natgillin/translations-raw huggingface dataset:
— Den pågældende afgørelse er blevet endelig som følge af en dom afsagt af en national ret, der traf afgørelse som øverste instans.
— that decision has become final as a result of a judgment of a national court ruling at final instance;
Tonen i Domstolens fremgangsmåde var dermed slået an: Under hensyn til princippet om retssikkerhed er reglen, at en national myndighed ikke i medfør af fællesskabsretten er forpligtet til at omgøre en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig.
The direction of the approach sought by the Court was accordingly set: having regard to the requirements of the principle of legal certainty, the rule is that a national authority is not obliged, under Community law, to reopen an administrative decision that has become final.
Den er kun undtagelsesvis forpligtet til at foretage en fornyet prøvelse og i givet fald omgøre en sådan afgørelse under de omstændigheder, som Domstolen har forsøgt at afgrænse udtømmende.
It will be obliged to review such a decision and, as the case may be, to reopen it only exceptionally, in circumstances which the Court tried to set out exhaustively.
— Den nævnte dom i betragtning af en efterfølgende praksis fra Domstolen er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, der blev foretaget, uden at Domstolen var blevet forelagt en præjudiciel anmodning i medfør af artikel 234, stk. 3, EF.
— the judgment is, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC; and
— Den berørte part har ufortøvet efter at have fået kendskab til denne praksis rettet henvendelse til forvaltningsorganet.
— the person concerned complained to the administrative body immediately after becoming aware of that decision of the Court.
KEMPTER af fællesskabsretten, som Domstolen efterfølgende har foretaget, og selv om de øvrige omstændigheder, der er nævnt i denne dom, foreligger, afvise at omgøre den nævnte afgørelse, hvis forvaltningsorganet i henhold til national ret har en skønsbeføjelse.
KEMPTER the review that the decision is contrary to the subsequent interpretation of Community law laid down by the Court and although the other circumstances mentioned in that judgment are present — could refuse to withdraw the decision if national law confers upon it a discretion in that respect.
Domstolen har anført, at »[u]nder disse omstændigheder påhviler det det pågældende forvaltningsorgan i henhold til samarbejdsprincippet i artikel 10 EF at genoptage [en endelig forvaltningsafgørelse] med henblik på at tage hensyn til den fortolkning af den relevante fællesskabsbestemmelse, som Domstolen i mellemtiden har foretaget.
According to the Court, ‘in such circumstances, the administrative body concerned is, in accordance with the principle of cooperation arising from Article 10 EC, under an obligation to review [a final administrative decision] in order to take account of the interpretation of the relevant provision of Community law given in the meantime by the Court.
[Endvidere skal det nævnte] forvaltningsorgan på grundlag af resultatet af denne genoptagelse undersøge, i hvilket omfang det er forpligtet til at omgøre den pågældende afgørelse uden at skade tredjemands interesser« 21.
[In addition, that] body will have to determine on the basis of the outcome of that review to what extent it is under an obligation to reopen, without adversely affecting the interests of third parties, the decision in question’. 21
Domstolens således valgte løsning i Kühne & Heitzdommen har givet anledning til visse betænkeligheder. 52.
The conclusion thereby reached by the Court in Kühne & Heitz has given rise to a number of questions. 52.
Jeg mener ikke, at en sådan fortolkning af Kühne & Heitzdommen skal lægges til grund. Jeg deler i denne henseende Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers opfattelse, hvorefter denne dom bør fortolkes således, at det kompetente forvaltningsorgan, når den nationale ret bemyndiger det til at omgøre en endelig forvaltningsafgørelse og under de omstændigheder, der præcist er beskrevet i den nævnte dom, i medfør af artikel 10 EF er forpligtet til at foretage en omgørelse, hvis det fremgår af genoptagelsen af en sådan afgørelse, at den er blevet uforenelig med den fortolkning af fællesskabsretten, som Domstolen har foretaget i mellemtiden 22. 51.
I do not think the judgment in Kühne & Heitz can be interpreted in that way. In this regard I agree with the opinion of the Commission of the European Communities that the judgment must be interpreted as meaning that, where domestic law authorises the competent administrative body to withdraw a final administrative decision, that body is, in the circumstances specifically described in the judgment, required, by virtue of Article 10 EC, to withdraw the decision if the review of the decision shows that it has become incompatible with the interpretation of Community law given by the Court in the meantime. 22 51.
Den sondring, Domstolen foretager mellem genoptagelse og omgørelse af en endelig forvaltningsafgørelse, har kunnet give anledning til at forstå løsningen som følge af denne dom således, at den deri indeholdte forpligtelse kun gælder genoptagelse af den pågældende afgørelse, og at det kompetente forvaltningsorgan er underlagt fuld respekt for de procesregler, som gælder for omgørelse af en sådan afgørelse i national ret.
Thus, the distinction made by the Court between review and withdrawal of the final administrative decision has prompted the Court’s conclusion to be understood as meaning that the obligation which it lays down relates only to a review of the decision and that the competent administrative body must comply in full with the procedural rules governing the withdrawal of such a decision in national law.
Ifølge denne fortolkning af Kühne & Heitzdommen ville det kompetente forvaltningsorgan ganske vist være forpligtet til i medfør af artikel 10 EF at genoptage en endelig forvaltningsafgørelse, men kunne, selv om det fremgår af denne genoptagelse, at den pågældende afgørelse er i strid med fortolkningen 53.
According to this reading of Kühne & Heitz, the competent administrative body would certainly be required, pursuant to Article 10 EC, to review a final administrative decision, but — even if it is clear from 53.
Jeg er således af den opfattelse, at Domstolen ved formuleringen af præmis 27 i Kühne & Heitzdommen har villet præcisere, at hvis en genoptagelse i medfør af artikel 10 EF og under de nævnte omstændigheder bliver obligatorisk for det kompetente forvaltningsorgan, er der ikke af den grund tale om en automatisk omgørelse af 21 — Samme dom, præmis 27.
It seems to me that, by wording paragraph 27 of the judgment in that way, the Court intended to make it clear that while, by virtue of Article 10 EC and in the circumstances mentioned, a review becomes obligatory for the competent administrative body,
22 — Jf.
21 — Ibidem, paragraph 27.
Kommissionens indlæg, punkt 40.
22 — See the Commission’s observations, paragraph 40.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 den anfægtede endelige forvaltningsafgørelse, da dette netop afhænger af resultatet af genoptagelsen.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 the contested final administrative decision is not, however, withdrawn automatically because withdrawal depends specifically on the outcome of the review.
at omgøre sin forvaltningsafgørelse, i det omfang dette er nødvendigt for at tage hensyn til resultaterne af genoptagelsen.
body to withdraw its administrative decision to the full extent necessary to take account of the outcome of the review.
Dette er efter min mening, hvad Domstolen har villet fremhæve ved i Kühne & Heitzdommen at præcisere formålet med forpligtelsen til genoptagelse, nemlig at »tage hensyn til den fortolkning af den relevante [fællesskabsretlige] bestemmelse, som Domstolen i mellemtiden har foretaget« 25. 56.
In my view, that is what was meant by the Court in specifying, in Kühne & Heitz, the purpose of the obligation of review, namely ‘to take account of the interpretation of the relevant provision of Community law given in the meantime by the Court’. 25 56.
Den fremgangsmåde, som Domstolen har valgt i denne dom, bestående i at foretage en fortolkning af artikel 10 EF i tæt tilknytning til omstændighederne i hovedsagen, har givet anledning til overvejelser med hensyn til den nævnte doms rækkevidde.
In addition, the approach chosen by the Court in that judgment, consisting in giving an interpretation of Article 10 EC in close conjunction with the circumstances of the main proceedings, has given rise to doubts as to the scope of the judgment.
Nogle har således været i tvivl om, hvorvidt det drejede sig om en principdom eller blot en enkeltstående dom, som det kunne fremgå af den udtrykkelige og gentagne henvisning til omstændighederne i hovedsagen.
Some commentators are uncertain as to whether the judgment establishes a principle or is only a sui generis decision, as could be suggested by the express, and repeated, reference to the circumstances of the main proceedings.
I forbindelse med den sag, der gav anledning til Kühne & Heitzdommen, kan jeg forstå den af Domstolen etablerede nuance mellem genoptagelse og omgørelse af en endelig afgørelse. I henhold til denne dom skulle det kompetente forvaltningsorgan ved genoptagelsen af en forvaltningsafgørelse, hvorved der kræves tilbagebetaling af en udbetalt eksportrestitution, tage stilling til, om der for hver eksporteret vare — i det omhandlede tilfælde fjerkræstykker — forelå en ret til eksportrestitution og i bekræftende fald til hvilket beløb. Genoptagelsen bestod således i på sagens faktiske omstændigheder konkret at anvende den fortolkning, som Domstolen har foretaget i sin dom af 5. oktober 1994 i sagen Voogd Vleesimport en -export 23, nemlig at »[e]t lår med et vedhængende rygstykke skal […] betegnes som lår i henhold til underposition 0202 B II e) 3 i den tidligere nomenklatur og 0207 41 51 000 i den nye, medmindre det pågældende rygstykke er tilstrækkeligt stort til at være karaktergivende« 24, og at drage konsekvenserne heraf for alle de eksporterede varer. 55. Efter min mening påbyder artikel 10 EF i en sådan situation forvaltningsorganet
In the factual context of Kühne & Heitz I understand the Court’s differentiation between the review and the withdrawal of such a decision. Pursuant to that judgment, the competent administrative body must, when reviewing the administrative decision requiring the repayment of export refunds, determine whether there was a right to export refunds for each product exported, in the case in point poultrymeat parts, and, if so, in what amount. In practical terms, therefore, the review consists in applying to the facts of the case the interpretation given by the Court in Voogd Vleesimport en -export, 23namely that ‘a leg to which a piece of back remains attached must … be described as a leg, within the meaning of tariff subheadings 02.02 B II e) 3 of the old nomenclature and 0207 41 51 000 of the new, if that piece of back is not sufficiently large to give the product its essential character’, 24and in drawing the appropriate conclusions in relation to all the exported goods. 55.
Domstolens efterfølgende praksis giver i en vis udstrækning mulighed for delvis at ophæve denne tvivl.
Some of those doubts can be removed, to a certain extent, by the Court’s subsequent case-law.
25 — Præmis 27 og 28.
25 — Paragraphs 27 and 28.
forelagt Domstolen en præjudiciel anmodning, i modsætning til hvad artikel 234, stk. 3, EF, foreskriver 29.
by the Court, without the national court ruling at final instance having sought a preliminary ruling from the Court, contrary to the third paragraph of Article 234 EC.
I Kapferer-dommen nævner Domstolen således en »betingelse« for det pågældende organs forpligtelse til på ny at efterprøve en endelig afgørelse 26. I dommen af 19.
‘condition’ that the body concerned should be empowered to reopen a final decision.
september 2006 i sagen i-21 Germany og Arcor 27bemærker Domstolen i øvrigt, at det fremgår af præmis 28 i Kühne & Heitzdommen, at »det forvaltningsorgan, der er ansvarlig for at udstede en forvaltningsafgørelse i medfør af samarbejdsprincippet i artikel 10 EF, er forpligtet til at genoptage denne afgørelse og eventuelt ændre denne, hvis fire betingelser er opfyldt« 28. 60.
26In addition, in i-21 Germany and Arcor 27 the Court states that it follows from paragraph 28 of Kühne & Heitz that ‘the administrative body responsible for the adoption of an administrative decision is, in accordance with the principle of cooperation arising from Article 10 EC, under an obligation to review and possibly to reopen that decision if four conditions are fulfilled’. 28 60.
I Kapferer-dommen viser Domstolen sig således i det mindste forsigtig med hensyn til muligheden for at overføre de principper, der er opstillet i Kühne & Heitzdommen vedrørende en endelig forvaltningsafgørelse, som vedrører en retskraftig retsafgørelse 31. Når Domstolen med varsomhed henviser til den første betingelse, der er opstillet i den nævnte dom, nemlig at det berørte organ i henhold til national ret har kompetence til at omgøre en afgørelse, som det tidligere har truffet, er det for straks herefter 29 — Som Kommissionen påpeger i punkt 21 i sit indlæg, kan Domstolen med Kühne & Heitzdommen således anses for at have indført et andet retsmiddel for borgeren — foruden statens erstatningspligt i forbindelse med en national ret i øverste instans’ tilsidesættelse af fællesskabsretten (som følger af Köbler-dommen) — med henblik på at give ham mulighed for, trods en fortolkning i strid med fællesskabsretten af de anvendelige bestemmelser og tilsidesættelsen af pligten til at forelægge en præjudiciel anmodning, at hævde en ret, som fællesskabsretten medfører for ham. 59.
Accordingly, in Kapferer the Court appears to be at the very least cautious with regard to the possibility of transposing the principles developed in Kühne & Heitz in relation to a final administrative decision to the context of a final judicial decision. 31Whilst the Court refers cautiously to the first condition laid down by that judgment, namely that the body concerned should be empowered under national law to reopen the 29 — As the Commission notes in paragraph 21 of its observations, it is possible to take the view that, in Kühne & Heitz, the Court instituted in favour of individuals, in addition to the State’s obligation to make reparation for the infringement of Community law by a national court ruling at final instance (which derives from Köbler), a second remedy to enable individuals to assert — in spite of the interpretation contrary to Community law of the relevant provisions and the breach of the obligation to seek a preliminary ruling — a right which they are guaranteed by Community law. 59.
Det står dog fast, at Kühne & Heitzdommen hovedsageligt synes rettet imod at regulere en helt bestemt situation, nemlig en anmodning om genoptagelse af en forvaltningsafgørelse, som har fået endelig karakter efter udtømning af de nationale retsmidler, og som er i strid med fællesskabsretten som efterfølgende fortolket af Domstolen, uden at den nationale ret i øverste instans har 30 — Jeg bemærker ligeledes, at det andet spørgsmål, der er forelagt af Finanzgericht Hamburg inden for rammerne af den præjudicielle forelæggelse, som dannede grundlag for dommen af 6.4.2006, sag C-274/04, ED & F Man Sugar, Sml. I, s. 3269, kunne have foranlediget Domstolen til at forholde sig til Kühne & Heitz-dommen. På baggrund af svaret på det første spørgsmål fandt Domstolen, at det var ufornødent at besvare det andet spørgsmål. 31 — Denne forsigtighed kommer til udtryk i følgende afsnit af dommen: »[…] hvis man antog, at de principper, som blev opstillet i [Kühne & Heitz-dommen], kunne overføres til en situation, der, som situationen i hovedsagen, vedrører en retskraftig retsafgørelse« (præmis 23). 26 — Præmis 23.27 — Forenede sager C-392/04 og C-422/04, Sml. I, s. 8559.28 — Præmis 52 (min fremhævelse).
Nevertheless, Kühne & Heitz seems mainly intended to govern a specific case, namely that of an application for the review of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted 30 — I would also mention that the second question from the Finanzgericht Hamburg in the reference for a preliminary ruling in Case C-274/04 ED & F Man Sugar [2006] ECR I-3269 could have led the Court to set out its position in relation to Kühne & Heitz. However, in view of its reply to the first question, the Court found it unnecessary to reply to the second. 31 — That caution is expressed in the following passage from the judgment: ‘even assuming that the principles laid down in [Kühne & Heitz] could be transposed into a context which, like that of the main proceedings, relates to a final judicial decision’ (paragraph 23). 26 — Paragraph 23.27 — Joined Cases C-392/04 and C-422/04 [2006] ECR I-8559.28 — Paragraph 52 (emphasis added).
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 at konstatere, at denne betingelse ikke er opfyldt i forbindelse med den sag, der lå til grund for Kapferer-dommen.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 decision it has previously adopted, the Court states immediately that that condition is not satisfied in the context of Kapferer.
Som følge af denne dom krævede i-21 og Arcor, uden at få medhold, tilbagebetaling af de gebyrer, de havde betalt.
Following that judgment, i-21 and Arcor unsuccessfully sought repayment of the fees which they had paid.
Herefter anlagde de hver især sag ved Verwaltungsgericht, som underkendte deres påstande under henvisning til, at deres gebyrafgørelser var blevet endelige, og at der ikke i det foreliggende tilfælde var grundlag for at rejse tvivl om forvaltningsmyndighedens afvisning af at trække afgørelserne tilbage.
Each of them therefore brought proceedings before the Verwaltungsgericht (Administrative Court), which dismissed their actions on the ground that their fee notices had become final and that in the case in point there were no grounds for challenging the administrative body’s refusal to withdraw those assessments.
Hvad angår i-21 Germany og Arcordommen udtrykker den klart Domstolens vilje til ikke at overføre principperne i Kühne & Heitzdommen til en situation, hvor den, der anmoder om genoptagelse af en endelig forvaltningsafgørelse, ikke har benyttet sig af sin ret til at anfægte afgørelsen. Det er nødvendigt kortfattet at erindre om den faktiske og retlige baggrund for denne dom for at forstå den forskel i fremgangsmåde, som den indebærer i forhold til Kühne & Heitz-dommen. En sådan beskrivelse er så meget mere nødvendig, som den relevante nationale bestemmelse i den sag, der lå til grund for i-21 Germany og Arcordommen og den foreliggende sag, er VwVfG’s artikel 48, stk. 1. 64. i-21 og Arcor var af den opfattelse, at Verwaltungsgericht havde foretaget en urigtig retsanvendelse ikke alene i forhold til de nationale retsforskrifter, men også i forhold til fællesskabsretten, og iværksatte »revisions«-anke til prøvelse af denne dom for Bundesverwaltungsgericht.
As regards i-21 Germany and Arcor, that judgment clearly expresses the Court’s intention not to transpose the principles of Kühne & Heitz to a situation where the party seeking the withdrawal of a final administrative decision did not exercise his right to bring an action against that decision. The factual and legal context of the abovementioned judgment must be briefly set out in order to grasp the difference in approach as compared with Kühne & Heitz. An account of the context is all the more necessary as the relevant national provision in i-21 Germany and Arcor, as in the present case, is Paragraph 48(1) of the VwVfG. 64. Since i-21 and Arcor took the view that the Verwaltungsgericht had erred in law in relation not only to national law but also to Community law, they brought appeals on a point of law before the Bundesverwaltungsgericht.
For det første anmodede den Domstolen om at fastslå, om artikel 11, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13/EF af 10. april 1997 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester 32 er til hinder for anvendelse
First, it asked whether Article 11(1) of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services 32 precluded the imposition
To telekommunikationsvirksomheder, i-21 og Arcor, blev pålagt betaling af gebyrer for individuelle telekommunikationstilladelser.
In proceedings for the annulment of a fee assessment notice which was challenged
For det andet ønskede Bundesverwaltungsgericht oplyst, om artikel 10 EF og artikel 11, stk. 1, i direktiv 97/13 skal fortolkes således, at disse bestemmelser kræver, at en gebyrafgørelse — som ikke er blevet anfægtet, uanset at national ret giver mulighed herfor — trækkes tilbage, såfremt dette er en mulighed, men ikke et krav i henhold til national ret.
The second question from the Bundesverwaltungsgericht was whether Article 10 EC and Article 11(1) of Directive 97/13 were to be interpreted as meaning that fee assessments which had not been contested within the timelimit laid down by national law had to be set aside where it was permissible, but not mandatory, under national law to set them aside.
»53 Den sag, der lå til grund for Kühne & Heitzdommen, er imidlertid helt forskellig fra de i hovedsagen omhandlede sager. Virksomheden Kühne & Heitz havde nemlig udtømt alle de retsmidler, der stod til dens rådighed, mens i-21 og Arcor i hovedsagerne ikke har benyttet sig af deres ret til at anfægte de gebyrafgørelser, som de har været genstand for. 54
The case giving rise to the judgment in Kühne & Heitz … was entirely different from those in the main proceedings. Whilst the undertaking Kühne & Heitz NV had exhausted all legal remedies available to it, i-21 and Arcor did not avail themselves of their right to appeal against the fee assessments issued to them. 67.
Følgelig er Kühne & Heitzdommen i modsætning til den opfattelse, i-21 har forsvaret, ikke relevant med henblik på at afgøre, om et forvaltningsorgan i en situation som den i hovedsagerne omhandlede er forpligtet til at genoptage afgørelser, der er blevet endelige.« 33 — Det bemærkes, at ifølge tysk retspraksis råder forvaltningsmyndigheden i medfør af VwVfG’s artikel 48, stk. 1, som udgangspunkt over en skønsbeføjelse til at trække en ulovlig forvaltningsakt, der er blevet endelig, tilbage.
Accordingly, contrary to the arguments advanced by i-21, the judgment in Kühne & Heitz is not relevant for the purposes of determining whether, in a situation such as that in the main proceedings, an administrative body is under an obligation to review decisions which have become final.’ 33 — It should be borne in mind that, according to German case-law, the administrative authority in principle has a discretion, under Paragraph 48(1) of the VwVfG, to withdraw an unlawful administrative act that has become final.
Denne skønsbeføjelse kan imidlertid ophæves, hvis opretholdelsen af den pågældende akt er »helt uacceptabel« under hensyn til begreberne om den offentlige orden, rimelighed, god tro, ligebehandling eller åbenbar ulovlighed.
However, such discretion may be extinguished if upholding the act in question is ‘outright intolerable’ by reference to the concepts of public policy, good faith, fairness, equal treatment or manifest unlawfulness.
34 — Bundesverwaltungsgericht anførte herved, at »revisions«ankerne ikke kunne nyde fremme i medfør af de nationale retsforskrifter alene.
34 — In this connection the Bundesverwaltungsgericht observed that the appeals on a point of law could not succeed on the basis of national law alone.