natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Jeg konstaterer for det første, at kravet om, at sagsøgeren skal have gjort fællesskabsretten gældende under en appel efter nationale retsregler, ikke på nogen måde fremgår af ordlyden af den tredje betingelse, som Domstolen har opstillet i Kühne & Heitzdommen med henblik på at skabe en forpligtelse til fornyet prøvelse for det kompetente forvaltningsorgan. Den af I - 434
First, a requirement that the claimant must have relied on Community law in the legal action brought by him under domestic law does not follow at all from the wording of the third condition laid down by the Court in Kühne & Heitz with a view to giving rise to an obligation on the part of the competent administrative authority to carry out a review. It is appropriate once more to cite the words used by the Court when laying down the third condition: the judgment of I - 434
KEMPTER i hovedsagen har anmodet den berørte ret om at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, eller af kravet om, at sagsøgeren har baseret anbringenderne til støtte for sin appel på fællesskabsretten.
KEMPTER refer a question to the Court of Justice or on a requirement that he has based the pleas in support of his action on Community law.
Det afgørende med hensyn til Domstolens formulering er, at den pågældende retsafgørelse hviler på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten og således vidner om en forkert anvendelse heraf, uden at retten har fundet det nødvendigt at forelægge Domstolen en præjudiciel anmodning med henblik på fortolkning.
What is important, having regard to the wording used by the Court, is that the judicial decision in question is based on a misinterpretation of Community law and therefore shows that it has been misapplied, without the court in question having considered it necessary to seek a preliminary ruling on a question of interpretation from the Court of Justice.
At fortolke den tredje betingelse, som Domstolen har opstillet i Kühne & Heitzdommen således, at den indebærer, at sagsøgeren i hovedsagen skal have gjort fællesskabsretten gældende ved den nationale ret, der træffer afgørelse i øverste instans, vil efter min mening frembyde den store ulempe indirekte at skabe et nyt tilfælde af fritagelse for forpligtelsen til at forelægge en præjudiciel anmodning, som påbydes denne type domstol i medfør af artikel 234, stk. 3, EF, som indtil nu fortolket af Domstolen. 95. Dette synes imidlertid netop at være tilfældet i denne sag.
To interpret the third condition laid down by the Court in Kühne & Heitz as meaning that the claimant in the main proceedings must have relied on Community law before the national court ruling at final instance would, in my view, have the major drawback of creating indirectly a new exemption from the obligation, under the third paragraph of Article 234 EC as hitherto interpreted by the Court, requiring a court of that kind to seek a preliminary ruling. 95.
Det fremgår således af forelæggelsesafgørelsen, at skønt Kempter ikke har gjort artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 3665/87 gældende for hverken Finanzgericht Hamburg eller Bundesfinanzhof, har disse to domstole dog truffet afgørelse ved i hvert fald delvis at lægge denne forordning til grund og ved at fortolke den urigtigt 44.
According to the order for reference, although Kempter did not plead Article 5(1) of Regulation No 3665/87 either before the Finanzgericht Hamburg or before the Bundesfinanzhof, both those courts based their decisions, at least in part, on that regulation and misinterpreted it. 44
Jeg erindrer herved om det vigtigste formål med forpligtelsen til at forelægge en præjudiciel anmodning, nemlig at forhindre, at der i en medlemsstat udvikler sig en national retspraksis, som indebærer en ukorrekt fortolkning eller en forkert anvendelse af fællesskabsretten 45. Denne forpligtelse afspejler de øverste domstoles strategiske plads i de nationale retsordener.
It should be remembered that the main reason for the existence of the obligation to seek a preliminary ruling is to prevent the establishment and consolidation of a body of national caselaw containing errors of interpretation or misapplying Community law. 45 That obligation is commensurate with the strategic position of supreme courts in national legal systems.
I overensstemmelse med deres traditionelle rolle mod at skabe retsenhed har de til opgave at sikre,
In accordance with their traditional function of unifying the
For det andet skal jeg nævne, at Domstolens løsning i Kühne & Heitzdommen, i overensstemmelse med ordlyden af den tredje betingelse, der er opstillet heri, er nært forbundet med forpligtelsen til præjudiciel anmodning, som i medfør af artikel 234, stk. 3, EF, påhviler nationale retter, hvis afgørelser ikke kan appelleres i henhold til nationale retsregler. Jeg mener imidlertid ligesom Kempter og Kommissionen, at denne forpligtelse hverken er betinget af, at sagsøgeren 45 — Jf. bl.a. i denne henseende dom af 15.9.2005, sag C-495/03, Intermodal Transports, Sml.
Second, it must be borne in mind that the approach adopted by the Court in Kühne & Heitz is, in accordance with the wording of the third condition, closely bound up with the obligation of national courts against whose decisions there is no judicial remedy under national law to seek a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC. I agree with Kempter and the Commission that that obligation does not depend on the claimant in the main proceedings having requested the court concerned to 44 — See the order for reference, English version, p.
I, s. 8151, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis.
7, para -graph (b), and Kempter’s observations, paragraphs 1 and 2.
44 — Jf. forelæggelsesafgørelsen, s. 8, litra b), og Kempters indlæg, punkt 1 og 2.
45 — See in particular, to that effect, Case C-495/03 Intermodal Transports [2005] ECR I-8151, paragraph 29, and the caselaw cited.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 at de øvrige nationale retter foretager en korrekt og effektiv gennemførelse af fællesskabsretten.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 law, they are responsible for ensuring that the other national courts apply Community law correctly and effectively.
De er desuden bekendt med de seneste retsmidler med henblik på at sikre beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne.
In addition, they deal with final appeals intended to safeguard the rights derived by individuals from Community law.
af artikel 234 EF, at en eventuel præjudiciel anmodning fuldt ud hviler på denne rets vurdering af relevansen og nødvendigheden heraf, og at den på ingen måde er betinget af arten af de anbringender, som parterne i hovedsagen har gjort gældende ved samme ret.
for applying Article 234 EC that the making of any reference for a preliminary ruling depends entirely on that court’s assessment as to whether a reference is appropriate and necessary and that it in no way depends on the nature of the pleas relied on before it by the parties to the main proceedings.
Efter den retspraksis, der følger af dommen af 6. oktober 1982 i sagen Cilfit m.fl. 46, er de nationale retter, hvis afgørelser ifølge nationale retsregler ikke kan appelleres, »forpligtet til, hvis der er rejst et EF-retligt spørgsmål under en for dem verserende retssag, at indbringe sagen for Domstolen, medmindre de har fastslået, at det rejste spørgsmål ikke er relevant, at den pågældende EF-bestemmelse allerede er blevet fortolket af Domstolen, eller EF-rettens korrekte anvendelse fremgår med en sådan klarhed, at der ikke er plads for fortolkningstvivl« 47.
Pursuant to the caselaw originating from Cilfit and Others, 46national courts against whose decisions there is no judicial remedy under national law ‘are required, where a question of Community law is raised before them, to comply with their obligation to make a reference, unless they have established that the question raised is irrelevant or that the Community provision in question has already been interpreted by the Court or that the correct application of Community law is so obvious as to leave no scope for any reasonable doubt’. 47
Da den præjudicielle forelæggelse indfører en direkte samarbejdsprocedure mellem Domstolen og de nationale retter, er den således baseret på en dialog mellem dommerne.
Establishing a procedure for direct cooperation between the Court of Justice and the national courts, the system of references for a preliminary ruling is based on a dialogue between one court and another.
Under denne procedure opfordres parterne i hovedsagen alene til at indgive indlæg inden for de af den forelæggende ret fastlagte retlige rammer 48.
In the course of that procedure, the parties to the main proceedings are merely invited to submit observations within the legal framework set out by the court making the reference.
Domstolen har fastslået, at »[i]nden for de ved traktatens artikel [234 EF] fastsatte grænser tilkommer det således alene de nationale retter at træffe afgørelse om indholdet af og genstanden for en eventuel præjudiciel anmodning, og det tilkommer ligeledes alene disse retter at afgøre, om der er sket en tilstrækkelig afklaring af problemerne ved den præjudicielle afgørelse, eller om det forekommer dem nødvendigt atter at forelægge Domstolen spørgsmål« 49.
48According to the Court of Justice, ‘within the limits established by Article [234 EC], it is thus for the national courts alone to decide on the principle and purpose of any reference to the Court of Justice and it is also for those courts alone to judge whether they have obtained sufficient guidance from the preliminary ruling delivered in response to their reference or whether it appears to them necessary to refer the matter once more to the Court’. 49
Jeg skal ligeledes bemærke, at Domstolen i sin dom i sagen Cilfit m.fl. har præciseret betydningen af udtrykket »når et spørgsmål rejses« som omhandlet i artikel
It is also to be observed that, in Cilfit and Others, the Court explained the meaning of the phrase ‘where [such a/any such] question is raised’ for the purposes of the second
Det følger derimod ikke af denne retspraksis, at en national ret, hvis afgørelser ifølge nationale retsregler ikke kan appelleres, kan fritages for sin forpligtelse til at forelægge et præjudicielt spørgsmål om fortolkning, når parterne i hovedsagen ikke har fremført et anbringende på grundlag af fællesskabsretten for den.
On the other hand, it does not follow from that caselaw that a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law might be exempt from the obligation to seek a preliminary ruling on a question of interpretation where the parties to the main proceedings have not raised before it a plea based on Community law.
Det fremgår derimod af retspraksis vedrørende betingelserne for gennemførelse
On the contrary, it is clear from the caselaw relating to the conditions
48 — Kendelse af 28.4.1998, sag C-116/96 REV, Reisebüro Binder, Sml. I, s. 1889, præmis 7.
48 — Order in Case C-116/96 REV Reisebüro Binder [1998] ECR I-1889, paragraph 7.
49 — Samme dom, præmis 8.
49 — Ibidem, paragraph 8.
234, stk. 2 og 3, med henblik på at fastslå, under hvilke betingelser en national ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, er pligtig at indbringe sagen for Domstolen.
KEMPTER and third paragraphs of Article 234 EC, in order to determine the circumstances in which a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law is required to bring the matter before the Court of Justice.
hovedsagens parter har rejst spørgsmålet om fællesskabsrettens fortolkning eller gyldighed; Domstolen kan også behandle de sager, hvori et sådant spørgsmål rejses ex officio af den nationale ret, når denne skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål »er nødvendig, før den afsiger sin dom«« 51.
of the parties to the main action has taken the initiative of raising a point concerning the interpretation or the validity of Community law, but also extend to cases where a question of this kind is raised by the national court or tribunal itself which considers that a decision thereon by the Court of Justice is “necessary to enable it to give judgment”’. 51
Domstolen har i ovennævnte dom fastslået, at præjudiciel anmodning ikke udgør noget retsmiddel for parterne i en for en national ret verserende sag.
On that occasion the Court observed that a reference for a preliminary ruling does not constitute a means of redress available to the parties to a case pending before a national court or tribunal.
Domstolen har fastslået, at »den nationale ret skal derfor ikke, blot fordi en af parterne hævder, at sagen rejser spørgsmål om fortolkning af EF-retten, lægge til grund, at der herved er rejst spørgsmål i artikel [234 EF’s] forstand.
According to the Court, ‘therefore the mere fact that a party contends that the dispute gives rise to a question concerning the interpretation of Community law does not mean that the court or tribunal concerned is compelled to consider that a question has been raised within the meaning of Article [234 EC].
Til gengæld kan den nationale ret eventuelt indbringe sagen ex officio for Domstolen« 50.
On the other hand, a national court or tribunal may, in an appropriate case, refer a matter to the Court of Justice of its own motion’. 50
Det følger af denne retspraksis, at når anvendelse af fællesskabsretten synes nødvendig for en national ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres med henblik på at tage stilling til en for den verserende tvist, pålægger artikel 234, stk. 3, EF den nævnte ret at forelægge Domstolen ethvert fortolkningsspørgsmål, der rejses, også selv om et anbringende vedrørende fællesskabsretten ikke er gjort gældende af sagsøgeren i hovedsagen, dog med forbehold af de af Domstolen i dommen i sagen Cilfit m.fl. anerkendte afvigelser, som den for nylig erindrede om i Intermodal Transports-dommen.
It follows from this caselaw that, where the application of Community law appears necessary to a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law in order to determine a dispute before it, the third paragraph of Article 234 EC requires that court to refer to the Court of Justice any question of interpretation that arises, even if the claimant in the main proceedings has not raised a plea based on Community law, subject however to the qualifications accepted by the Court in Cilfit and Others and recently referred to by it in Intermodal Transports.
Denne analyse betyder ikke, at en national ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, i medfør af fællesskabsretten er forpligtet til af egen drift at behandle et anbringende vedrørende
This analysis does not mean that a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law would be obliged, by virtue of Community law, to raise a plea based on Community law of its own motion. It means merely that
I en anden dom har Domstolen i øvrigt understreget, at »det [skal] fastslås, at den omstændighed, at parterne i hovedsagen ikke for den nationale ret har anført, at sagen rejser et fællesskabsretligt spørgsmål, ikke hindrer den nationale domstol i at forelægge en anmodning for Domstolen«, samt at »[artikel 234, stk. 2 og 3, EF], hvorefter Domstolen har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål, »såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en ret i en af medlemsstaterne«, ikke indebærer, at Domstolen kun kan behandle de sager, i hvilke en af
Also, in another judgment the Court pointed out, first, that ‘the fact that the parties to the main action failed to raise a point of Community law before the national court does not preclude the latter from bringing the matter before the Court of Justice’ and, second, that ‘in providing that reference for a preliminary ruling may be submitted to the Court where “a question is raised before any court or tribunal of a Member State”, the second and third paragraphs of Article [234 EC] are not intended to restrict this procedure exclusively to cases where one or other
51 — Dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, præmis 7.
51 — Case 126/80 Salonia [1981] ECR 1563, paragraph 7.
Det bemærkes, at i dommen i sagen Cilfit m.fl. præciserede Domstolen, at »[…] fremgår det af forholdet mellem stk. 2 og 3 i [artikel 234 EF], at de i stk. 3 omhandlede retter har samme beføjelse som de øvrige nationale retter til at skønne over, om det er nødvendigt at afgøre et EF-retligt spørgsmål, før der afsiges dom« (præmis 10).
I would also mention that, in Cilfit and Others, the Court observed that ‘it follows from the relationship between the second and third paragraphs of Article [234 EC] that the courts or tribunals referred to in the third paragraph have the same discretion as any other national court or tribunal to ascertain whether a decision on a question of Community law is necessary to enable them to give judgment’ (paragraph 10).
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 af restitutionen — var i overensstemmelse med en praksis, der var etableret over en årrække af Hauptzollamt og stadfæstet i retspraksis af såvel Finanzgericht Hamburg som Bundesfinanzhof 52.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 a long-established practice of the Hauptzollamt that was supported by the caselaw of both the Finanzgericht Hamburg and the Bundesfinanzhof.
fællesskabsretten. Den indebærer ganske enkelt, at i en situation, hvor parterne i hovedsagen ikke har gjort fællesskabsretten gældende, når den nationale ret i medfør af de nationale retsregler har beføjelse til af egen drift at undersøge en forvaltningsakts lovlighed i forhold til fællesskabsretten, og den finder, at anvendelsen af de fællesskabsretlige regler er nødvendig for at afsige sin dom, skal den principielt forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål om fortolkning.
52 in a situation where the parties to the main proceedings have not relied on Community law, and provided that the national court has power, by virtue of national law, to examine of its own motion the legality of an administrative act in the light of Community law and it considers that Community law must be applied in order for judgment to be given, it is required in principle to seek a preliminary ruling on a question of interpretation from the Court of Justice.
Hvis den ikke overholder denne forpligtelse, og den afgørelse, den træffer, er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, vil den tredje betingelse, der er opstillet i Kühne & Heitzdommen, være opfyldt. 109.
If it fails to discharge that obligation and its judgment is based on a misinterpretation of Community law, the third condition set out in Kühne & Heitz will have been fulfilled. 109.
Kan man på disse betingelser virkelig bebrejde en borger, at han ikke har baseret den sag, han har anlagt ved en national ret, der træffer afgørelse som øverste instans, på fællesskabsretten — i denne sag artikel 5, stk. 1, litra a), i forordning nr. 3665/87 — når denne artikel som konsekvent fortolket og anvendt af de nationale retter ikke ville have givet ham mulighed for at få medhold inden Emsland-Stärke-dommen?
In those circumstances, can a person really be blamed for having failed to base the action he brought before a national court ruling at final instance on Community law, in this case Article 5(1)(a) of Regulation No 3665/87, where that provision, as interpreted and applied consistently by the national courts before Emsland-Stärke, would not have enabled him to win his case?
Svaret på dette spørgsmål er efter min mening klart, og jeg kan forstå, at en borger i en sådan sammenhæng baserer sin retsstrategi på andre anbringender end vedrørende fællesskabsretten 53.
The reply to that question seems obvious and it is understandable that, in such a context, a person would base his legal strategy on arguments other than pleas based on Community law. 53
For det tredje er det min opfattelse, at en fortolkning, hvorefter denne tredje betingelse for at være opfyldt forudsætter, at sagsøgeren i hovedsagen har gjort fællesskabsretten gældende, vil være vanskelig at forstå i en situation som i hovedsagen.
Third, I consider that an interpretation under which fulfilment of the third condition would require the claimant in the main proceedings to have relied on Community law would be difficult to understand in circumstances such as those of the main proceedings.
Under hensyn hertil foreslår jeg, at Domstolen besvarer det første præjudicielle spørgsmål således, at opfyldelsen af den i Kühne & Heitzdommen opstillede betingelse, hvorefter en afgørelse truffet af 52 — Jf. forelæggelsesafgørelsen, s. 9.
That is why, having regard to all the foregoing considerations, I propose that the Court’s reply to the first question referred should be that, in order to be fulfilled, the condition laid down in Kühne & Heitz that 52 — See the order for reference, English version, p. 9.
53 — Et andet svar kunne tilskynde borgerne til at påberåbe sig fællesskabsretten udelukkende for at beskytte sig mod den situation, at en afgørelse, der er truffet af den nationale ret, der træffer afgørelse som øverste instans, efterfølgende blev modsagt af en dom afsagt af Domstolen, hvilket efter min opfattelse ikke er det primære formål med fællesskabsrettens direkte virkning.
53 — Any different reply could encourage the pleading of Community law solely as a precaution against the eventuality that, at some time in the future, the judgment given by a national court ruling at final instance may be contradicted by a judgment of the Court of Justice, which does not seem to me to be the primary aim of the direct effect of Community law.
Jeg bemærker, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at kravet, som har vist sig at være i strid med fællesskabsretten, om, at der i tilfælde af en udifferentieret restitution kan anmodes om bevis for, at det pågældende produkt er indført til et tredjeland senest 12 måneder efter antagelsen af udførselsangivelsen — også efter udbetalingen
It appears from the order for reference that the requirement which proved to be contrary to Community law, namely, it may remembered, that in the case of a nondifferentiated refund proof that the product in question was indeed imported into a nonmember country within 12 months following the date of acceptance of the export declaration could be demanded even after payment of the aid, was in accordance with
Det fremgår af begrundelserne til forelæggelsesafgørelsen, at det andet spørgsmål, som Finanzgericht Hamburg har formuleret generelt, indeholder to aspekter 54.
It is apparent from the grounds of the order for reference that the second question, which is formulated in general terms by the Finanzgericht Hamburg, has two aspects.
en national ret, der træffer afgørelse som øverste instans, i betragtning af Domstolens efterfølgende praksis er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, der er foretaget, uden at Domstolen var blevet forelagt en præjudiciel anmodning i medfør af artikel 234, stk. 3, EF, ikke forudsætter, at sagsøgeren i hovedsagen har gjort fællesskabsretten gældende under det anlagte søgsmål ved de nationale domstole til prøvelse af den anfægtede afgørelse.
54 the decision of a national court ruling at final instance is, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC does not presuppose that the claimant in the main proceedings relied on Community law in the legal action under national law brought by him against the disputed administrative decision.
Dels er Finanzgericht Hamburg i tvivl om rækkevidden af den af Domstolen opstillede fjerde betingelse i Kühne & Heitzdommen, nemlig betingelsen om, at den berørte part ufortøvet skal have henvendt sig til forvaltningsorganet efter at have fået kendskab til Domstolens praksis. C — Det andet præjudicielle spørgsmål
First, the national court is uncertain as to the implications of the fourth condition laid down by the Court of Justice in Kühne & Heitz, namely that the person concerned must have complained to the administrative body immediately after becoming aware of the Court’s decision. C — The second question referred