natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I en anden sag afsagde Bundesfinanzhof den 21. marts 2002 dom, hvorved den anvendte den af Domstolen således anlagte fortolkning.
In a separate case, the Bundesfinanzhof delivered a judgment on 21 March 2002 in which it applied that interpretation established by the Court.
Kempter gør gældende, at selskabet blev bekendt med denne dom den 1. juli 2002.
Kempter claims that it became aware of the Bundesfinanzhof’s judgment on 1 July 2002.
Under påberåbelse af dommen afsagt af Bundesfinanzhof fremsatte Kempter den 16. september 2002, dvs. ca. 21 måneder efter afsigelsen af dommen i sagen Emsland-Stärke, over for Hauptzollamt anmodning om genoptagelse og omgørelse af den omhandlede tilbagesøgningsafgørelse på grundlag af VwVfG’s § 51, stk. 1.
On 16 September 2002, that is to say approximately 21 months after delivery of the judgment in Emsland-Stärke, Kempter, relying on the Bundesfinanzhof’s judgment, requested the Hauptzollamt on the basis of Paragraph 51(1) of the VwVfG to review and withdraw the repayment decision at issue.
Hauptzollamt afviste ved afgørelse af 5. november 2002 at tage nævnte anmodning til følge med henvisning til, at den stedfundne ændring i retspraksis ikke indebar nogen ændring i den retlige situation, der i sig selv kunne begrunde en fornyet vurdering af sagen i medfør af VwVfG’s § 51, stk. 1, første led.
By decision of 5 November 2002, the Hauptzollamt rejected Kempter’s application, stating that this alteration in the caselaw did not mean any change in the legal situation, which alone would justify reopening the procedure under Paragraph 51(1)(1) of the VwVfG.
En administrativ klage over denne afgørelse blev ligeledes forkastet den 25. marts 2003.
An administrative appeal against that decision was also rejected on 25 March 2003.
Kempter har herefter på ny anlagt sag ved Finanzgericht Hamburg og har bl.a. gjort gældende, at de betingelser for genoptagelse af en endelig forvaltningsafgørelse, der blev fastsat af Domstolen i dommen i sagen Kühne & Heitz, i det foreliggende tilfælde var opfyldt, og at Hauptzollamts tilbagesøgningsafgørelse af 10. august 1995 således bør trækkes tilbage. 18
Kempter then brought the matter before the Finanzgericht Hamburg again, submitting in particular that in the case in point the conditions for review of a final administrative decision, which had been set out by the Court in Kühne & Heitz, were met and that consequently the Hauptzollamt’s repayment decision of 10 August 1995 had to be withdrawn. 18
I sin forelæggelsesafgørelse har Finanzgericht Hamburg indledningsvis anført, at i lyset af dommen i sagen Emasland-Stärke samt Bundesfinanzhofs dom af 21. marts 2002 er Hauptzollamts tilbagesøgningsafgørelse af 10. august 1995 ulovlig.
In its order for reference, the Finanzgericht Hamburg first finds that, in the light of Emsland-Stärke and the Bundesfinanzhof’s judgment of 21 March 2002, the Hauptzollamt’s repayment decision of 10 August 1995 is unlawful.
Retten ønsker oplyst, om Hauptzollamt af denne grund er forpligtet til at genoptage denne afgørelse, som i mellemtiden er blevet endelig, når sagsøgeren hverken ved Finanzgericht Hamburg eller ved Bundesfinanzhof gjorde gældende, at der var foretaget en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, nærmere bestemt artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 3665/87.
It then considers whether the Hauptzollamt is therefore obliged to review that decision, which in the meantime has become final, although the claimant did not plead misinterpretation of Community law, namely of Article 5(1) of Regulation No 3665/87, before either the Finanzgericht Hamburg or the Bundesfinanzhof.
Den forelæggende ret har henvist til, at Domstolen i dommen i sagen Kühne & Heitz, fastslog, at: »[…] [S]amarbejdsprincippet i henhold til artikel 10 EF påbyder et forvaltningsorgan, der er blevet forelagt en anmodning herom, at genoptage en endelig forvaltningsafgørelse med henblik på at tage hensyn til en fortolkning af den relevante bestemmelse, som Domstolen i mellemtiden har foretaget, såfremt
The referring court recalls that in Kühne & Heitz the Court of Justice ruled: ‘The principle of cooperation arising from Article 10 EC imposes on an administrative body an obligation to review a final administrative decision, where an application for such review is made to it, in order to take account of the interpretation of the relevant provision given in the meantime by the Court where:
— den pågældende afgørelse er blevet endelig som følge af en dom afsagt af en national ret, der traf afgørelse som øverste instans
— the administrative decision in question has become final as a result of a judgment of a national court ruling at final instance;
— den nævnte dom i betragtning af en efterfølgende praksis fra Domstolen er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, der blev foretaget, uden at Domstolen var blevet forelagt en præjudiciel anmodning i medfør af artikel 234, stk. 3, EF, og
— that judgment is, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under [the third paragraph of Article 234] EC; and
— den berørte part ufortøvet efter at have fået kendskab til denne praksis har rettet henvendelse til forvaltningsorganet.«
— the person concerned complained to the administrative body immediately after becoming aware of that decision of the Court.’
Hvad angår de første to betingelser, der er nævnt i forestående præmis, er det Finanzgericht Hamburgs opfattelse, at de er opfyldt i det foreliggende tilfælde henset til, dels at Hauptzollamt i medfør af VwVfG’s § 48, stk. 1, første punktum, har kompetence til at omgøre sin tilbagesøgningsafgørelse af 10. august 1995, dels at denne afgørelse er blevet endelig efter kendelsen afsagt den 11. maj 2000 af Bundesfinanz- hof, der traf afgørelse som øverste instans.
The Finanzgericht Hamburg considers that the first two conditions set out in the preceding paragraph are met in the present case given the fact that, first, the Hauptzollamt has the power, under the first sentence of Paragraph 48(1) of the VwVfG, to withdraw its repayment decision of 10 August 1995 and, second, that decision did become final by reason of the order of 11 May 2000 of the Bundesfinanzhof which ruled at last instance.
Hvad angår den tredje betingelse, der er nævnt i dommen i sagen Kühne & Heitz, ønsker Finanzgericht Hamburg oplyst, om den skal fortolkes således, at den berørte part for det første skal have anlagt sag til prøvelse af forvaltningsakten på grundlag af fællesskabsretten, og for det andet, at den nationale ret skal have forkastet søgsmålet uden at forelægge Domstolen en præjudiciel anmodning. Hvis dette er tilfældet, I - 455
As regards the third condition referred to in Kühne & Heitz, the Finanzgericht is uncertain whether it must be interpreted as meaning that, first, the person concerned must have relied on Community law when he contested the administrative decision in court and, second, the national court must have dismissed the action without referring a question to the Court for a preliminary ruling. If that were the case, this condition I - 455
Finanzgericht Hamburg mener imidlertid at kunne udlede af dommen i sagen Kühne & Heitz, at i den sag, der lå til grund for denne dom, havde sagsøgeren heller ikke anmodet om, at der blev forelagt et præjudicielt spørgsmål for Domstolen. 23
The Finanzgericht Hamburg nevertheless considers that it can be seen from the judgment in Kühne & Heitz that in the case which gave rise to that judgment the claimant likewise did not request that a question be referred to the Court for a preliminary ruling. 23
Som et led i begrundelsen for sin forelæggelsesafgørelse har Finanzgericht Hamburg desuden argumenteret for, at det ikke skal komme den borger, som forvaltningsafgørelsen bebyrder, til skade, at de nationale retter selv har overset betydningen af et spørgsmål vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten.
In the grounds of its order for reference, the Finanzgericht Hamburg suggests, moreover, that the fact that national courts have themselves not understood the significance of a question of interpretation of Community law should not be held against the individual affected.
Hvad angår den fjerde betingelse, der er fastsat i dommen i sagen Kühne & Heitz, har Finanzgericht Hamburg anført, at den er opfyldt, hvis den part, til skade for hvem der er blevet udstedt en forvaltningsakt, der er i strid med fællesskabsretten, »ufortøvet« har rettet henvendelse til forvaltningsorganet efter at have »fået kendskab« til den relevante praksis fra Domstolen. 25
The Finanzgericht Hamburg considers that the fourth condition referred to in Kühne & Heitz is met if the individual affected by the administrative decision inconsistent with Community law requests the administrative authority ‘without delay’ or ‘without culpable delay’ to review that decision, once it has ‘positive awareness’ of the relevant decision of the Court. 25
Under de omstændigheder, der foreligger i hovedsagen, kan anmodningen om genoptagelse, der blev fremsat af Kempter til Hauptzollamt, ikke anses for at være blevet fremsat for sent, selv om det først skete 21 måneder efter afsigelsen af dommen i sagen Emsland-Stärke, henset til, at den blev fremsat den 16. september 2002, dvs. mindre end tre måneder efter, at Kempter hævder at have fået kendskab til den dom, hvori Bundesfinanzhof anvendte dommen i sagen Emsland-Stärke.
In the circumstances of the main proceedings, although Kempter’s application for review to the Hauptzollamt was made 21 months after delivery of the judgment in Emsland-Stärke, it cannot be regarded as too late, considering that it was made on 16 September 2002, that is to say less than three months from when Kempter has claimed to have become aware of the judgment in which the Bundesfinanzhof applied Emsland-Stärke.
For så vidt som forvaltningen må anses for at have pligt til at anvende den fortolkning af en fællesskabsbestemmelse, som Domstolen giver i en præjudiciel dom, på retsforhold, der er opstået inden afsigelsen af denne dom, ønsker den forelæggende ret oplyst, om muligheden for at anmode om genoptagelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse, som er i strid med fællesskabsretten, gælder tidsubegrænset, eller om muligheden derimod skal anses for at være underlagt en tidsgrænse, der er begrundet i hensynet til retssikkerheden.
Inasmuch as administrative authorities must apply the interpretation of a provision of Community law supplied by the Court in a preliminary ruling to legal relationships which have arisen before the Court’s judgment, the referring court is unsure whether the possibility of applying for review and withdrawal of an administrative decision that is final and infringes Community law might be temporally unrestricted or whether, on the other hand, it must be subject to a timelimit justified by reasons of legal certainty.
Under disse omstændigheder har Finanzgericht Hamburg besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
In those circumstances, the Finanzgericht Hamburg decided to stay proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
»1) Forudsætter genoptagelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse — for at tage hensyn til en fortolkning af de relevante fællesskabsbestemmelser, som EF-Domstolen i mellemtiden har foretaget — at den berørte part har anfægtet forvaltningsafgørelsen ved de nationale domstole og gjort fællesskabsretten gældende?
‘(1) Are the review and amendment of a final administrative decision in order to take account of the interpretation of the relevant Community law carried out in the meantime by the Court of Justice of the European Communities subject to the requirement that the party concerned relied on Community law when contesting the administrative decision before the national courts?
Skal en anmodning om genoptagelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse, der er i strid med fællesskabsretten — ud over de i [dommen i sagen Kühne & Heitz] fastsatte betingelser — anses for at være begrænset i tidsmæssig henseende på grundlag af overordnede fællesskabsretlige principper?« Om de præjudicielle spørgsmål
(2) Is an application for the review and amendment of a final administrative decision which is contrary to Community law subject to a limit in time for overriding reasons of Community law, apart from the conditions set out in [Kühne & Heitz]?’ Consideration of the questions referred for a preliminary ruling
Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om dommen i sagen Kühne & Heitz kun indebærer en pligt til genoptagelse og omgørelse I - 457
By its first question, the referring court essentially asks whether Kühne & Heitz requires an administrative decision that has become final by virtue of a judgment of I - 457
Kempter, den finske regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har gjort gældende, at det første spørgsmål skal besvares benægtende.
Kempter, the Finnish Government and the Commission of the European Communities submit that the first question should be answered in the negative.
Indledningsvis har Kempter gjort gældende, at det ikke fremgår af artikel 234, stk. 3, EF, at pligten for den nationale ret til at foretage en præjudiciel forelæggelse skulle være betinget af, at parterne i hovedsagen under sagen har gjort gældende, at der er tale om en urigtig fortolkning af fællesskabsretten.
First of all, Kempter states that it does not follow from the third paragraph of Article 234 EC that the parties to the main proceedings must have pleaded misinterpretation of Community law before the national court in order for it to be obliged to make a reference for a preliminary ruling.
Kommissionen har tilføjet, at en sådan betingelse heller ikke fremgår hverken af præmisserne eller af domskonklusionen i dommen i sagen Kühne & Heitz. 31
Nor, the Commission adds, does such a condition follow from the grounds or operative part of the judgment in Kühne & Heitz. 31
Kempter og Kommissionen har endvidere anført, at pligten til præjudiciel forelæggelse, der påhviler de nationale retter, der træffer afgørelse i øverste instans i overensstemmelse med artikel 234, stk. 3, EF, heller ikke kan anses for at være betinget af, at parterne anmoder disse retter om en sådan forelæggelse.
Second, Kempter and the Commission observe that the obligation, under the third paragraph of Article 234 EC, on national courts ruling at final instance to make a reference for a preliminary ruling cannot depend either on the parties requesting them to make such a reference.
Endelig har den finske regering for det første gjort gældende, at et krav om, at parterne i hovedsagen ved den nationale ret skal have gjort gældende, at der er anlagt en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, i praksis kan umuliggøre udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden, og således er i strid med effektivitetsprincippet.
Finally, the Finnish Government submits that a need for the parties to the main proceedings to have pleaded misinterpretation of Community law before the national court could render the exercise of rights conferred by Community law impossible in practice and thus run counter to the principle of effectiveness.
For det andet bør det ikke komme den borger, som forvaltningsafgørelsen bebyrder, til skade, at de nationale retter selv har overset betydningen af et spørgsmål vedrørende fællesskabsretten.
Nor should the fact that a national court has not recognised the significance of a question of Community be held against the citizen affected.
Den tjekkiske regering har gjort gældende, at pligten til genoptagelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse kan begrænses til de tilfælde, hvor den berørte person har anfægtet denne afgørelse ved de nationale retter og gjort fællesskabsretten gældende, men dog kun for så vidt som disse retter på grundlag af national ret hverken har mulighed eller pligt til at anvende fællesskabsretten ex officio, og at dette forhold ikke er til hinder for iagttagelsen af principperne om ækvivalens og effektivitet.
The Czech Government submits that review and withdrawal of a final decision by an administrative authority can be limited so as to require the person concerned to have relied on Community law when contesting that decision before the national courts only where those courts do not have, under domestic law, the power or the obligation to apply Community law of their own motion and that does not impede observance of the principles of equivalence and effectiveness.
Med henblik på besvarelsen af det første spørgsmål skal det indledningsvis bemærkes, at det følger af fast praksis, at det påhviler samtlige medlemsstaternes myndigheder at sikre overholdelsen af fællesskabsrettens bestemmelser inden for rammerne af deres respektive kompetence (jf. dom af 12.6.1990, sag C-8/88, Tyskland mod Kommissionen, Sml.
In answering the first question, it should be remembered first of all that, in accordance with settled case-law, all the authorities of the Member States have the task of ensuring observance of the rules of Community law within the sphere of their competence (see Case C-8/88 Germany v Commission [1990] ECR I-2321, paragraph 13, and Kühne & Heitz, paragraph 20). 35
Det bemærkes ligeledes, at den fortolkning, som Domstolen foretager af en fællesskabsretlig regel under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 234 EF, i nødvendigt omfang belyser og præciserer betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været
It should also be remembered that the interpretation which, in the exercise of the jurisdiction conferred upon it by Article 234 EC, the Court gives to a rule of Community law clarifies and defines, where necessary, the meaning and scope of that rule as it must be, or ought to have been, understood and applied from the time of its
I, s. 743, præmis 43, samt dommen i sagen Kühne & Heitz, præmis 21). Med andre ord har en præjudiciel afgørelse ikke retsstiftende, men alene konstaterende karakter, med den konsekvens, at en fortolkende dom i princippet får retsvirkninger fra ikrafttrædelsen af den fortolkede regel (jf. i denne retning dom af 19.10.1995, sag C-137/94, Richardson, Sml. I, s. 3407, præmis 33). 36
2008 — CASE C-2/06 coming into force (see, inter alia, Case 61/79 Denkavit italiana [1980] ECR 1205, paragraph 16; Case C-50/96 DeutscheTelekom [2000] ECR I-743, paragraph 43; and Kühne & Heitz, paragraph 21). In other words, a preliminary ruling does not create or alter the law, but is purely declaratory, with the consequence that in principle it takes effect from the date on which the rule interpreted entered into force (see, to this effect, Case C-137/94 Richardson [1995] ECR I-3407, paragraph 33). 36
Heraf følger, at i en sag som den, der foreligger i hovedsagen, skal den således fortolkede fællesskabsbestemmelse anvendes af et forvaltningsorgan inden for rammere af dets kompetence endog i forbindelse med retsforhold, der var stiftet og bestod, inden Domstolen afsagde dom vedrørende fortolkningsanmodningen (jf. dommen i sagen Kühne & Heitz, præmis 22, og i denne retning dom af 3.10.2002, sag C-347/00, Barreira Pérez, Sml. I, s. 8191, præmis 44, af 17.2.2005, forenede sager C-453/02 og C-462/02, Linneweber og Akritidis, Sml. I, s. 1131, præmis 41, og af 6.3.2007, sag C-292/04, Meilicke m.fl., Sml. I, s. 1835, præmis 34). 37
It follows that, in a case such as the main proceedings, a rule of Community law as thus interpreted must be applied by an administrative body within the sphere of its competence even to legal relationships which arose and were formed before the Court gave its ruling on the request for interpretation (see Kühne & Heitz, paragraph 22, and, to this effect, Case C-347/00 Barreira Pérez [2002] ECR I-8191, paragraph 44; Joined Cases C-453/02 and C-462/02 Linneweber and Akritidis [2005] ECR I-1131, paragraph 41; and Case C-292/04 Meilicke and Others [2007] ECR I-1835, paragraph 34). 37
Som Domstolen imidlertid har påpeget, skal denne retspraksis sammenholdes med princippet om retssikkerhed, som er et af de almindelige principper, der er anerkendt i fællesskabsretten.
However, as the Court has pointed out, this caselaw must be read in the light of the principle of legal certainty, which is one of the general principles recognised by Community law.
I denne henseende skal det bemærkes, at den endelige karakter af en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig ved udløbet af en rimelig søgsmålsfrist eller, som det er tilfældet i hovedsagen, ved udtømning af de til rådighed stående retsmidler, bidrager til retssikkerheden, med den konsekvens, at det ikke er et krav efter fællesskabsretten, at et forvaltningsorgan principelt er forpligtet til at omgøre en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig (dommen i sagen Kühne & Heitz, præmis 24). 38
Finality of an administrative decision, which is acquired upon expiry of reasonable timelimits for legal remedies or, as in the main proceedings, by exhaustion of those remedies, contributes to such legal certainty, with the consequence that Community law does not require that administrative bodies be placed under an obligation, in principle, to reopen an administrative decision which has become final in that way (Kühne & Heitz, paragraph 24). 38
Domstolen har ikke desto mindre fastslået, at et nationalt forvaltningsorgan under særlige omstændigheder på grundlag af samarbejdsprincippet i artikel 10 EF kan være forpligtet til at genoptage en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig efter udtømning af de til rådighed stående retsmidler, for at tage hensyn til en fortolkning af en
The Court has none the less held that specific circumstances may be capable, by virtue of the principle of cooperation arising from Article 10 EC, of requiring a national administrative body to review an administrative decision that has become final following the exhaustion of domestic remedies, in order to take account of the
KEMPTER relevant fællesskabsretlig bestemmelse, der er foretaget efterfølgende af Domstolen (jf. i denne retning dommen i sagen Kühne & Heitz, præmis 27, samt dom af 19.12.2006, forenede sager C-392/04 og C-422/04, i-21 Germany og Arcor, Sml. I, s. 8559, præmis 52). 39
KEMPTER interpretation of a relevant provision of Community law given subsequently by the Court (see, to this effect, Kühne & Heitz, paragraph 27, and Joined Cases C-392/04 and C-422/04 i-21 Germany and Arcor [2006] ECR I-8559, paragraph 52). 39
Således som den forelæggende ret har anført med henvisning til præmis 26 og 28 i dommen i sagen Kühne & Heitz, har Domstolen blandt de omstændigheder, der kan danne grundlag for en sådan pligt til genoptagelse, bl.a. lagt vægt på det forhold, at den dom, der er afsagt af den nationale ret i øverste instans, hvorved den anfægtede forvaltningsafgørelse blev endelig, i betragtning af en efterfølgende afgørelse fra Domstolen er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, der blev foretaget, uden at Domstolen var blevet forelagt en præjudiciel anmodning i medfør af artikel 234, stk. 3, EF. 40
As the referring court points out, in light of paragraphs 26 and 28 of Kühne & Heitz, the conditions capable of providing the basis for such an obligation of review that have been taken into account by the Court include the fact that the judgment of the court of final instance, by virtue of which the contested administrative decision became final, was, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC. 40