lader formode, at der først kommer en afgørelse fra den medlemsstat, hvor barnet opholder sig.
Likewise, the drafting of Article 11 of the Regulation gives the impression that a first decision is envisaged in the Member State where the child is actually present.
Jeg bemærker imidlertid, at konventionen ikke indeholder nogen kompetenceregel, og jeg bemærker ingen forordningsbestemmelse, som udtrykkeligt begrænser kompetencen til at fastslå, at barnet skal tilbagegives, til retsinstanserne i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig.
However, I would recall that the Convention does not lay down any rules of jurisdiction, and I note that nothing in the Regulation explicitly limits jurisdiction to order the child’s return to the courts of the Member State where he or she is actually present.
Denne kompetence er dermed ubestridelig, men intet kræver, at det er en enekompetence.
They unquestionably have that jurisdiction, but there is nothing to say that it must be exclusive.
10, litra b), nr. iv), taler om, at »der […] af en ret i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, [er] truffet en afgørelse om forældremyndighed, som ikke indebærer tilbagegivelse af barnet« 17, udledes, at de samme retter også kan træffe en afgørelse om forældremyndighed, som indebærer tilbagegivelse af barnet.
the child’. Moreover, since Article 10(b)(iv) speaks of ‘a judgment on custody that does not entail the return of the child … issued by the courts of the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention’, 17it must be concluded that the same courts may also issue a decision on custody which does entail return.
Hvis en ret har kompetence i medfør af forordningens artikel 8 eller artikel 12 i alle spørgsmål vedrørende forældreansvaret og dermed forældremyndigheden (i givet fald forbundet med en skilsmisseanmodning), kan man endelig ikke forestille sig, at denne kompetence ikke omfatter beføjelsen til at sikre, at barnet faktisk befinder sig hos den person, som har forældremyndigheden. Denne beføjelse skal omfatte retten til at træffe alle midlertidige foranstaltninger, som viser sig nødvendige under retsforhandlingerne.
Finally, if a court has jurisdiction, under Articles 8 or 12 of the Regulation, in all matters relating to parental responsibility and, thus, to custody (connected, where relevant, with an application for divorce), it is simply not conceivable that such jurisdiction should not include the power to ensure the child’s actual presence with the person to whom custody has been granted.
Hvis man forbyder den ret, der har kompetence vedrørende forældreansvaret, at fastslå, at barnet skal tilbagegives, medfører det, at den fratages enhver effektiv kompetence til at træffe afgørelse om den midlertidige eller endelige forældremyndighed.
To preclude the Court with jurisdiction in matters of parental responsibility from ordering the child’s return would be tantamount to depriving it of any real jurisdiction to make any provisional or final ruling on custody.
Den generelle kompetence vedrørende forældreansvar indeholder i øvrigt nødvendigvis en kompetence til at fastslå, at det bortførte barn skal tilbagegives.
Moreover, general jurisdiction in matters of parental responsibility necessarily comprises jurisdiction to order the return of an abducted child.
Jeg når således til den konklusion, at det som udgangspunkt i tilfælde af et barns bortførelse er muligt at anmode om en afgørelse, der fastslår, at barnet skal tilbagegives, enten hos den kompetente ret i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, eller hos den kompetente ret i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted, eller endog hos den kompetente ret, der skal træffe afgørelse om en anmodning om skilsmisse, separation eller
I thus reach the conclusion that, to start with, in a case of child abduction, it is possible to apply for an order for the child’s return to the competent court of the Member State of habitual residence, to the competent court of the Member State where the child is actually present — or even to the competent court called upon to decide on an application for divorce, legal separation or marriage
Ifølge forordningens artikel 2, nr. 7, omfatter forældreansvaret nemlig bl.a. forældremyndigheden, og ifølge samme artikels nr. 9 omfatter forældremyndigheden særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo.
According to Article 2(7) of the Regulation, parental responsibility includes, in particular, rights of custody and, according to Article 2(9), the term ‘rights of custody’ includes in particular the right to determine the child’s place of residence.
Kapitel II, afdeling 2, har overskriften »Forældreansvar«, og det omfatter bl.a. artikel 11 med overskriften »Tilbagegivelse af barnet«.
Chapter II, Section 2, of the Regulation is entitled ‘Parental responsibility’ and includes, in particular, Article 11, entitled ‘Return of
17 — Min fremhævelse.
17 — Emphasis added.
GENERALADVOKAT SHARPSTONS STILLINGTAGEN — SAG C-195/08 PPU ægteskabets annullation, hvis den befinder sig i en tredje medlemsstat 18.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU annulment, if the latter is in a third Member State. 18
Hvis en kendelse ikke indebærer, at barnet skal tilbagegives, og hvis den er afsagt af en ret i en anden medlemsstat end den, hvor barnet opholder sig, ønsker man naturligvis ikke, at den skal anerkendes eller fuldbyrdes i en hvilken som helst stat, men appelmulighederne i national ret mod denne afgørelse forbliver tydeligvis åbne.
If the order does not entail the child’s return, and is issued by a court of a Member State other than that in which the child is actually present, there will obviously be no attempt to have it recognised or enforced in any State, but appeal proceedings under domestic law will of course remain available.
Virkningerne af den afsagte kendelse kan derimod være forskellige, afhængigt af den valgte retsinstans.
The effects of the order issued may, however, differ depending on the court chosen.
Hvis en kendelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, derimod er afsagt af en kompetent ret i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, er det mekanismen i forordningens artikel 11, stk. 68, som træder i kraft — fremsendelse af kendelsen til den kompetente ret i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted, rettens indkaldelse af parterne og undersøgelse af spørgsmålet om forældremyndighed samt endelig muligheden for, at denne ret træffer en afgørelse, som fastslår, at barnet skal tilbagegives, hvilken afgørelse automatisk er eksigibel i alle andre medlemsstater og ikke kan anfægtes, hvis den er attesteret i overensstemmelse med artikel 42, stk. 2.
If, on the other hand, a nonreturn order is issued by a competent court in the Member State where the child is actually present, then the machinery of Article 11(6) to (8) will be set in motion — the order must be transmitted to the competent court of the Member State of habitual residence, which will invite the parties to make submissions and examine the question of custody and which may, finally, issue a decision ordering the child’s return which will be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition if it is certified in accordance with Article 42(2).
Når kendelsen indebærer, at barnet skal tilbagegives, er den hypotetisk set eksigibel i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, hvis den er afsagt af en ret i den stat.
If the order entails the child’s return, it will be enforceable, ex hypothesi, in the Member State where the child is actually present if it is issued by a court of that State.
Når kendelsen er afsagt af en ret i en anden medlemsstat, anerkendes den i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, i medfør af forordningens artikel 21, stk. 1, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure (med forbehold for muligheden for en anmodning om ikkeanerkendelse i medfør af artikel 21, stk. 3, af en af de årsager, der er udtømmende opregnet i artikel 23), men dens fuldbyrdelse gør en erklæring om eksigibilitet nødvendig, hvilken der anmodes om i henhold til de i forordningens kapitel III, afdeling 2 (nemlig artikel 28-36), opregnede procedurer.
If it is issued by a court of another Member State, it will be recognised in the Member State where the child is actually present, pursuant to Article 21(1) of the Regulation, without any special procedure being required (subject to a possible application under Article 21(3) that it should not be recognised on one of the grounds exhaustively listed in Article 23), but its enforcement will require a declaration of enforceability pursuant to an application made in accordance with Chapter III, Section 2, of the Regulation (Articles 28 to 36).
Det forholder sig således, fordi de eneste afgørelser, der er eksigible i en anden medlemsstat uden en sådan erklæring, er de afgørelser, der er truffet i medfør af forordningens artikel 11, stk. 8 (dvs. efter en første afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, i henhold til konventionens artikel 13), og som attesteres i overensstemmelse med forordningens artikel 42, stk. 2.
That is so because the only decisions which are enforceable in other Member States without such a declaration are those issued pursuant to Article 11(8) (that is to say, after an initial decision of nonreturn issued pursuant to Article 13 of the Convention) and certified in accordance with Article 42(2) of the Regulation.
18 — Det er åbenbart med anvendelsen af ordene »forbundet med denne anmodning«, at anmodningen faktisk skal være indgivet. Det er ikke tilstrækkeligt, at retten hypotetisk kan have kompetence til at træffe afgørelse om en sådan anmodning.
18 — It is clear from the words ‘connected with that application’ that the application must actually have been made; it is not enough for the court to have theoretical jurisdiction to decide on such an application.
Den kompetente ret i medlemsstaten med barnets sædvanlige opholdssted kan således i medfør af den kompetence, den allerede udleder af forordningens artikel 8, 10 og eventuelt 12, fastslå, at barnet skal tilbagegives, i henhold til artikel 11, stk. 8, hvis der allerede er afsagt en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, i henhold til konventionens artikel 13.
Thus, the competent court of the Member State of habitual residence may, under the jurisdiction which it already enjoys from Articles 8, 10 and, where applicable, 12, order the child’s return in the context of Article 11(8) if a nonreturn decision has been issued pursuant to Article 13 of the Convention.
I så fald nødvendiggør dens kendelse ikke en erklæring om eksigibilitet i henhold til den procedure, der er præciseret i kapitel III, afdeling 2.
In that event, its order will not require a declaration of enforceability in accordance with the procedure in Chap -ter III, Section 2.
Jeg vil ikke desto mindre forsøge at finde et svar på denne situation i forordningens bestemmelser, fortolket i overensstemmelse med dens grundlæggende formål.
I shall endeavour none the less to find a solution to that situation too in the provisions of the Regulation, interpreted in accordance with its fundamental aims.
Det af den forelæggende ret stillede spørgsmål forudsætter imidlertid, at der allerede findes, ikke en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives i medfør af konventionens artikel 13, men en kendelse om, at barnet skal tilbagegives, der er afsagt i medfør af konventionens artikel 12 af en kompetent ret i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig.
But the referring court’s question supposes not a pre-existing nonreturn decision pursuant to Article 13 of the Convention but a pre-existing order for the child’s return issued under Article 12 of the Convention, by a competent court of the Member State where the child is actually present.
Kan den kompetente ret i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted i et sådant tilfælde også fastslå, at barnet skal tilbagegives?
In such a situation, can the competent court of the Member State of habitual residence also order the child’s return?
Ifølge artikel 19, stk. 2 og 3, udsætter enhver anden ret, såfremt der anlægges sag vedrørende forældreansvar, som har samme genstand og hviler på samme grundlag, ved retter i andre medlemsstater end den, ved hvilken der først er anlagt sag, på embeds vegne sagen, indtil den første rets kompetence er fastslået.
According to paragraphs 2 and 3 of that article, where proceedings relating to parental responsibility for the same child and involving the same cause of action are brought before courts of different Member States, the court second seised must of its own motion stay its proceedings until the jurisdiction of the court first seised is established.
Når denne kompetence er fastslået, erklærer den anden ret sig inkompetent til fordel for den første.
Where that jurisdiction is established, the court second seised must decline jurisdiction in favour of that court.
Jeg konkluderer på baggrund heraf, at i sædvanlige tilfælde må retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted ikke, når der verserer retsforhandlinger med henblik på at opnå en kendelse om, at barnet skal tilbagegives, i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, undersøge det samme spørgsmål.
I conclude that, in the normal event, as long as proceedings for a return order are pending in the Member State where the child is actually present, the court of the Member State of habitual residence must not examine the same question.
I det omfang seksugersfristen i artikel 11, stk. 3, finder anvendelse, forsinker et sådant resultat ikke på nogen måde proceduren for tilbagegivelse, mens to samtidige retsforhandlinger, der har samme genstand, kan give anledning til vanskeligheder.
In so far as the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) applies, that result in no way delays the return procedure, whereas the simultaneous conduct of two sets of proceedings concerning the same child could give rise to complications.
Et sådant spørgsmål opstår helt åbenbart kun under ekstraordinære omstændigheder, såsom i den foreliggende sag.
Quite obviously, such a question can arise only in extraordinary circumstances such as those of the present case.
Det siger sig selv, at barnet i alle tænkelige sædvanlige tilfælde vil blive tilbagegivet til medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted efter den første kendelse om, at det skal tilbagegives, så meget desto mere som den meget strenge frist for at træffe afgørelsen ikke kan appelleres 19.
It is selfevident that in any normally conceivable situation, the child will be returned to the Member State of habitual residence following the first order for his or her return, particularly since the very strict timelimit for taking the decision is not conducive to appeal proceedings.
Det er dermed helt forståeligt, således som den nederlandske regering bemærkede under retsmødet, at lovgiver ikke udtrykkeligt i forordningen har imødeset den lidet sandsynlige situation, som vi nu står over for.
19It is therefore quite understandable, as the Netherlands Government pointed out at the hearing, that the legislature did not explicitly envisage the rather implausible situation now facing us.
19 — Det anføres i Kommissionens praktiske vejledning under punkt VII.2.4, at medlemsstatens nationale ret for at garantere overholdelsen af seksugersfristen i artikel 11, stk. 3, skal: a) udelukke muligheden for at appellere en afgørelse, som medfører, at barnet skal tilbagegives, eller b) fastsætte en appelmulighed, men bestemme, at afgørelsen er eksigibel under appellen, eller c) sikre, at appellen hastebehandles.
19 — The Commission’s Practice Guide considers, at point VII.2.4, that in order to ensure observance of the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) national law may (a) preclude the possibility of an appeal against a decision entailing the return of the child, or (b) allow for the possibility for appeal, but provide that a decision entailing the return of the child is enforceable pending any appeal, or (c) ensure an accelerated hearing of the appeal.
Det kan ligeledes bemærkes, at litauisk ret i samme ånd synes at udelukke enhver mulighed for kassationsanke iværksat til prøvelse af den afgørelse, som blev afsagt i denne sag af Lietuvos apeliacinis teismas den 15.3.2007, og som fastslog, at barnet skulle tilbagegives (selv om andre retsforhandlinger, der søger at genåbne tvisten, ikke synes at være udelukket under disse faktiske omstændigheder).
It may also be noted that, in the same spirit, Lithuanian law appears to rule out any further appeal against the decision of the Court of Appeal of 15 March 2007 ordering the child’s return in the present case (even if other steps to reopen the proceedings do not seem to be impossible in reality).
Når retten i den medlemsstat, hvor barnet faktisk opholder sig, har afsagt sin afgørelse, foreligger der ikke længere litispendens, og der er dermed ingen hindringer for, at retten i medlemsstaten med det sædvanlige opholdssted kan udøve sin kompetence.
However, once the court of the Member State where the child is actually present has issued its decision, lis pendens no longer applies and there is thus no longer any barrier to the exercise of jurisdiction by the court of the Member State of habitual residence.
En sådan kompetence er udtrykkeligt bekræftet i forordningens artikel 11, stk. 8, i tilfælde af en
Article 11(8) of the Regulation specifically confirms jurisdiction in the event of an initial
Attesteringen af afgørelsen første afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, og der er ingen grund til at udelukke denne kompetence (udledt af artikel 8 og 10) i tilfælde af en første kendelse, der fastslår, at barnet skal tilbagegives.
Certification of the decision nonreturn decision, and there is no reason to rule out that jurisdiction (as conferred by Articles 8 and 10) if the initial decision orders the child’s return.
Den eneste forskel i det tilfælde er, at de særlige bestemmelser i artikel 11, stk. 8, ikke finder anvendelse, og i praksis at en anden kendelse om tilbagegivelse sædvanligvis vil være overflødig.
The only difference is that, in that event, the specific provisions of Article 11(8) will not apply and, in practice, a second return order will normally be redundant.
Den forelæggende ret har ligeledes spurgt, om udstedelsen af den i forordningens artikel 42 omhandlede attest, når denne afgørelse er truffet, er forenelig med samme formål og procedurer.
The referring court asks also whether, once that decision has been adopted, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation complies with those aims and procedures.