natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Denne tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik er i sig selv tilstrækkelig til at give Hoechst udvidet indsigt i sagsakterne med henblik på at beskytte sin ret til forsvar.
That breach of the principle of sound administration is in itself sufficient to justify granting Hoechst greater access to the file in order to preserve its rights of defence.
På denne baggrund er samtlige dokumenter vedrørende kontakterne mellem Chissos advokater og de tjenestemænd i Kommissionen, der var ansvarlige for sagen, væsentlige for Hoechsts forsvar som diskulperende dokumenter. Hoechst gjorde dette synspunkt gældende flere gange, både skriftligt (over for høringskonsulenten og den for sagen ansvarlige afdelingschef i Kommissionen) og under høringen den 24. april 2003.
In those circumstances, all the documents dealing with the contacts between Chisso’s lawyers and the Commission officials responsible for the case are important for Hoechst’s defence, as exculpatory documents.
Imidlertid afviste høringskonsulenten anmodningerne ved skrivelse til Hoechsts og Nutrinovas advokater af 24. februar 2003, idet han bl.a. anførte følgende:
However, the hearing officer rejected those requests by letter of 24 February 2003 to counsel for Hoechst and Nutrinova, stating, in particular, the following:
»I mangel af afgørende beviser for det modsatte må det antages, at Kommissionen har foretaget en objektiv vurdering af de oplysninger, Deres klient(er) kan anvende i dette øjemed.
‘In the absence of strong evidence to the contrary, it has to be presumed that the Commission made an objective assessment of the information which is useful to [your clients] in this regard.
Deres skrivelse indeholder ingen vægtige beviser for det modsatte.
No strong evidence to the contrary is conveyed in your letter.
Desuden udgør den anførte begrundelse (gengivet ovenfor) for anmodningen om yderligere indsigt i sagsakterne ikke et passende grundlag for at give adgang til dokumenterne; den er nemlig ikke relevant for spørgsmålet om anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen i den foreliggende sag.«
Moreover, the reason given (quoted above), for requesting additional access is not an appropriate basis upon which to consider granting access and, more specifically, it is not relevant to the issue of the application of the Leniency Notice in this case.’
I overensstemmelse med retspraksis kan der ikke forventes mere af en part, som anmoder om en mere vidtgående indsigt i sagsakterne, end at denne part gennem relevante argumenter viser, hvilke dokumenter der kan være af betydning for partens forsvar og af hvilken grund (dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 70 ovenfor, præmis 335).
In accordance with the case-law, all that can be expected of a party which seeks wider access to the file is that it should establish by relevant arguments what documents may be of interest for its defence, and for what reason (Atlantic Container Line and Others v Commission, paragraph 70 above, paragraph 335).
Om et dokument er af betydning for forsvaret, skal vurderes ud fra den parts synspunkt, der skal forsvare sig, og hverken den for sagen ansvarlige tjenestemand i Kommissionen eller høringskonsulenten har kompetence til at afgøre, hvilke dokumenter der kan anvendes til forsvaret som diskulperende dokumenter.
Whether a particular document is of interest for the defence must be assessed from the viewpoint of the party defending itself and neither the Commission’s agent responsible for the case nor the hearing officer is competent to decide what documents may serve for the defence as exculpatory documents.
Hoechst har ligeledes henvist til Rettens dom af 29. juni 1995, Solvay mod Kommissionen (sag T-30/91, Sml. II, s. 1775, præmis 81 og 83), og fremhævet, at Kommissionen i en sag, hvor det er nødvendigt at foretage komplicerede og vanskelige økonomiske vurderinger, skal drage omsorg for, at adressaterne for en beslutning kan have samme kendskab til de faktiske omstændigheder som den selv og de øvrige berørte parter.
The applicant also refers to Case T-30/91 Solvay v Commission [1995] ECR II-1775, paragraphs 81 and 83, and submits that where a case calls for difficult and complex economic assessments, the Commission must ensure that the addressees of a decision have the same knowledge of the facts as the Commission itself and the other parties concerned do.
Dette princip gælder også for de interne kommissionsdokumenter vedrørende kontakterne til Chisso, som Hoechst anmodede om aktindsigt i med henblik på at beskytte sine rettigheder.
That principle also applies for the Commission’s internal documents relating to the contacts with Chisso, to which Hoechst requested access in order to protect its rights.
Hoechst har henvist til Rettens dom af 20. marts 2002, HFB m.fl. mod Kommissionen (sag T-9/99, Sml.
Referring to Case T-9/99 HFB and Others v Commission [2002] ECR II-1487, paragraph 40, the applicant states that the Commission’s internal documents must be communicated where circumstances of the case are exceptional and the applicant makes out a plausible case for the need to communicate them.
II, s. 1487, præmis 40), og anført, at Kommissionens interne dokumenter skal fremlægges, når der er tilvejebragt vægtige indicier, som viser, at ganske særlige omstændigheder kræver det.
Access to the Commission’s internal documents must be authorised
DOM AF 18.6.2008 — SAG T-410/03
JUDGMENT OF 18. 6.
(Domstolens kendelse af 18.6.1986, sag 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 1899, præmis 11).
2008 — CASE T-410/03 where they serve to prove a breach of the principle of lawfulness by the Commission (order of 18 June 1986 in Case 156/84 BAT and Reynolds v Commission [1986] ECR 1899, paragraph 11).
Om høringskonsulentens henvisning til anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 1996 i den foreliggende sag har Hoechst anført, at det ikke kan tilkomme høringskonsulenten at forudse, hvorledes Kommissionen vil begrunde sin beslutning, og basere sine procedurebeslutninger på denne fremtidige begrundelse.
As regards the hearing officer’s reference to the application of the 1996 Leniency Notice in the present case, Hoechst observes that it cannot be for the hearing officer to predict the future reasoning in the Commission’s decision and to base her procedural decisions on that reasoning.
Høringskonsulenten kan hverken vide eller beslutte, hvilken begrundelse kommissionsmedlemmernes kollegium vælger, og har hverken kompetence eller ret til alene at afgøre, om potentielt diskulperende dokumenter kan have betydning for forsvaret (dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 70 ovenfor, præmis 339).
The hearing officer can neither know nor decide what grounds will be adopted by the College of Members of the Commission and has neither the power nor the right to decide alone on the interest which potentially exculpatory documents might have for the defence (Atlantic Container Line and Others v Commission, paragraph 70 above, paragraph 339).
Hoechst har i denne forbindelse anmodet Retten om at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, som består i, at det pålægges Kommissionen at gøre det muligt for Hoechst og Retten at undersøge alle sådanne dokumenter i deres fuldstændige udgave, som findes i sagsakterne, eller som Kommissionen på anden måde er i besiddelse af, og som viser, hvad kontakterne mellem Chissos advokater og Kommissionen i perioden fra september 1998 til april 1999 drejede sig om.
In that context, Hoechst requests the Court to adopt measures of organisation of procedure consisting in ordering the Commission to put it and the Court in a position to consult, in their integral version, all the documents in the file, or otherwise in the Commission’s possession, showing the content of the contacts between Chisso’s lawyers and the Commission’s representatives between September 1998 and April 1999.
Desuden har Hoechst anmodet om, at de tjenestemænd i Kommissionen, der var ansvarlige for sagen på det pågældende tidspunkt, indkaldes som vidner som en foranstaltning med henblik på bevisoptagelsen.
Furthermore, by way of measure of inquiry, Hoechst requests that the two Commission officials then responsible for the case be called as witnesses.
Afslaget på aktindsigt i en skrivelse fra Chisso af 17. december 2002 med bilag
The refusal of access to a letter of 17 December 2002 from Chisso, together with the annexes thereto
Hoechst har anført, at selskabet allerede før vedtagelsen af beslutningen krævede, at en skrivelse fra Chissos advokater af 17. december 2002, som indgik i sagens akter, men hvis indhold var næsten fuldstændig skjult, havde skullet foreligge uden skjulte afsnit i sagsakterne.
Hoechst states that it has already claimed, before the adoption of the Decision, that a letter of 17 December 2002 from Chisso’s lawyers which was in the file but the content of which was almost entirely concealed ought to have been in an unconcealed form in the file.
Bilagene til denne skrivelse, herunder en skrivelse af 26. marts 1999, der ifølge referatet af indholdet drejede sig om Chissos samarbejde med Kommissionen, var nemlig af stor betydning for Hoechsts forsvar.
Hoechst emphasised that the annexes to that letter, including a letter of 26 March 1999, which, according to the summary of its content, dealt with Chisso’s cooperation with the Commission, was of great interest for its defence.
Da det fremgår af den tilgængelige del af sagens akter, at dokumentet kun vedrører indholdet af Chissos samarbejde eller juridiske spørgsmål i forbindelse med dette samarbejde og vurderingen af det, er der efter Hoechsts opfattelse ikke nogen rimelig grund til at forhindre, at dokumentet undersøges.
In so far as that document, as may be inferred from the file to which access was granted, related only to contents or to legal points relating to Chisso’s cooperation and to its assessment, Hoechst contends that there is no valid reason for precluding consultation of it.
Hoechst har tilføjet, at Chissos skrivelse kunne indeholde belastende beviser (f.eks. hvis Chisso havde beskyldt Hoechst for at have spillet en førende rolle i kartellet), og at Kommissionen i så fald straks og af egen drift burde have givet aktindsigt i det.
Hoechst adds that Chisso’s letter might contain inculpatory evidence (for example, if Chisso accused the applicant of having been a leader of the cartel) and the Commission ought therefore to have given the applicant immediate access without any prompting.
Omvendt kunne Chissos skrivelse være diskulperende, hvis der var tegn på forskelsbehandling, såsom de tidligere anførte uregelmæssigheder ved Kommissionens procedure.
Conversely, should there be any sign of discrimination such as the procedural irregularities on the part of the Commission noted above, Chisso’s letter might have an exculpatory effect.
I så fald burde skrivelsen have været fremlagt, senest da Hoechst anmodede derom.
In that case, the letter ought to have been transmitted when Hoechst requested it, at the latest.
Det er i den forbindelse uden betydning, om en af parterne i proceduren havde anmodet om fortrolig behandling af de pågældende dokumenter eller ej.
In that context, it is immaterial whether or not one of the parties to the procedure requested confidential treatment for the documents in question.
Kommissionen skal på eget initiativ objektivt undersøge, om dokumenterne i sagsakterne er af fortrolig art. Hoechst har i denne forbindelse fremhævet, at Kommissionen ifølge artikel 21, stk. 2, i forordning nr. 17 kun kan efterkomme berettigede anmodninger om fortrolig behandling af forretningshemmeligheder.
The Commission ought to examine of its own motion, and objectively, the confidential nature of the documents in its file. Hoechst submits in that regard that Article 21(2) of Regulation No 17 provides that the Commission can grant only valid requests for confidential treatment for business secrets.
Efter Hoechsts opfattelse kunne kun forretningsmæssige oplysninger, såsom omsætningen og markedsandelene i ikke-historiske perioder, have gjort det berettiget at skjule — og i så fald kun delvis — indholdet af Chissos skrivelse.
Hoechst contends that only business data such as turnover or market shares in nonhistorical periods could have constituted a ground for concealing — and only in part — Chisso’s letter.
Hoechst har henvist til dommen i sagen Endemol mod Kommissionen, nævnt i præmis 70 ovenfor (præmis 65), og fremhævet, at beskyttelsen af fortrolige oplysninger skal afvejes mod den ret til forsvar, der tilkommer adressaterne for klagepunktsmeddelelsen.
Referring to Endemol v Commission, paragraph 70 above (paragraph 65), Hoechst submits that the protection of confidential information must be weighed up against the rights of defence of the addressees of the statement of objections.
Adressaterne for klagepunktsmeddelelsen skal gives mulighed for at afgøre med fuldt kendskab til omstændighederne, om de angivne dokumenter er relevante for deres forsvar (dommen i sagen ICI mod Kommissionen, nævnt i præmis 70 ovenfor, præmis 104).
The addressees of the statement of objections should be in a position to determine, in full knowledge of the facts, whether the documents described are relevant for their defence (ICI v Commission, paragraph 70 above, paragraph 104).
I det foreliggende tilfælde var Hoechsts mulighed for at forsvare sig ifølge selskabet begrænset, da det ikke havde mulighed for at klarlægge en række afgørende spørgsmål om proceduren og de faktiske omstændigheder.
In the present case, Hoechst maintains that its opportunity to defend itself was restricted in so far as it was unable to clarify certain decisive procedural and factual points.
Eftersom Hoechst har anfægtet, at Chisso var den første virksomhed, der fremlagde afgørende beviser, kunne Chissos skrivelse af 26. marts 1999, som — efter hvad der fremgår af referatet — drejede sig om Chissos samarbejde med Kommissionen, bl.a. have gjort det muligt at drage konklusioner om indholdet af dette samarbejde og de tidspunkter, hvorpå det fandt sted, særlig før den 29. oktober 1998.
In particular, in so far as Hoechst disputes the fact that Chisso was the first to supply decisive evidence, Chisso’s letter of 26 March 1999, which, as the summary shows, concerned the latter’s cooperation with the Commission, might have enabled conclusions to be drawn as to the content and date of the acts of such cooperation, in particular before 29 October 1998.
Hoechst har i denne sammenhæng anmodet Retten om at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, som består i at pålægge Kommissionen at stille Chissos advokaters skrivelse til Kommissionen af 17. december 2002 til rådighed for Retten og Hoechst i dens fuldstændige udgave med bilag.
In that context, Hoechst requests the Court to adopt measures of organisation of procedure consisting in ordering the Commission to make available to the Court and to Hoechst Chisso’s lawyers’ letter of 17 December 2002 to the Commission, in the full version, together with the annexes.
Desuden har Hoechst anmodet om, at de to tjenestemænd i Kommissionen, der var ansvarlige for sagen på det pågældende tidspunkt — som en foranstaltning med henblik på bevisoptagelsen — indkaldes som vidner.
Furthermore, by way of measure of inquiry, Hoechst requests that the two Commission officials then responsible for the case be called as witnesses.
Hoechst har i skrivelse af 16. juni 2006, som svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten, hvori Hoechst blev opfordret til at fremsætte supplerende bemærkninger til de dokumenter, Kommissionen tidligere havde fremlagt, herunder navnlig Chissos skrivelse af 17. december 2002 med bilag (jf. præmis 34 ovenfor), gjort gældende, at en række beviser blev ladt ude af betragtning, og at den administrative procedure var behæftet med uregelmæssigheder.
In its letter of 16 June 2006, in answer to a written question from the Court inviting it to submit further observations on the documents previously transmitted by the Commission, including, in particular, Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes thereto (see paragraph 34 above), Hoechst claims that certain evidence has been rejected and that a number of irregularities vitiated the administrative procedure.
Med hensyn til, for det første, de beviser, som blev ladt ude af betragtning, udgør Chissos skrivelse til Kommissionen af 11. januar 1999, som det først nu er blevet muligt at undersøge, efter Hoechsts opfattelse et diskulperende dokument.
As regards the evidence which it claims to have been rejected, first, Hoechst contends that the letter of 11 January 1999 from Chisso’s counsel to the Commission, which is now available for consultation for the first time, constitutes an exculpatory document.
Skrivelsen viser, at Chisso den 3. november 1998, dvs. flere dage efter at Hoechst havde begæret immunitet, forsøgte at opnå bekræftelse på, at ingen anden virksomhed havde tilbudt samarbejde før Chisso.
That letter shows that on 3 November 1998, or several days after Hoechst requested immunity, Chisso sought confirmation that no other undertaking had offered to cooperate with the Commission.
Dette beviser, at Chisso på dette tidspunkt ikke havde fremsat begæring om immunitet over for Kommissionen.
That proves that on that date Chisso had not requested immunity from the Commission.
Chisso fremsatte først begæring om immunitet efter den 11. januar 1999, således som det fremgår af selve ordlyden af skrivelsen.
Chisso requested immunity only after 11 January 1999, as shown in the very terms of the letter. It is not possible to make good a failure to request immunity.
Det er
That
HOECHST MOD KOMMISSIONEN imidlertid ikke muligt at råde bod på en manglende immunitetsbegæring. Denne omstændighed omtales ikke i beslutningen og bekræfter, at Hoechst var den første virksomhed, der samarbejdede med Kommissionen.
HOECHST v COMMISSION element was not mentioned in the Decision and is of such a kind as to confirm that Hoechst had been the first undertaking to cooperate with the Commission.
For det andet finder Hoechst, at Chissos skrivelse til Kommissionen af 26. marts 1999 ligeledes udgør et diskulperende dokument.
Second, Hoechst maintains that Chisso’s letter to the Commission of 26 March 1999 is also an exculpatory document.
Skrivelsen viser ifølge Hoechst, at de skriftlige forklaringer, Kommissionen havde anmodet Chisso om, endnu ikke var blevet afgivet, da skrivelsen blev afsendt.
According to Hoechst, that letter shows that, at the time when it was sent, the written statements which the Commission had requested from Chisso had still not been submitted.
Hoechst har hvad dette angår indledningsvis peget på, at der blev indrømmet Chisso yderligere tidsfrister, hvilket der ikke er hjemmel for i samarbejdsmeddelelsen af 1996.
First of all, Hoechst observes, in that regard, that Chisso was informally granted extra time, for which there is no provision in the 1996 Leniency Notice.
Dernæst er det — i modsætning til hvad der anføres i betragtning 458 til beslutningen — ikke muligt at finde, at Kommissionen på grundlag af Chissos samarbejde rådede over bevis for kartellets eksistens, når der den 26. marts 1999 endnu manglede bestemte dokumenter.
Next, if certain documents were still missing on 26 March 1999, it is impossible to consider, contrary to what is stated at recital 458 to the Decision, that the Commission had proof of the existence of the cartel on the basis of the cooperation provided by Chisso.
Kommissionen gav således Chisso ulovlige tilsagn, som den senere indfriede ved at indrømme Chisso bødeimmunitet.
The Commission therefore gave unlawful commitments to Chisso and also adhered to them by subsequently granting Chisso immunity from a fine.
Hoechst har ligeledes peget på, at selskabet fremlagde skriftlige beviser for Kommissionen den 19. marts 1999, skønt dets ansatte endnu risikerede at blive strafforfulgt i USA, og skønt det i samarbejdsmeddelelsen af 1996 kun kræves, at der fremlægges bevis for kartellets eksistens, hvilket Hoechst gjorde allerede den 29. oktober 1998.
Hoechst also observes that it provided the Commission with documentary evidence on 19 March 1999, even though its personnel still faced the risk of criminal proceedings in the United States and though the 1996 Leniency Notice required only evidence of the existence of the cartel, which Hoechst provided as early as 29 October 1998.
Med hensyn til uregelmæssighederne ved den administrative procedure har Hoechst gjort gældende, at Kommissionen i betragtning 461 til beslutningen nægtede at anerkende, at Hoechst var den første virksomhed, der samarbejdede, med den begrundelse, at Hoechst rådede over dokumenter, som selskabet ikke fremlagde, skønt det var blevet aftalt, at Hoechst på grund af den verserende procedure i USA kunne fremlægge dokumenterne på et senere tidspunkt.
As regards the irregularities which are alleged to vitiate the administrative procedure, Hoechst emphasises that the Commission, at recital 461 to the Decision, refused to accept that the applicant had been the first to cooperate, on the ground that it had documents without producing them, when it was agreed that, in view of the proceedings pending in the United States, Hoechst could provide those documents at a later stage.
Samtidig står det klart, at Kommissionen gav Chisso »yderligere tidsfrister« til at fremlægge dokumenter, således som det fremgår af skrivelsen af 26. marts 1999.
At the same time, as shown by the letter of 26 March 1999, the Commission clearly allowed Chisso ‘extra time’ to submit documents.
Desuden kunne de dokumenter, Chisso indgav i april 1999, have været fremlagt på et tidligere tidspunkt.
Furthermore, the documents produced by Chisso in April 1999 could have been provided earlier.
Chissos samarbejde burde derfor have været forkastet af de samme grunde som dem, der blev gjort gældende over for Hoechst.
Accordingly, Chisso’s cooperation should have been rejected on the same grounds as those used against Hoechst.
Der blev imidlertid blev ikke lagt Chisso nogen mangel på samarbejde til last, selv om situationen var fuldstændig den samme.
In fact, no lack of cooperation was alleged on Chisso’s part in spite of a strictly comparable situation.
Dette udgør en ulige behandling til ugunst for Hoechst.
That constitutes unequal treatment to the detriment of Hoechst.
Anmodningen om nye undersøgelser
The request to carry out further investigations
Hoechst har anført, at selskabet i sin skrivelse til høringskonsulenten af 22. januar 2003 anmodede om, at der blev foretaget supplerende undersøgelser i Kommissionens lokaler i form af afhøring af vidner.
Hoechst states that, in its letter of 22 January 2003 to the hearing officer, it had requested that further investigations be carried out at the Commission’s premises in the form of questioning of witnesses.
Skønt anmodningen hverken blev afslået af høringskonsulenten eller Kommissionen, blev den ikke efterkommet, da de ønskede undersøgelser tydeligvis ikke blev gennemført.
Although that request was not refused by either the hearing officer or the Commission, no action was taken, since the requested investigation was clearly not carried out.
Da undersøgelserne af de grunde, som er blevet anført inden for rammerne af det foreliggende anbringende, var af afgørende betydning for beslutningens indhold, tilsidesatte Kommissionen princippet om god forvaltningsskik.
In so far as that investigation was decisive for the content of the Decision, for the reasons set out in the present plea, the Commission has breached the principle of sound administration.
Afslaget på aktindsigt i en række dokumenter
The refusal to grant access to certain documents
Kommissionen har fremhævet, at Hoechst ikke har bestridt, at der principielt kan nægtes aktindsigt i visse dokumenter, når dokumenterne er interne eller indeholder forretningshemmeligheder.
The Commission emphasises that Hoechst does not deny that access to certain documents may in principle be refused when they are internal documents or contain business secrets.