natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Præjudiciel »Rådets direktiv 91/533/EØF af 14. oktober 1991 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet — normal daglig eller ugentlig arbejdstid — bestemmelser om overarbejde — bevisregler« (Femte Afdeling)
Preliminary ruling (Council Directive 91/533/EEC of 14 October 1991 on an employer's obligation to inform employees of the conditions applicable to the contract or employment relationship — Length of normal daily or weekly work — Rules on overtime — Rules of evidence)
Lange anlagde sag den 18. december 1998 til anfægtelse af afskedigelsen ved Arbeitsgericht Bremen og påstod ansættelsen fortsat, såfremt der blev givet ham medhold.
On 18 December 1998 Mr Lange brought an action against his dismissal before the Arbeitsgericht Bremen, requesting that he keep his job in the event of his action being successful.
Georg Schünemann nedlagde påstand om frifindelse.
Georg Schünemann contended that the action should be dismissed.
Ved kendelse af 25. august 1999 har Arbeitsgericht Bremen forelagt Domstolen tre præjudiciellespørgsmålvedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 91/533/EØF af 14. oktober 1991.
Those questions were raised in proceedings between Wolfgang Lange and Georg Schünemann GmbH concerning the validity of Mr Lange's dismissal by Georg Schünemann on the ground that Mr Lange refused to work overtime.
Parterne er i sagen for den nationale ret uenige om arten af den aftale, de har indgået vedrørende overarbejde ved ansættelsen af Lange.
Before the national court, the parties are at odds as to what was agreed between them, when Mr Lange was recruited, with regard to overtime.
Ifølge Georg Schünemann accepterede Lange at tage overarbejde på virksomhedens anmodning i spidsbelastningssituationer.
According to Georg Schünemann, Mr Lange agreed to work overtime at the request of the company in the event of sudden increases in workload.
Lange gør på sin side gældende, at han kun havde erklæret sig villig til at yde overarbejde i nødstilfælde.
Mr Lange contends that he agreed to work overtime only in emergencies.
Lange blev ansat hos Georg Schünemann som drejer fra den 1. juni 1998 i henhold til en arbejdsaftale af 23. april 1998. § 1 i denne aftale fastsætter, at den ugentlige arbejdstid er på 40 timer.
Mr Lange was employed as from 1 June 1998 as a lathe operator by Georg Schünemann under a contract of employment dating from 23 April 1998.
Aftalen indeholder ikke bestemmelser eller udtalelser om overarbejde.
Article 1 of that contract provides inter alia that the length of the working week is to be 40 hours.
Arbeitsgericht anfører, at det i sagen må afgøres, om Lange har tilsidesat sine forpligtelser over for sin arbejdsgiver ved at afslå at yde overarbejde, hvilket forudsætter en fastlæggelse af, hvilken aftale der er indgået mellem dem om overarbejde.
According to the Arbeitsgericht, the issue in the proceedings before it is whether Mr Lange has breached his obligations towards his employer by refusing to work overtime and it is therefore necessary to determine what they agreed in relation to overtime.
Da Arbeitsgericht Bremen fandt, at fortolkning af direktivet var af afgørende betydning i sagen, har retten besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen tre præjudicielle spørgsmål.
Considering that the outcome of the action depended on the interpretation of the Directive, the Arbeitsgericht Bremen stayed proceedings pending a preliminary ruling from the Court of Justice on a number of questions.
Da Lange afslog at udføre overarbejde, som hans arbejdsgiver anmodede om for at kunne honorere ordrer fra en kunde fristmæssigt, opsagde Georg Schünemann ved skrivelse af 15. december 1998 hans arbejdsaftale med virkning fra den 15. januar 1999 og angav som grund dette afslag.
Mr Lange refused to work overtime at the request of his employer in order to fulfil orders within time-limits agreed with a customer, for which reason Georg Schünemann, by letter of 15 December 1998, terminated his contract with effect from 15 January 1999.
Den forelæggende ret har med det første spørgsmål nærmere bestemt ønsket oplyst, om det følger af direktivet og navnlig af dettes artikel 2, stk. 2, litra i), at arbejdsgiveren er forpligtet til på de i direktivet fastlagte vilkår at underrette en arbejdstager om en aftalebestemmelse, i henhold til hvilken arbejdstageren er forpligtet til at yde overarbejde efter anmodning fra arbejdsgiveren.
By its second question the national court seeks essentially to ascertain whether, where an essential element of the contract or employment relationship within the meaning of Article 2 of the Directive has not been mentioned in a written document delivered to the employee or has not been mentioned with sufficient precision, that element must as a result be regarded as inapplicable.
Den forelæggende ret har med sit andet spørgsmål nærmere bestemt ønsket oplyst, om et væsentligt punkt i arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet som omhandlet i direktivets artikel 2, når det ikke er blevet nævnt i et skriftligt dokument, der er blevet overgivet til arbejdstageren, eller ikke er blevet nævnt tilstrækkeligt præcist i dette dokument, i og hermed skal anses for uanvendeligt.
By its first question the national court seeks essentially to ascertain whether by virtue of the Directive, more particularly Article 2(2)(i) thereof, there is an obligation on the part of an employer to bring to the notice of an employee, under the conditions laid down by the Directive, any term whereby the employee is obliged to work overtime whenever requested to do so by the employer.
Det bemærkes herved, at det fremgår af selve ordlyden af artikel 2, stk. 2, litra i), at denne bestemmelse som henvisende til den normale arbejdstid ikke vedrører overarbejde.
It should be observed that it is clear from its very wording that Article 2(2)(i) of the Directive, referring as it does to normal working hours, is not concerned with overtime.
Det følger heraf, at direktivets artikel 2, stk. 2, litra i), skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke omhandler ydelse af overarbejde.
It follows that Article 2(2)(i) of the Directive must be interpreted as not relating to overtime.
Det bemærkes imidlertid, at en pligt til at underrette en arbejdstager om, hvorvidt han vil kunne være forpligtet til at yde overarbejde og i bekræftende fald på hvilke betingelser, kan følge af en anden af direktivets bestemmelser.
It must however be observed that an obligation to inform employees whether, and if so under what conditions, they may be required to work overtime may arise from another provision of the Directive.
Det bemærkes herved først, at direktivets artikel 6, andet led, bestemmer, at direktivet ikke berører national lovgivning og/eller praksis vedrørende bevisførelse for arbejdskontraktens eller ansættelsesforholdets eksistens og indhold.
It must be borne in mind that, by virtue of the second indent of Article 6, the Directive is to be without prejudice to the rules on proof of the existence of a contract or employment relationship under national law.
Denne bestemmelse medfører, som Kommission med føje har anført, at beviser vedrørende disse omstændigheder kan føres ved hjælp af alle i national ret anerkendte bevismidler, og således også uden at der foreligger nogen skriftlig underretning fra arbejdsgiverens side.
As the Commission has correctly pointed out, that provision implies that such proof may be produced in any form allowed by national law, and thus even in the absence of any written notification from the employer.
Formålet med denne bestemmelse ville forskertses, hvis direktivet blev fortolket således, at arbejdskontraktens eller ansættelsesforholdets væsentlige punkters eksistens og indhold, der ikke er blevet oplyst skriftligt over for arbejdstageren, aldrig kan godtgøres, fordi sådanne punkter skal anses for uanvendelige.
The aim pursued by that provision would be frustrated if the Directive were interpreted as meaning that the existence and content of essential elements of the contract or employment relationship not notified in writing to the employee could never be established by reason of the fact that they had to be considered inapplicable.
I direktivets artikel 2, stk. 1, fastsættes således princippet om, at arbejdsgiveren er forpligtet til at oplyse en arbejdstager om de væsentlige punkter i arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet.
Article 2(1) of the Directive lays down the principle that the employer is obliged to notify employees of the essential aspects of the contract or employment relationship.
Pligten hertil, der efter syvende betragtning til direktivet udtrykker et generelt krav, vedrører samtlige punkter i kontrakten eller ansættelsesforholdet, som har væsentlig karakter.
That obligation, which is described in the seventh recital in the preamble to the Directive as a general requirement, concerns all the aspects of the contract or employment relationship which are, by virtue of their nature, essential elements.
Det følger af direktivets artikel 8, stk. 1, at dette ikke kan fortolkes således, at sanktionen for at undlade forskriftsmæssig oplysning af arbejdstageren vedrørende et væsentligt punkt i arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet er, at punktet ikke kan finde anvendelse, idet medlemsstaterne ved direktivet er tillagt kompetencen til at fastlægge de sanktioner, der passende kan finde anvendelse i et sådant tilfælde, under forudsætning af at arbejdstageren kan gøre sine rettigheder gældende for de kompetente retslige instanser.
It follows from Article 8(1) of the Directive that the Directive cannot be interpreted as meaning that a failure to give an employee the requisite information concerning an essential element of the contract or employment relationship will render that element inapplicable since the Directive leaves to the Member States the power to define the penalties appropriate to such circumstances, subject to the proviso that employees must be able to pursue their claims by judicial process.
Den forelæggende ret har med det tredje spørgsmål nærmere bestemt ønsket oplyst, om nationale retsinstanser, når en arbejdsgiver ikke har opfyldt sin oplysningspligt efter direktivet, er forpligtet til analogt at anvende de principper i national ret, hvorefter der antages at foreligge obstruktion af bevisførelsen, når en part ikke har opfyldt sin oplysningspligt efter loven, og i
It should be noted in that connection that the information to be given to the employee may in such circumstances, by analogy with the rule which applies, in particular, to normal working hours under Article 2(3) of the Directive, be given, where appropriate, in the form of a reference to the relevant laws, regulations and administrative or statutory provisions or collective agreements.
Arbejdsgiveren har derfor pligt til skriftligt at oplyse arbejdstageren om en bestemmelse, i henhold til hvilken arbejdstageren er forpligtet til at yde overarbejde, blot arbejdsgiveren anmoder derom, på samme måde som det efter direktivet er tilfældet med de punkter, der udtrykkeligt er nævnt i direktivets artikel 2, stk. 2.
By its third question the national court seeks essentially to ascertain whether, in the event of breach by the employer of his obligation under the Directive to provide information, the national court is required by the Directive to apply by analogy principles of national law under which the proper taking of evidence is deemed to have been obstructed where a party to the proceedings has not complied with his legal obligations to provide information, and, if that is not the case, whether Article 6 of the Directive
benægtende fald, om direktivets artikel 6 er til hinder for at anvende principper som nævnt.
precludes the national court from applying those principles.
Spørgsmålet, om principper, som anvendes i national ret, og hvorefter der antages at foreligge obstruktion af bevisførelsen, også finder anvendelse, såfremt arbejdsgiveren ikke opfylder sin oplysningspligt ifølge direktivet, er et spørgsmål, som vedrører disse for bevisbyrden
The question whether the rules applicable under national law to presumptions of obstruction of the proper taking of evidence must also be applied in the event of an employer's failing to comply with his obligation under the Directive to provide information is a question which pertains to the scope of those rules, which relate to the burden of proof, and thus concerns the rules of evidence applicable in that event.
Et sådant spørgsmål er ikke afgjort ved direktivet, der giver medlemsstaterne frihed til at anvende de regler om bevisførelse for kontraktens eller ansættelsesforholdets eksistens og indhold, som de selv har fastlagt.
Such a question, is not governed by the Directive, which leaves it to the Member States to apply their own rules of evidence as to the existence and content of contracts or employment relationships.
Det fremgår dog af dette direktivs artikel 2, stk 1, at arbejdsgiveren har pligf tilatoplyse en arbejdstager om en aftalebestemmelse, der udgør et væsentligt punkt i arbejdskontrakten etter ansættelsesforholdet, og hvorefter arbejdstageren er forpligtet til at yde overarbejde, blot arbejdsgiveren anmoder derom.
However, it is clear from Article 2(1) of that Directive that the employer is obliged to notify the employee of any term having the nature of an essential element of the contract or employment relationship and requiring the employee to work overtime whenever requested to do so by his employer.
Oplysning herom skal gives på samme måde som den, der fastlægges i direktivet for de punkter, som udtrykkeligt er nævnt i dettes artikel 2, stk 2.
That information must be notified under the same conditions as those laid down by the Directive for the elements expressly mentioned in Article 2(2) thereof.
Den kan eventuelt, efter analog anvendelse af den bestemmelse, der bla. gælder for den normale arbejdstid, jf. direktivets artikel 2, stk 3, antage form af en henvisning til love, administrative eller vedtægtsmæssige bestemmelser etter kollektive overenskomster, der gælder for de pågældende forhold
It may, where appropriate, by analogy with the rule which applies, in particular, to normal working hours by virtue of Article 2(3) of the Directive, take the form of a reference to the relevant laws, regulations and administrative or statutory provisions or collective agreements.
3) Direktiv 91/533 hverken kræver etter forbyder, at de nationale domstole anvender de nationale principper, hvorefter der antages at foreligge obstruktion af bevisførelsen, når en part ikke har opfyldt sin oplysningspligt ifølge loven, i relation til en arbejdsgiver, der har tilsidesat sin oplysningspligt ifølge direktivet.*
No provision of Directive 91/533 requires an essential element of the contract or employment relationship that has not been mentioned in a written document delivered to the employee or has not been mentioned therein with sufficient precision to be regarded as inapplicable.
»1) Artikel 2, stk. 2, litra i), i Rådets direktiv 91/533/EØF om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet skal fortolkes således, at den ikke omfatter aftaler vedrørende ydelse af overarbejde. Den ordning, arbejdsgivervirksomheden anvender på overarbejde, udgør imidlertid et væsentligt punkt i ansættelsesforholdet, som arbejdsgiveren skal give den ansatte oplysning om.
Where an employerfails to comply with Ms obligation under Directive 91/533 to provide information, that directive does not require the national court to apply, or refrain from applying, principles of national law under which the proper taking of evidence is deemed to have been obstructed where a party to the proceedings has not complied with Ms legal obligations to provide information.'
Sag C-219/99
Not available
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Den Franske Republik Tilnærmelse af lovgivningerne
Case C-219/99 Commission of the European Communities ν French Republic Approximation of laws
»Traktatbrud — manglende gennemførelse ubestridt — direktiv 95/16/EF« (Anden Afdeling)
State to fulfil its obligations
Bestemmelserne skulle anvendes fra den 1. juli 1997.
— Directive
Det fastsætter de væsentligste krav, som elevatorer skal opfylde for at kunne markedsføres.
As the French Republic did not act on the reasoned opinion, the Commission brought the present action.
Da direktiv 95/16 ikke var blevet gennemført i fransk ret inden for den fastsatte frist, blev traktatbrudsproceduren indledt. Efter at have givet Den Franske Republik adgang til at fremsætte sine bemærkninger fremsatte Kommissionen den 12. februar 1998 en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede den franske regering til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme udtalelsen inden for en frist på to måneder fra dens meddelelse.
By application lodged at the Court Registry on 8 June 1999, the Commission of the European Communities brought an action under Article 226 EC for a declaration that, by failing to adopt the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with European Parliament and Council Directive 95/16/EC of 29 June 1995 on the approximation of the laws of the Member States relating to lifts, the French Republic has failed to fulfil its obligations under that directive.
Da Den Franske Republik ikke har rettet sig efter den begrundede udtalelse, har Kommissionen anlagt denne sag.
The French Government does not dispute that Directive 95/16 was not transposed within the prescribed period.
Den franske regering har ikke bestridt, at direktiv 95/16 ikke er blevet gennemført inden for den fastsatte frist.
It lays down for that purpose the essential requirements which lifts must meet before being placed on the market.
I overensstemmelse med artikel 15, stk. 1, i direktiv 95/16 var medlemsstaterne forpligtet til inden den 1. januar 1997 at vedtage og offentliggøre de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet. De skulle straks underrette
Under Article 15(1) of Directive 95/16, the Member States were required to adopt and publish the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with the directive by 1 January 1997 and forthwith to inform the Commission thereof.
Generaladvokat F.G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet f Anden Afdeling) den 23. november 2000.
Advocate General EG. Jacobs delivered his Opinion at the sitting of the Second Chamber on 23 November 2000.
»1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/16/EF af 29. juni 1995 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om elevatorer, idet den ikke har udstedt de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
'(1) declare that, by failing to adopt the laws, regulations or administrative provisions necessary to comply with European Parliament and Council Directive 95/16/EC of 29 June 1995 on the approximation of the laws of the Member States relating to lifts, the French Republic has failed to fulfil its obligations under that Directive;
Sag C-99/98 Republikken Østrig / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Statsstøtte
Republic of Austria ν Commission of the European Communities State aid
»Annullationssøgsmål — påtænkt statsstøtte til sektoren for effekthalvledere — anmeldelse til Kommissionen — indholdet af anmeldelsen og Kommissionens yderligere spørgsmål — karakteren og længden afundersøgelsesfristen —Kommissionens ret til at gøre indsigelse — EF-traktatens artikel 93, stk 3 (nu artikel 88, stk 3, EF)* (Domstolens plenum) indledning af en formel undersøgelsesprocedure i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2 (nu artikel 88, stk. 2, EF) vedrørende statsstøtte nr. C 84/97 (ex N 509/96) til selskabet Siemens Bauelemente OHG (herefter »Siemens«), Villach (Østrig),
(Action for annulment — Plan to grant State aid in the field of power semiconductors -Notification of the Commission ­ Content of the notification and of supplementary questions put by the Commission — Nature and duration of the investigation - Commission's right of objection -Article 93(3) of the EC Treaty (now Article 88(3) EC)) (Full Court)
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. april 1998 har Republikken Østrig i medfør af EF-traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) anlagt sag med påstand om annullation af Kommissionens beslutning SG(98)D/1124 af 9. februar 1998 (herefter »den anfægtede beslutning«) om
By application lodged at the Court Registry on 7 April 1998, the Republic of Austria brought an action, pursuant to Article 173 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 230 EC), for annulment of Commission Decision SG(98)
Ved skrivelse af 26. juli 1996 (herefter »Kommissionens første skrivelse«) stillede Kommissionen den østrigske regering en række spørgsmål med henblik på at få mere detaljerede oplysninger.
By letter of 26 July 1996 (hereinafter 'the Commission's first letter') the Commission, seeking more detailed information, put a series of questions to the Austrian Government.
Den 2. januar 1997 besvarede den østrigske regering Kommissionens første skrivelse og fremlagde tekniske forklaringer.
On 2 January 1997 the Austrian Government replied to the Commission's first letter, providing technical explanations.
Det fremgår af sagens akter, at Kommissionen den 26. april 1996 var blevet bekendt med en avisartikel, som gengav en udtalelse, afgivet af en direktør for den koncern, som Siemens tilhører, om at sidstnævnte påtænkte at foretage en investering i størrelsesordenen 4 563,7 mio. ATS i anlægget i Villach, efter at den østrigske forbundsregering, delstaten Kärnten og Villach kommune havde givet Siemens et skriftligt tilsagn om en støtte på 371 mio. ATS.
It is apparent from the documents before the Court that on 26 April 1996 the Commission learned from a press article reporting a statement made by a director of the Siemens group that Siemens was planning to invest ATS 4 563.7 million in a site at Villach, following a written promise of aid totalling ATS 371 million from the Austrian Federal Government, the Bundesland Kärnten and the municipality of Villach.
Desuden havde en avis allerede den 5. april 1995 offentliggjort oplysningen om, at den østrigske kansler »havde afgivet et principielt løfte« med hensyn til en tildeling af en sådan støtte til Siemens.
It is also clear that on 5 April 1995 a daily newspaper had already published the news that the Austrian Chancellor 'had given a promise in principle' regarding the grant of such aid to Siemens.
Ved skrivelse af 17. februar 1997 (herefter »Kommissionens anden skrivelse«) stillede Kommissionen den østrigske regering yderligere spørgsmål med henblik på at få uddybet og forklaret visse oplysninger, som regeringen var fremkommet med i sin skrivelse af 2. januar 1997.
By letter of 17 February 1997 (hereinafter 'the Commission's second letter') the Commission asked the Austrian Government further questions seeking clarification of certain information contained in the Austrian Government's letter of 2 January 1997.
Den 19. marts 1997 besvarede den østrigske regering de spørgsmål, som Kommissionen havde rejst i sin anden skrivelse.
The Austrian Government answered the questions raised in the Commission's second letter on 19 March 1997.
Skrivelsen indeholdt følgende passus:
The letter stated as follows:
»Republikken Østrig vil i de kommende uger anmelde den påtænkte støtte til EU-konkurrencemyndighederne. En hel eller delvis godkendelse af støtten fra EU-konkurrencemyndighederne er en forudsætning for et bindende tilsagn om støtte af den tilladelige størrelse.«
After receiving the Austrian authorities' reply to its second letter on 24 March 1997, the Commission sent the Austrian Government a letter dated 2 May 1997 (hereinafter 'the Commission's third letter') in which it asked whether the part of the notified aid reserved for training was to be granted pursuant to the Arbeitsmarktförderungsgesetz and its implementing measures.
Ved skrivelse af 13. maj 19% anmodede Kommissionen den østrigske regering om oplysninger om det pågældende støtteprojekt.
By letter of 13 May 1996 the Commission called upon the Austrian Government to inform it of its plan to grant the aid in question.