natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En forordning kan således, i sui egenskab af almengyldig retsakt, ikke inden for rammerne af traktatens artikel 173 anfægtes af andre retssubjekter end institutionerne, Den Europæiske Centralbank og medlemsstaterne (jf. i denne retning dom af 6.3.1979, sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, præmis 40).
By Article 173 and Article 184 (now Article 241 EC), on the one hand, and by Article 177, on the other, the Treaty has established a complete system of legal remedies and procedures designed to ensure judicial review of the legality of acts of the institutions, and has entrusted such review to the Community Courts.
Det påhviler således medlemsstaterne at fastsætte et retsmiddel- og proceduresystem, som sikrer overholdelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.
Thus it is for the Member States to establish a system of legal remedies and procedures which ensure respect for the right to effective judicial protection.
Dette er tilfældet, såfremt den omtvistede retsakt rammer en bestemt fysisk eller juridisk person på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derfor individualiserer ham på lignende måde som en adressat.
That is so where the measure in question affects specific natural or legal persons by reason of certain attributes peculiar to them, or by reason of a factual situation which differentiates them from all other persons and distinguishes them individually in the same way as the addressee.
Såfremt denne betingelse ikke er opfyldt, er ingen fysiske eller juridiske personer under nogen omstændigheder berettigede til at anlægge et annullationssøgsmåltil prøvelse af en forordning.
Κ that condition is not fulfilled, a natural or legal person does not, under any circumstances, have standing to bring an action for annulment of a regulation.
Det bemærkes imidlertid, at Det Europæiske Fællesskab er et retsfællesskab, inden for hvilket
The European Community is, however, a community based on the rule of law in which its institutions are subject to judicial review of the
kan en fysisk eUer juridisk person kun anlægge en sag til prøvelse af en forordning, såfremt den ikke alene berører ham umiddelbart, men også individuelt Selv om denne betingelse skal fortolkes i lyset af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse under hensyntagen til de forskellige omstændigheder, som kan individualisere en sagsøger, kan en sådan fortolkning ikke føre til, at der ses bort fra den omhandlede betingelse, som er udtrykkeligt fastsat i traktaten, uden at man derved ville overskride de beføjelser, Fællesskabets retsinstanserer tillagt ved traktaten.
in the light of the principle of effective judicial protection by taking account of the various circumstances that may distinguish an applicant individually, such an interpretation cannot have the effect of setting aside the condition in question, expressly laid down in the Treaty, without going beyond the jurisdiction conferred by the Treaty on the Community Courts.
I den sammenhæng skal det bemærkes, at en opfattelse af retsmiddelsystemet som den, appellanten har gjort sig til talsmand for, hvorefter der er adgang til at anlægge direkte annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser, såfremt det efter en konkret undersøgelse fra deres side af de nationale procesregler kan godtgøres, at disse regler ikke tillader borgerne at anlægge en sag om gyldigheden af den anfægtede fællesskabsretsakt, ikke er holdbar.
for annulment before the Community Court will be available where it can be shown, following an examination by that Court of the particular national procedural rules, that those rules do not allow the individual to bring proceedings to contest the validity of the Community measure at issue.
Et sådant system ville nemlig forudsætte, at Fællesskabets retsinstansen hvert enkelt konkret tilfælde undersøger og fortolker den nationale procesret, hvilket går ud over den kompetence, de er tillagt med hensyn til kontrollen med fællesskabsretsakterneslovlighed.
Such an interpretation would require the Community Court, in each individual case, to examine and interpret national procedural law. That would go beyond its jurisdiction when reviewing the legality of Community measures.
Det er ganske vist muligt at forestille sig en anden ordning for kontrol med lovligheden af almengyldige fællesskabsretsakterend den, der er oprettet ved den oprindelige traktat, og hvis principper aldrig er blevet ændret, men det tilkommer i givet fald medlemsstaterne at foretage en reform af den nugældende ordning i overensstemmelse med artikel 48 EU.
Finally, it should be added that, according to the system for judicial review of legality established by the Treaty, a natural or legal person can bring an action challenging a regulation only if it is concerned both directly and individually. Although this last condition must be interpreted
3) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber bærer sine egne omkostninger.*
Orders the Commission of the European Communities to bear its own costs.1
Generaladvokat F.G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 21. marts 2002.
Advocate General F.G. Jacobs delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 21 March 2002.
»1) Den appellerede kendelse ophæves.
Ί) annul the contested order;
UPA, Rådet og Kommissionen bærer deres egne omkostninger.«
2) order UPA the Council and the Commission to bear their own costs.'
Præjudiciel »Direktiv 69/335/EØF — kapitaltilførsehafgifter - artikel 10 og artikel 12, stk 1, litra e) -selskabsregister — registrering af selskabers stiftelsesdokumenter og øvrige dokumenter — tilbagesøgning af fejlagtigt erlagte beløb — nationale processuelle frister — renter* (Sjette Afdeling) sager C71/91 og C-178/91, Ponente Carni og Cispadana Costruzioni, herefter »Ponente Carni -dommen«) og domme af 15. september 1998 (sag C-231/96, Edis, sag C-260/96, Spac, og forenede sager C-279/96, C280/96 og C-281/96, Ansaldo Energia m.fl.).
Preliminary ruling (Directive 69/335/EEC — Indirect taxes on the raising of capital —Articles 10 and 12(1 )(e) — Register of companies — Registration of companies' instruments of incorporation and other company documents — Recovery of sums paid but not due — Procedural time-limits under national law — Interest) (Sixth Chamber) preliminary rulings on which the Court has given judgment in Joined Cases C-71/91 and C-178/91 Ponente Carni and Cispadana Costruzioni [1993], Case C-231/96 Edis [1998], Case C-260/96 Spac [1998] and Joined Cases C-279/96, C-280/96 and C-281/96 Ansaldo Energia and Others [1998].
Tvisternes baggrund og de relevante retsregler
Background to the disputes and the legal context
Ved kendelser af 15. maj 1999 og 12. maj 1999, indgået til Domstolen henholdsvis den 7. og 10. juni 1999, har Tribunale di Milano og Corte d'appello di Roma i medfør af artikel 234 EF begge forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 10 og artikel 12, stk. 1, litra e), i Rådets direktiv 69/335/EØF af 17. juli 1969 om kapitaltilførselsafgifter samt vedrørende fortolkningen af de fællesskabsretlige regler vedrørende tilbagesøgning af fejlagtigt erlagte beløb.
By orders of 15 and 12 May 1999, received at the Court on 7 and 10 June 1999 respectively, the Tribunale di Milano (District Court, Milan) and the Corte d'appello di Roma (Court of Appeal, Rome) each referred to the Court for a preliminary ruling under Article 234 EC two questions on the interpretation of Articles 10 and 12(l)(e) of Council Directive 69/335/EEC of 17 July 1969 concerning indirect taxes on the raising of capital and on the interpretation of Community law on the recovery of sums paid but not due.
Det gebyr, der opkræves for registrering af de vigtigste dokumenter vedrørende selskaber i det register over handelsselskaber, der føres af domstolenes justitskontorer, blev indført ved dekret nr. 641 af 26. oktober 1972 fra republikkens præsident.
The administrative charge, levied for registration in the register of commercial companies kept by the registrars of the distria courts of the principal documents concerning the existence of companies, was introduced by Decree No 641 of the President of the Republic of 26 October 1972.
Spørgsmålene er blevet rejst under sager mellem Riccardo Prisco Sri (herefter »Prisco«) og CASER SpA (herefter »CASER«) og de italienske skatte- og afgiftsmyndigheder (herefter »myndighederne«) vedrørende afgifter, som de to selskaber har erlagt i perioden mellem 1985 og 1992, og som efterfølgende er blevet kendt stridende mod fællesskabsretten.
Those questions were raised in proceedings between Riccardo Prisco Sri ('Prisco') and CASER SpA ('CASER') and the Italian tax authorities concerning the repayment of charges paid by those two companies between 1985 and 1992 and subsequently held to be contrary to Community law.
Gebyret skulle erlægges ved registrering i registret af følgende dokumenter: Stiftelsesdokumentet, dokumenter vedrørende kapitalforhøjelser, forlængelse af et selskabs levetid, ændring af selskabets formål eller form, fusion, andre ændringer af stiftelsesdokumentet samt selskabsdokumenter, som skal registreres i medfør af bestemmelserne i codice civile.
The charge was levied on the registration of the following documents: instrument of incorporation, increase of capital, extension of the duration of the company, change in the objects or type of the company, merger, other amendments to the instrument of incorporation, and documents of the company whose registration is compulsory under the Civil Code.
De pågældende afgifter er blevet opkrævet i form af gebyrer for registrering i selskabsregistret af forskellige dokumenter vedrørende selskaberne. De tilbagebetalingskrav, Prisco og CASER har fremsat, vedrører gebyrer, som er betalt for registreringen af stiftelsesdokumentet og dettes fortsatte registrering i de følgende år.
The charges were levied as tassa di concessione governativa (administrative charge) for the registration in the register of companies of various documents concerning the existence of companies.
Der har allerede været forelagt præjudicielle spørgsmål for Domstolen vedrørende de pågældende gebyrers forenelighed med fællesskabsretten og betingelserne for at få dem tilbagebetalt. Disse spørgsmål var baggrunden for Domstolens dom af 20. april 1993 (forenede
After companies challenged the conformity with Articles 10 and 12 of the Directive of the administrative charge in so far as it related to the registration of the instrument of incorporation and its maintenance in subsequent years, the Court, to which a reference had been made for a preliminary ruling, held in Ponente Carni that Article 10 of the Directive is to be interpreted as
den 1.1.1998 ved lov nr. 549 af 28.12.1995). I henhold til ovennævnte lovdekret blev gebyret ikke længere opkrævet i alle efterfølgende år, og der blev fastsat et engangsbeløb på 250 000 ITL for registrering af andre dokumenter end stiftelsesdokumentet.
abolished with effect from 1 January 1998 by Law No 549 of 28 December 1995); it abolished the annual charge for subsequent years and fixed a single amount of ITL 250 000 for the registration of all documents other than the instrument of incorporation.
for registrering af kapitalselskaber, uanset om afgiftsprovenuet medgår til finansiering af den forvaltningsgren, der forestår førelsen af det register, som selskaberne registreres i. Domstolen fastslog endvidere, at direktivets artikel 12 skal fortolkes således, at afgifter, der har karakter af vederlag, jf. nævnte artikels stk. 1, litra e), kan være beløb, der opkræves som modydelse for lovpåbudte dispositioneri almenhedensinteresse, som f.eks. registrering af kapitalselskaber, og at beløbenes størrelse, der kan variere efter selskabsformen, skal beregnes på grundlag af de med dispositionen forbundne omkostninger, der skønsmæssigt vil kunne fastsættes til et bestemt beløb.
In proceedings following claims for repayment of the charges levied until 1992 for registration of the instrument of incorporation and its maintenance in subsequent years, the Corte suprema di cassazione (Court of Cassation) held, in judgment No 3458 of 23 February 1996, that those repayments were subject to the timelimit laid down by Article 13(2) of Decree No 641/1972, which provides: prohibiting, subject to the derogating provisions of Article 12, an annual charge due in respect of the registration of capital companies even though the product of that charge contributes to financing the department responsible for keeping the register of companies.
Under sager, der var anlagt med krav om tilbagebetaling af de gebyrer, der siden 1992 var opkrævet for registreringen af stiftelsesdokumentet og dettes fortsatte registrering i de følgende år, fastslog Corte suprema di cassazione i dom nr. 3458 af 23. februar 19% (herefter »dom nr. 3458/1996«), at de pågældende tilbagebetalinger var omfattet af den præklusive frist, der er fastsat i artikel 13, stk. 2, i dekret nr. 641/1972.1 denne bestemmelse hedder det:
The Court also held that Article 12 of the Directive is to be interpreted as meaning that the duties paid by way of fees or dues referred to in Article 12(l)(e) may be payment collected by way of consideration for transactions required by law in the public interest such as, for example, the registration of capital companies, and that the amount of such duties, which may vary according to the legal form taken by the company, is to be calculated on the basis of the cost of the transaction, which may be assessed on a flatrate basis.
»Den afgiftspligtige kan fremsætte krav om tilbagebetaling af afgifter, der er betalt ved en fejl, inden for den præklusive frist på tre år, der løber fra den dag, hvor afgiften er betalt, eller såfremt den akt, for hvilken afgiften skal betales, afslås, fra den dato, hvor dette meddeles.«
'A taxpayer may claim repayment of charges paid in error within a timelimit of three years from the date of payment or, in the event of rejection of the document subject to the charge, from the date of notification of rejection.'
Som svar på et præjudicielt spørgsmål, der var forelagt af en ret i en anden medlemsstat, præciserede Domstolen i dom af 2. december 1997 (sag C-188/95, Fantask m.fl.), at direktivets artikel 12, stk. 1, litra e), skal fortolkes således, at afgiftsbeløb, der opkræves i forbindelse med registrering af stiftelse af og kapitalforhøjelse i aktieselskaber og anpartsselskaber, for at have karakter af vederlag udelukkende skal beregnes ud fra omkostningerne ved de pågældende formaliteter, dog således at afgiftsbeløbene også kan dække udgifterne ved mindre omfattende opgaver, som udføres vederlagsfrit.
On a reference for a preliminary ruling from a court of another Member State, the Court held in Case C-188/95 Fantask and Others [1997] that Article 12(1)(e) of the Directive is to be interpreted as meaning that, in order for charges levied on registration of public and private limited companies and on their capital being increased to be by way of fees or dues, their amount must be calculated solely on the basis of the cost of the formalities in question; it may, however, also cover the costs of minor services performed without charge.
Ved beregningen af afgiftsbeløbene har en medlemsstat ret til at tage hensyn til samtlige omkostninger, der har sammenhæng med registreringerne, herunder også den del af generalomkostningerne, der kan henføres dertil.
In calculating their amount, a Member State is entitled to take account of all the costs related to the effecting of registration, including the proportion of the overheads which may be attributed thereto.
En medlemsstat har endvidere ret til at fastsætte faste afgiftsbeløb og at fastsætte afgiftsbeløbene for et ubestemt tidsrum, når den med bestemte intervaller sikrer sig, at beløbene fortsat ikke overstiger de gennemsnitlige omkostninger ved de pågældende dispositioner.
Furthermore, a Member State may impose flatrate charges and fix their amount for an indefinite period, provided that it checks at regular intervals that they continue not to exceed the average cost of the registrations at issue.
En række italienske domstole forelagde præjudicielle spørgsmål for Domstolen, hvorved de ønskede oplyst, om det var foreneligt med fællesskabsretten at gøre en sådanfristgældende.
In response to references by several Italian courts for preliminary rulings on the compatibility of such a timelimit with Community law, the Court ruled in the Edis, Spac and Ansaldo Energia judgments that the fact that the Court has given a preliminary ruling interpreting a provision of Community law without limiting the temporal effects of its judgment does not affect the right of a Member State to impose a timelimit under national law within which, on penalty of being barred, proceedings for repayment of charges levied in breach of that provision must be commenced.
Domstolen kendte i Edis, Spac- og Ansaldo Energia m.fl.-dommene for ret, at den omstændighed, at Domstolen har afsagt en præjudiciel dom vedrørende fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse, men ikke har begrænset dommens tidsmæssige virkninger, ikke berører en medlemsstats ret til at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med den pågældende bestemmelse, under henvisning til en national, præklusiv frist Domstolen fastslog endvidere, at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at en medlemsstat afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten, under henvisning til en national, præklusiv frist på tre år, som er en undtagelse fra statens almindelige ordning for søgsmål med påstand om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, for hvilke der gælder en gunstigere frist, forudsat at den pågældende præklusive frist finder anvendelse uden forskel på tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der støttes på fællesskabsretten, og krav, der støttes
The Court further ruled that Community law does not prohibit a Member State from resisting actions for repayment of charges levied in breach of Community law by relying on a timelimit under national law of three years, by way of derogation from the ordinary rules governing actions between private individuals for the recovery of sums paid but not due, for which the period allowed is more favourable, provided that that timelimit applies in the same way to actions based on Community law for repayment of such charges as to those based on national law. Finally, the Court ruled that, in circumstances such as those described to it, Community law does not prevent a Member State from resisting actions for repayment of charges levied in breach of a directive by relying on a timelimit under national law which is reckoned from the date of payment of the
På grundlag af Ponente Carnidommen fastslog forskellige italienske domstole, at opkrævningen af gebyret for stiftelsesdokumentet ved registreringen og for hvert følgende år var i strid med fællesskabsretten, og de italienske myndigheder vedtog lovdekret nr. 331 af 30. august 1993, med ændringer omdannet til lov ved lov nr. 427 af 29. oktober 1993. I henhold til dette lovdekrets artikel 61, stk. 1, udgjorde gebyret for registrering af stiftelsesdokumentet 500 000 ITL, uanset selskabets retlige form.
Following the Ponente Carni judgment, the levying of the administrative charge for registration of the instrument of incorporation and in each subsequent year was held by several national courts to be contrary to Community law, and the Italian authorities adopted Decree-Law No 331 of 30 August 1993, converted into law, after amendment, by Law No 427 of 29 October 1993.
Tribunale di Milano, som sagen er indbragt for, har herefter forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
charges in question, even if, at that date, the directive concerned had not yet been properly transposed into national law.
»1) på national ret Endelig fastslog Domstolen, at under de i den pågældende sag foreliggende omstændigheder er fællesskabsretten heUer ikke til hinder for, at en medlemsstat afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, præklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de pågældende afgifter blev betalt, selv om direktivet på det pågældende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemført i national ret
In addition, in Ansaldo Energia, on the question of the interest payable on such repayments, the Court ruled that Community law does not preclude, in the event of the repayment of charges levied in breach thereof, payment of interest calculated by methods less favourable than those applicable under the ordinary rules governing actions for the recovery of sums paid but not due between private individuals, provided that those methods apply in the same way to such actions brought under Community law as to those brought under national law.
Endvidere fastslog Domstolen i Ansaldo Energia m.fl.-dommen med hensyn til spørgsmålet om renter af sådanne tilbagebetalingskrav, at fællesskabsretten i tilfælde af tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten, ikke er til hinder for, at der beregnes renter efter mindre gunstige regler end dem, som i almindelighed gælder med hensyn til krav mellem private om tilbagebetaling af beløb, der er erlagt i urigtig formening om skyld, forudsat at de pågældende regler finder anvendelse uden forskel på søgsmål vedrørende de nævnte afgifter, der støttes på fællesskabsretten, og dem, der støttes på national ret.
Article 11 of Law No 448 of 29 December 1998, the Finance Law for 1999, the application of which is the subject of the main proceedings, was subsequently adopted to regulate retroactively the question of repayment of the registration charges levied in the period from 1985 to 1992, that is, the period preceding the application of the provisions of Decree-Law No 331/1993 summarised in paragraph 10 above.
Artikel 11 i lov nr. 448 af 29. december 1998 om finansloven for 1999, hvis anvendelse hovedsagerne vedrører, er vedtaget efterfølgende for med tilbagevirkende kraft at regulere spørgsmålet om tilbagebetalingskrav vedrørende de gebyrer, der er opkrævet i perioden 19851992, dvs. forud for det tidspunkt, hvor bestemmelserne i lovdekret nr. 331/1993 som nævnt ovenfor i præmis 10 fandt anvendelse.
The main proceedings and the questions referred for preliminary rulings legislation should be worded unequivocally so as to give the persons concerned a clear and precise understanding of their rights and obligations and enable the national courts to ensure that those rights and obligations are observed — and the Community principle of proportionality preclude a Member State from pleading national rules on time-limits such as those deriving from the provisions of Article 11(2) of Law No 448 of 23 December 1998 in conjunction with Article 13(2) of Decree of the President of the Republic No 641/1972, regard being had to the fact that the said Article 11 retroactively extended to taxes paid but not due the three-year timelimit which, however, in the said Article 13(2) — on the basis of the true meaning of the words used in context — was expressly limited solely to the case of "repayment of charges paid in error" so as to induce not only the interested parties but also all the trial judges to interpret it in that manner? In short, does the principle of legal certainty allow the national court to apply — a posteriori - a timelimit based on a provision which, having regard to the ordinary meaning of the words, does not apply to the case before it?
Myndighederne har gjort gældende, at den treårige forældelsesfrist, der er angivet i artikel 13 i dekret nr. 641/1972, finder anvendelse på det tilbagebetalingskrav, Prisco har fremsat vedrørende de beløb, selskabet i henhold til den oprindeligt gældende gebyrordning betalte i perioden 1987-1992 i form af gebyr for registrering af stiftelsesdokumentet og dettes fortsatte registrering i de følgende år.
Do the principles of legal certainty and the protection of individuals — which, according to the judgment of the Court of Justice of 21 June 1988 in Case 257/86 [Commission ν Italy [1988] ECR 3249] and other judgments, require that, in areas covered by Community law, the Member States'