natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Dette spørgsmål er blevet rejst inden for rammerne af en retssag, der føres mellem Patricia Inizan og caisse primaire d'assurance maladie des Hauts-de-Seine (herefter »CPAM«) vedrørende sidstnævntes afvisning af at afholde udgifterne til en hospitalsbehandling, som sagsøgeren i hovedsagen har til hensigt at gennemgå i Tyskland.
That question was raised in the context of proceedings between Ms Inizan and the Caisse primaire d'assurance maladie des Hauts-de-Seine (the CPAM") regarding the refusal by the CPAM to reimburse the cost of hospital treatment that the claimant in the main proceedings intends to undergo in Germany.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
The main proceedings and the question submitted for a preliminary ruling
Patricia Inizan, der er bosat i Frankrig og tilknyttet CPAM, anmodede sidstnævnte om at påtage sig at afholde udgifterne til en flerfaglig smertestillende behandling, som hun agtede at få udført på Moabithospitalet i Berlin (Tyskland).
Ms Inizan, who is resident in France and is covered for medical insurance by the CPAM, asked the latter to reimburse the cost of multidisciplinary pain treatment which she intended to undergo at the Berlin Moabit hospital (Germany).
Ved afgørelse af 6. juli 1999 afslog CPAM denne anmodning, og denne afgørelse blev stadfæstet af CPAM's klageudvalg ved afgørelse af 7. oktober 1999 med den begrundelse, at de betingelser, der er fastsat i artikel 22, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71, ikke var opfyldt
That request was refused by the CPAM by decision of 6 July 1999, confirmed by decision of the Commission de Recours Amiable (Arbitration Committee) of the CPAM of 7 October 1999, on the ground that the requirements of the second subparagraph of Article 22(2) of Regulation No 1408/71 had not been satisfied.
Patricia Inizan anlagde sag til prøvelse af disse afgørelser ved Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre, idet hun gjorde opmærksom på, at hun nu ønskede, at behandlingen blev udført på hospitalet i Essen (Tyskland).
Ms Inizan challenged those decisions before the Tribunal des affaires de sécurité sociale, Nanterre, where she stated that she now wished to follow that treatment in Essen Hospital (Germany).
Ved en foreløbig kendelse af 6. juli 2000 opfordrede nævnte ret dels Patricia Inizan til at godtgøre, at den omhandlede behandling er omfattet af den sociale sikringsordning i Tyskland, dels udbad retten sig en udtalelse fra médecin-conseil national om, hvorvidt der var grundlag for, at CPAM eventuelt påtog sig af afholde udgifterne til behandlingen.
By interlocutory judgment of 6 July 2000, that court, first, requested Ms Inizan to provide evidence that the treatment in question is reimbursed by the German social security scheme and, secondly, sought the opinion of the National Medical Officer as to whether the CPAM should reimburse the cost of treatment.
Den 17. august 2000 afgav médecin-conseil national en negativ udtalelse herom, idet rådet var af den opfattelse, at der i Frankrig fandtes et rigt udbud af behandlingsmuligheder, der kunne anses for ligeværdige med dem, der blev tilbudt af hospitalet i Essen, og hvortil der ikke var nogen ventetid.
On 17 August 2000, the National Medical Officer gave an adverse opinion regarding reimbursement of costs finding that a wide range of treatments was available in France which could be considered equivalent to that offered by Essen Hospital, without involving undue delay.
Lægerådet tilføjede, at en smerteterapi indebærer en løbende behandling af længere varighed, der derfor ikke kan ydes på et hospital, der ligger fjernt fra patientens bopæl.
Furthermore, pain treatment implies long-term, regular treatment which could not therefore be provided by a hospital far from the patient's home.
Patricia Inizan godtgjorde til den forelæggende rets tilfredshed, at den nævnte behandling er omfattet af den sociale sikringsordning i Tyskland.
For her part, Ms Inizan proved, to the satisfaction of the national court, that the treatment in question is reimbursed by the German social security scheme.
Hun gjorde i den forbindelse gældende, at hendes helbredstilstand nødvendiggjorde en sådan behandling, og at denne behandling ikke blev udbudt i Frankrig.
She claims that her state of health requires her to follow such treatment and that it is not available in France.
Henset til ordlyden af artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), og stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71 og henset til, at médecin conseil national havde afgivet en negativ udtalelse om den forhåndstilladelse, der henvises til i disse bestemmelser, kom den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt den omstændighed, at overtagelse af udgifterne til behandlingsydelser, der præsteres i en anden medlemsstat, på denne måde underlægges et krav om forhåndsgodkendelse, udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser i strid med artikel 49 EF og artikel 50 EF.
The national court, noting the wording of Article 22(l)(c)(i) and the second subparagraph of Article 22(2) of Regulation No 1408/71 and pointing out that the opinion of the National Medical Officer was that the prior authorisation referred to in those provisions should not be granted, wonders none the less whether, by thus making reimbursement of the costs of health services provided in another Member State subject to a prior authorisation, the aforementioned provisions constitute a restriction on freedom to provide services, contrary to Articles 49 EC and 50 EC.
Det er under disse omstændigheder, at Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
In those circumstances, the Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre decided to stay proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
»Er artikel 22 i forordning (EØF) nr. 1408/71 forenelig med artikel [49 EF] og artikel [50 EF]?
'Is Article 22 of Regulation (EEC) No 1408/71 compatible with Articles [49 EC] and [50 EC?]
Kan CPAM des Hauts-de-Seine på den baggrund med rette give Patricia Inizan afslag på at dække udgifterne til en psykosomatisk smertestillende behandling i Essen, Tyskland, efter en negativ udtalelse fra médecin-conseil national]?]«
Consequently, is the CPAM of the Hauts de Seine entitled to refuse Ms Inizan reimbursement of the costs of psychosomatic pain treatment in Essen (Germany), following an adverse opinion from the National Medical Officer[?]'
Spørgsmålets første led
The first part of the question
Med det første spørgsmål har den forelæggende ret rejst tvivl om gyldigheden af artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71.
By the first part of its question, the national court raises the question of the validity of Article 22(l)(c)(i) of Regulation No 1408/71.
Retten har nærmere bestemt spurgt, om bestemmelsen er forenelig med artikel 49 EF og artikel 50 EF om den frie udveksling af tjenesteydelser, da den gør tildeling af de naturalydelser, der sikres ved bestemmelsen, betinget af, at der er opnået en forhåndsgodkendelse.
In particular, the court wonders whether, in so far as that provision makes the grant of the benefits in kind to which it guarantees entitlement subject to prior authorisation, it is consistent with Articles 49 EC and 50 EC on the freedom to provide services.
Det følger af samtlige ovenstående bemærkninger, at i modsætning til det, som sagsøgeren i hovedsagen hævder, bidrager artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), og stk. 2, i forordning nr. 1408/71 til at fremme patienternes frie bevægelighed og til at fremme leveringen af grænseoverskridende lægelige tjenesteydelser.
So far as concerns Article 22 of Regulation No 1408/71, it should be borne in mind that that provision is in no way intended to regulate, and hence does not in any way prevent, the reimbursement by Member States, at the tariffs in force in the competent Member State, of costs incurred in connection with treatment provided in another Member State, even without prior authorisation.
Genstanden for spørgsmålets andet led
The purpose of the second part of the question
Med spørgsmålets andet led ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst om det henset til svaret på spørgsmålets første led er med rette, at CPAM på baggrund af médecin­conseil nationals negative udtalelse har afvist at afholde udgifterne til den omtvistede behandling i hovedsagen.
By the second part of its question the national court is essentially asking whether, in view of the answer given to the first part of the question, the CPAM was right to refuse to reimburse the cost of the treatment at issue in the main proceedings, in light of the adverse opinion issued by the National Medical Officer.
Det må fastslås, at spørgsmålets andet led skal forstås således, at der nærmere bestemt spørges, dels om artikel 22, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes på en sådan måde, at bestemmelsen er til hinder for, at en sygekasse under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, kan afvise at udstede den forhåndstilladelse, der er omhandlet i samme bestemmelses artikel 1, litra c), nr. i, dels om artikel 49 EF og 50 EF skal fortolkes på en sådan måde, at de er til hinder for en national retsforskrift som artikel R. 332­2 i code de la sécurité sociale, hvorved der er indført en ordning med krav om, at der indhentes en forhåndstilladelse, som meddeles på visse betingelser, som betingelse for refusion af udgifter til en behandling som den, der er omtvistet i hovedsagen, når udgifterne afholdes i en anden medlemsstat end den, hvori den sikrede er bosat
It must be held that the second part of the question must be understood to be asking essentially, first, whether Article 22(2) of Regulation No 1408/71 is to be construed as precluding a sickness insurance fund from being able, in circumstances such as those of the main proceedings, to refuse to grant an insured person the prior authorisation referred to in Article 22(l)(c)(i) thereof and, secondly, whether Articles 49 EC and 50 EC must be interpreted as precluding national legislation such as Article R. 332-2 of the Social Security Code, which makes subject to a system of prior authorisation, granted on certain conditions, reimbursement of the cost of treatment such as that in issue in the main proceedings where it is provided in a Member State other than the State of residence of the insured person.
Artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), og stk. 2, i forordning nr. 1408/71
Article 22(l)(c)(i) and (2) of Regulation No 1408/71
Den anden betingelse består i at den behandling, som patienten påtænker at lade sig underkaste i en anden medlemsstat end den, hvori han er bosat, ikke under hensyn til den pågældendes aktuelle helbredstilstand og udsigterne for sygdommens udvikling kan ydes inden for den frist, der normalt er nødvendig for at opnå den pågældende behandling i den medlemsstat, hvori han er bosat.
The second condition requires that the treatment which the patient intends to undergo in a Member State other than that in which he resides cannot be given to the patient within the time normally necessary for obtaining the treatment in question in the Member State of residence taking account of his current state of health and the probable course of the disease.
Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om denne anden betingelse er opfyldt i den sag, der verserer for den.
It is for the national court to ascertain whether that second condition is satisfied in the case before it.
I det foreliggende tilfælde er det i artikel R. 332­2 i code de la sécurité sociale fastsat, at der kan gives tilladelse til den refusion, der er omhandlet i den pågældende bestemmelse, når det er godtgjort, at den socialt sikrede ikke kan få den efter hans tilstand fornødne behandling i Frankrig.
In the present case, Article R. 332-2 of the Social Security Code provides that the reimbursement to which that provision refers may be granted where it is proved that the person covered by social insurance could not receive in French territory the treatment appropriate to his condition.
Det bemærkes, at en betingelse af denne karakter kan begrundes med henblik på artikel 49 EF, for så vidt som den fortolkes således, at tilladelsen til at undergå behandling i en anden medlemsstat kun kan afslås, når en tilsvarende behandling eller en behandling, som frembyder samme grad af virkning for patienten, kan ydes rettidigt i den medlemsstat, hvori den sygekasse, som den socialt sikrede henhører under, befinder sig.
A condition of that type can be justified under Article 49 EC, provided that the condition is construed to the effect that authorisation to receive treatment in another Member State may be refused on that ground only if treatment which is the same or equally effective for the patient can be obtained without undue delay within the territory of the Member State in which the insured person's sickness fund is established.
3) Artikel 49 EF og 50 EF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den, der er omhandlet i hovedsagen, forså vidt som denne dels indfører en ordning, hvorefter refusion af udgifter til lægebehandling, der er ydet i en anden medlemsstat end den, hvori den sygekasse, som den socialt sikrede er tilsluttet, befinder sig, er betinget af, at der indhentes en tilladelse fra denne sygekasse, deh betinger denne tilladelse af, at det godtgøres, at den pågældende i denne sidstnævnte medlemsstat ikke kan få den efter hans tilstand fornødne behandling Tilladelsen kan kun nægtes af denne grund, når en tilsvarende behandling eller en behandling som frembyder samme grad af virkning for patienten, ikke kan ydes rettidigt i den medlemsstat, hvori han er bosat·
The second subparagraph of Article 22(2) of Regulation No 1408/71, as amended and updated by Regulation No 118/97, must be interpreted as meaning that the authorisation to which that provision refers may not be refused where it is apparent, first, that the treatment in question is among the benefits provided for by the legislation of the Member State on whose territory the person concerned resides and, secondly, that treatment which is the same or equally effective cannot be obtained without undue delay in that Member State.
Generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Femte Afdeling') den 21. januar 2003.
However, authorisation may be refused on that ground only ψ treatment which is the same or equally effective for the patient can be obtained without undue delay in the territory of the Member State in which he resides.'
Sag C-245/01 RTL Television GmbH / Niedersächsische Landesmedienanstalt tur privaten Rundfunk Fri udveksling af tjenesteydelser
Advocate General D. Ruiz-Jarabo Colomer delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 21 January 2003.
Ved afgørelse af 12. november 2003, fastslog Niedersächsische Landesrundfunkausschuss (herefter »NLA«), at RTL ved at afbryde hver af disse film fire gange med reklamer havde overtrådt Rundfunkstaatsvertrags § 26, stk. 4, første punktum NLA nedlagde forbud mod, at filmene ved en eventuel genudsendelse blev afbrudt henholdsvis mere end én gang og mere end to gange af reklamer.
Preliminary ruling (Directive 89I5521EEC — Article 11(3) — Television broadcasting - Television advertising — Advertising breaks in audiovisual works — Definition of series) (Fifth Chamber)
Ved samme afgørelse forbød NLA desuden RTL at afbryde otte andre film samt hver af de spillefilm og tv-film, der ifølge programoversigten skulle bringes i udsendelsesrækker (nemlig udsendelsesrækkerne »Gefährliche Leidenschaften«, »Familienschicksale« og »Der grosse TV-Roman«), med reklamer i videre omfang end det er tilladt i henhold til Rundfunkstaatsvertrags § 26, stk. 4, første punktum.
By order of 15 June 2001, the Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht (Lower Saxony Higher Administrative Court) referred to the Court for a preliminary ruling four questions on the interpretation of Article 11(3) of Council Directive 89/552/EEC of 3 October 1989.
NLA gjorde i afgørelsen særligt gældende, at begrebet »serie« er beslægtet med begrebet »føljeton« og forudsætter en udstrakt identitet af de enkelte udsendelser med hensyn til handlingsmønster og personer.
On 7 October 1993, RTL broadcast The Revenge of Amy Fisher', a film lasting 86 minutes, interrupting it four times with advertising.
Den nationale ret har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen fire præjudicielle spørgsmål.
In support of its decision, the NLA argued that the broadcasts in question could not be regarded as forming part of a series within the meaning of Paragraph 26(4) of the Rundrunkstaatsvertrag and could not, therefore, be interrupted by advertising at 20-minute intervals.
Med sit første spørgsmål ønsker den nationale ret nærmere bestemt oplyst, om film, der er produceret for fjernsyn, og som oprindeligt er udformet med pauser beregnet for reklameindslag, er omfattet af begrebet »tv-film« i artikel 11, stk. 3, i direktiv 89/552, navnlig i betragtning af bestemmelsens formål, der består i at begrænse reklameafbrydelserne med henblik på at beskytte den kunstneriske værdi af spillefilm og tv-film.
In its decision, the NLA stated, in particular, that the concept of a series is closely connected to that of a serial and assumes that the different films will be largely identical from the point of view of plot and characters. The NLA decided, in particular, that neither the identical broadcasting slots nor the fact that the scripts are based on novels or that there are common themes such as love, passion or family relationships in general, create a sufficient link for such programmes to be regarded as forming a series.
Ordlyden af artikel 11, stk. 3, i direktiv 89/552 er på ingen måde tvetydig.
RTL appealed against that judgment to the referring court.
Som påpeget af den nationale ret, bekræftes dette også af tilblivelseshistorien for artikel 11, stk. 3, i direktiv 89/552.
In those circumstances, the national court decided to stay the proceedings and to refer a number of questions to the Court for a preliminary ruling.
Den fortolkning, som RTL har påberåbt sig, overser dette vigtige led i formålet om en afbalanceret beskyttelse som omhandlet i artikel 11 i direktiv 89/552.
By its first question the referring court is asking, in essence, whether films which have been made for television and which provide, from their conception, for breaks for the insertion of advertising come within the meaning of 'films made for television' in Article 11(3) of Directive 89/552, particularly in view of the purpose of that provision, which is to limit advertising breaks so as to protect the artistic value of feature and television films.
Endelig er en fortolkning, hvorefter ordningen med forstærket beskyttelse efter artikel 11, stk. 3, i direktiv 89/552 finder anvendelse på tv-film som de i hovedsagen omtvistede, ikke i strid med grundrettighederne.
RTL maintains that films made for television which provide, from their conception, for breaks for the insertion of advertising do not come within the meaning of 'films made for television' in Article 11(3) of Directive 89/552.
Ganske vist kan denne forstærkede beskyttelse udgøre en restriktion af ytringsfriheden, som hjemlet i EMRK's artikel 10, stk. 1, hvortil der i øvrigt henvises i ottende betragtning til direktiv 89/552.
Such a construction conflicts with both the wording of that provision and its history.
Restriktionen forfølger således det lovlige mål at »beskytte andres [...] rettigheder« i den nævnte bestemmelses forstand, nemlig beskyttelsen af forbrugerne i deres egenskab af seere samt deres interesse i at have adgang til programmer af en vis kvalitet.
That is also confirmed by the history of Article 11(3), as recalled in particular by the national court. The amendment to that provision proposed by the Commission, which was intended to exclude films made for television from the provision's scheme, was not accepted by the Council.
Disse formål kan begrunde foranstaltninger mod alt for mange reklamer.
That proposal was based precisely on the consideration that, in such films, natural breaks can be provided from the conception of the film, enabling advertising to be inserted without threatening the integrity of the work.
Med hensyn til spørgsmålet, om restriktionen er forholdsmæssig, bemærkes, at restriktionen ikke vedrører reklameindholdet, ikke omfatter et forbud, men alene fastsætter grænser for hyppigheden, der gælder for ethvert foretagende, og i princippet giver spredningsforetagenderne mulighed for frit at vælge tidspunktet for (jf. punkt 49 i den beretning, der blev afgivet i forbindelse med den europæiske konvention) og — inden for grænserne i artikel 18 i direktiv 89/552 — længden af reklameafbrydelserne.
It follows from the 27th recital in the preamble to Directive 89/552, as well as from Article 11(1) thereof, that Article 11 is intended to establish a balanced protection of the financial interests of the television broadcasters and advertisers, on the one hand, and the interests of the rights holders, namely the writers and producers, and of consumers as television viewers, on the other.
Ved det andet, tredje og fjerde spørgsmål, der skal behandles samlet, har den nationale ret nærmere bestemt forelagt Domstolen spørgsmål om, hvilke elementer der skal knytte film sammen, for at de kan være omfattet af undtagelsen for »serier« i artikel 11, stk. 3, i direktiv 89/552.
RTL's suggested construction disregards this aspea, which is none the less essential, of the objective of balanced protection sought by Article 11 of Directive 89/552.
Med hensyn til audiovisuelle værker, såsom bl.a. tv-film, har artikel 11, stk. 3, i direktiv 89/552 til formål at give tv-seerne en forstærket beskyttelse mod alt for mange reklamer.
Finally, a construction under which the system of increased protection under Article 11(3) of Directive 89/552 applies to films made for television, such as those at issue in the main proceedings, does not lead to a result which is contrary to fundamental rights.
Heraf følger, at begrebet »serier« kræver en materiel forbindelse, nemlig fælles elementer med hensyn til de pågældende films indhold.
Such a restriction appears, however, to be justified under Article 10(2) of the ECHR.
Med henblik på yderligere at afgrænse arten af kriterierne for definition af begrebet »serier« må begrundelserne for, at direktivet indeholder en lavere beskyttelse af tv-seerne mod for meget reklame under visse udsendelser, som f.eks. serier, identificeres.
The restriction at issue pursues a legitimate aim involving 'the protection of the ... rights of others' within the meaning of that provision, namely the protection of consumers as television viewers, as well as their interest in having access to quality programmes. Those objectives may justify measures against excessive advertising.
Denne lavere beskyttelse kan forklares med den omstændighed, at serier netop på grund af de grundlæggende forhold, der forbinder de forskellige film, hvoraf den er opbygget, såsom f.eks. udvikling af den samme handling eller en eller flere gennemgående personer, kræver en mindre vedvarende koncentration af seerne end film.
With regard to the proportionality of the restriction at issue, it is appropriate to point out that this does not relate to the content of the advertising, is not a prohibition but only a limit on frequency applying to every operator and, in principle, leaves broadcasters free to decide the timing (see paragraph 249 of the Explanatory Report accompanying the European Convention) and, within the confines of Article 18 of Directive 89/552, the length of the advertising breaks.
Det hedder i domskonklusionen:
The second, third and fourth questions