natgillin/translations-raw huggingface dataset:
•En bevisregel, hvorefter konsumption af varemærkeretten udgør et forsvarsanbringende for tredjemand, der sagsøges af varemærkeindehaveren, således at betingelserne for konsumptionen principielt skal bevises af tredjemand, der gør den gældende, er forenelig med fællesskabsretten, og navnlig med artikel 5 og 7 i Rådets første direktiv 891104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, som ændret ved aftalen af 2. maj 1992 om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.
'A rule of evidence according to which exhaustion of the trade mark right constitutes a plea in defence for a third party against whom the trade mark proprietor brings an action, so that the existence of the conditions for such exhaustion must, as a rule, be proved by the third party who relies on it, is consistent with Community law and, in particular, with Articles 5 and 7 of First Council Directive 89/104/EEC of 21 December 1988 to approximate the laws of the Member States relating to node marks, as amended by the Agreement on the European Economic Area of 2 May 1992.
Generaladvokat C. Stix-Hackl fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 18. juni 2002.
Advocate General C. Stix-Hackl delivered her Opinion at the sitting of the Full Court on 18 June 2002.
Hun foreslog Domstolen at svare således:
She proposed that the Court should answer as follows:
»Artikel 28 EF og 30 EF såvel som artikel 7, stk. 1, i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at de principielt ikke er til hinder for, at beviset for konsumption i henhold til direktivets artikel 7 føres under anvendelse af de nationale bestemmelser om bevisbyrdefordelingen.
'Article 28 EC and Article 30 EC and Article 7(1) of First Council Directive 89/104/EEC of 21 December 1988 to approximate the laws of the Member States relating to trade marks are to be interpreted as in principle not precluding the application of national rules on the burden of proving exhaustion under Article 7 of Directive 89/104/EEC.
Såfremt dette imidlertid har til følge, at en erhvervsdrivende, der er sagsøgt for krænkelse af varemærket på grund af salg af originale varer, og som gør gældende, at de til varemærket knyttede rettigheder er udtømt i henhold til artikel 7 i direktiv 89/104, skal anføre og efter omstændighederne bevise, at de af ham solgte varer allerede er blevet markedsført første gang af varemærkeindehaveren selv eller med dennes samtykke inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, skal det påses, at sådanne nationale bestemmelser ikke gør det muligt for varemærkeindehaveren at opdele de nationale markeder og dermed gøre det muligt at opretholde prisforskelle mellem medlemsstaterne ikke gør det umuligt for den formodet krænkende part at føre bevis eller gør dette urimeligt vanskeligt, idet beviset for konsumption kun kan føres på uacceptable betingelser, herunder navnlig angivelse af den pågældendes egne forsyningskilder med den deraf følgende risiko for, at disse går tabt.«
However, where this means that a trader against whom proceedings are brought on the basis of a trade mark for marketing original goods, and who claims that the trade-mark right has been exhausted within the meaning of Article 7 of Directive 89/104/EEC, has to plead and, if necessary, prove that the goods marketed by him have already been put on the market in the European Economic Area for the first time by the trade-mark owner himself or with his consent, it is necessary to ensure that such national rules
Præjudiciel »Tilnærmelse af lovgivningerne — direktiv 8414501EØF og 97 1551 EF — vildledende reklame -betingelserne for, at sammenlignende reklame er tilladt* (Domstolens plenum)
Preliminary ruling (Approximation of laws — Directives 84/450/EEC and 97/55/EC — Misleading advertising — Conditions for comparative advertising to be lawful) (Full Court)
Ved kendelse af 19. december 2000 har Oberster Gerichtshof forelagt fire præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 84/450/EØF af 10. september 1984.
By order of 19 December 2000 the Oberster Gerichtshof (Supreme Court, Austria) referred to the Court for a preliminary ruling four questions on the interpretation of Council Directive 84/450/EEC of 10 September 1984.
Pippig driver i Linz (Østrig) tre forretninger for optik, hvor selskabet sælger briller.
Pippig operates three specialist opticians' shops in Linz (Austria), in which it markets spectacles.
Selskabet modtager leveringer fra omkring 60 forskellige fabrikanter og råder over et repræsentativt sortiment fra hver af sine leverandørers kollektion.
It obtains its supplies from around 60 different manufacturers and has a representative assortment of the collection of each of its suppliers.
Hartlauer er et handelsselskab, hvis filialer i hele Østrig har et sortiment af optiske produkter, hvori de markedsførte briller for størstedelens vedkommende er af mindre kendte mærker og sælges til en lav pris.
Hartlauer is a commercial company whose branches, spread throughout the whole of Austria, have optical shelves where the spectacles sold are, in the great majority of cases, of little-known brands and sold at low prices.
For så vidt angår briller af mere kendte mærker får Hartlauer ikke sine leverancer fra samme leverandører som optikerne, men via andre kanaler end de sædvanlige distributionskanaler, bl.a. via parallelimport.
As far as spectacles of better-known brands are concerned, Hartlauer is not supplied directly by the same suppliers as opticians, but obtains them outside normal distribution channels, particularly by parallel imports.
I begyndelsen af september 1997 udsendte Hartlauer en reklametryksag, hvori selskabet påstod, at 52 prissammenligninger af briller foretaget over seks år viste en samlet prisforskel på 204 777 ATS, svarende til en gennemsnitlig forskel på 3 900 ATS pr. brille mellem selskabets priser og de priser, som de almindelige optikere fakturerede til.
At the beginning of September 1997, Hartlauer circulated throughout the whole of Austria an advertising leaflet stating that 52 price comparisons for spectacles carried out over six years had shown a total price differential of ATS 204 777, or ATS 3 900 on average per pair of spectacles, between the prices charged by Hartlauer and those of traditional opticians.
I tryksagen påstodes det bl.a., at optikerne på utonet brilleglas af mærket Zeiss havde en fortjenstmargin på 717%.
The leaflet claimed in particular that, for a clear Zeiss lens, opticians made a profit of 717%.
Reklametryksagen indeholdt ligeledes en direkte sammenligning af Pippigs pris på 5 785 ATS for brillen Titanflex Eschenbach med glas af mærket Zeiss og Hartlauers pris på 2 000 ATS for en brille af samme mærke, men med glas af mærket Optimed.
The advertising leaflet also contained a direct comparison between the price of ATS 5 785 charged by Pippig for Titanflex Eschenbach spectacles with Zeiss lenses and the price of ATS 2 000 charged by Hartlauer for spectacles of the same model but with lenses of the Optimed brand.
Denne prissammenligning blev ligeledes nævnt i reklamer på visse radiokanaler og østrigske tv-kanaler, hvori der til forskel fra reklametryksagen ikke blev gjort opmærksom på, at glassene i de sammenlignede briller ikke var af samme mærke.
That price comparison was also announced in advertisements on various Austrian radio and television channels, in which, by contrast with the advertising leaflet, it was not stated that the spectacles compared had lenses of different brands.
I fjernsynsreklamerne vistes facaden på sagsøgeren i hovedsagens forretning med firmalogoet »Pippig«.
The television advertisements showed the shop front of the applicant in the main proceedings, with the sign 'Pippig'.
Pippig anlagde herefter sag mod Hartlauer og Franz Josef Hartlauers arvinger med påstand om, at Hartlauer og Franz Josef Hartlauers arvinger afstod fra enhver reklame, hvorved der skete en sammenligning af priser, idet en sådan reklame var vildledende og bragte selskabet i miskredit.
Pippig brought legal proceedings against Hartlauer and the successors of Franz Josef Hartlauer, demanding that Hartlauer refrain from all comparative advertising on price, on the grounds that such advertising was misleading and discrediting.
Selskabet nedlagde desuden påstand om erstatning og krævede dommen offentliggjort for de sagsøgtes regning.
It also sought damages against the defendants and the publication of the judgment at their expense.
Eftersom Oberster Gerichtshof har fundet, at sagens afgørelse beror på en fortolkning af direktiv 84/450, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen fire præjudicielle spørgsmål.
Taking the view that interpretation of Directive 84/450 was necessary in order to resolve the dispute before it, the Oberster Gerichtshof decided to stay the proceedings and refer a number of questions to the Court of Justice for a preliminary ruling.
Den forelæggende ret ønsker med det første spørgsmål for det første oplyst, om artikel 7, stk. 2, i direktiv 84/450 finder anvendelse på samtlige dele af sammenligningen, dvs. på oplysninger om annoncørens tilbud, oplysninger om konkurrentens tilbud og på oplysninger om forholdet mellem de to tilbud, eller kun på sidstnævnte del.
In its first question, the referring court asks, first, whether Article 7(2) of Directive 84/450 applies to all elements of the comparison, namely statements regarding the product offered by the advertiser, statements regarding the product offered by the competitor, and statements regarding the relationship between the two products, or whether it applies only to that latter element.
Retten ønsker for det andet oplyst, om artikel 3a, stk. 1, litra a), i direktiv 84/450 skal fortolkes således, at den tillader, at der for sammenlignende reklame anvendes strengere nationale bestemmelser på området for beskyttelse mod vildledende reklame.
Second, it asks whether Article 3a(l)(a) of Directive 84/450 must be interpreted as allowing stricter, national, provisions on protection against misleading advertising to be applied to comparative advertising.
Den ønsker for det tredje oplyst, om artikel 3a, stk. 1, litra a), i direktiv 84/450 skal fortolkes således, at den tillader, at mærkevarer sammenlignes med ikke-mærkevarer, hvis producenternes navne ikke angives.
Third, it asks whether Article 3a(l)(a) of Directive 84/450 should be interpreted as authorising the comparison of branded products with unbranded ones, where the names of the manufacturers are not indicated.
Da fællesskabslovgiver på området for vildledende reklame kun har foretaget en minimumsharmonisering, tillader artikel 7, stk. 1, i direktiv 84/450, at medlemsstaterne på dette område fastsætter nationale bestemmelser, der er strengere, og som navnlig har til formål at sikre en mere vidtgående beskyttelse af forbrugerne.
The Community legislature having carried out only a minimal harmonisation of national rules on misleading advertising, Article 7(1) of Directive 84/450 allows Member States to apply stricter national provisions in that area, to ensure greater protection of consumers in particular.
Det bestemmes imidlertid udtrykkeligt i artikel 7, stk. 2, i direktiv 84/450, at artikel 7, stk. 1, ikke finder anvendelse på sammenlignende reklame for så vidt angår sammenligningen.
However, Article 7(2) of Directive 84/450 expressly provides that Article 7(1) does not apply to comparative advertising so far as the comparison is concerned.
Bestemmelserne i direktiv 84/450 om betingelserne for, at sammenlignende reklame er lovlig, henviser således dels til artikel 7, stk. 1, for så vidt angår definitionen af vildledende reklame [artikel 3a, stk. 1, litra a)], og udelukker dels anvendelsen af samme bestemmelse [artikel 7, stk. 2].
Thus, the provisions of Directive 84/450 on the conditions for comparative advertising to be lawful on the one hand refer to Article 7(1), as regards the definition of misleading advertising (Article 3a(l)(a)) and, on the other hand, exclude the application of that same provision (Article 7(2)).
I lyset af denne åbenbare modstridende ordlyd må disse bestemmelser fortolkes under hensyn til formålet med direktiv 84/450 og i lyset af Domstolens praksis, i henhold til hvilken betingelserne for sammenlignende reklame skal fortolkes på den for denne gunstigste måde.
Faced with that apparent textual contradiction, those provisions must be interpreted in such a way as to take account of the objectives of Directive 84/450 and in the light of the case-law of the Court according to which the conditions required of comparative advertising must be interpreted in the sense most favourable to it.
Der er ved direktiv 84/450 sket en udtømmende harmonisering af betingelserne for, at sammenlignende reklame er tilladt i medlemsstaterne.
Directive 84/450 carried out an exhaustive harmonisation of the conditions under which comparative advertising in Member States might be lawful.
En sådan harmonisering indebærer i sagens natur, at spørgsmålet om, hvorvidt sammenlignende reklame er tilladt, i hele Fællesskabet udelukkende skal bedømmes ud fra de kriterier, der er fastsat af fællesskabslovgiver.
Such a harmonisation implies by its nature that the lawfulness of comparative advertising throughout the Community is to be assessed solely in the light of the criteria laid down by the Community legislature.
Nationale bestemmelser, der er strengere med hensyn til beskyttelse mod vildledende reklame, kan derfor ikke finde anvendelse på sammenlignende reklame for så vidt angår sammenligningens form og indhold.
Therefore, stricter national provisions on protection against misleading advertising cannot be applied to comparative advertising as regards the form and content of the comparison.
Angivelsen af en konkurrents varemærke som led i en sammenlignende reklame er således en mulighed, der står åben for annoncøren.
In the context of comparative advertising, therefore, it is open to an advertiser to state the trade mark of a competitor.
I særlige tilfælde er det muligt, at undladelsen af en sådan angivelse i en reklame, der indeholder en sammenligning, vildleder eller i det mindste kan vildlede de personer, den er rettet til, således at reklamen bliver vildledende i henhold til artikel 2, nr. 2, i direktiv 84/450.
It is possible that, in particular circumstances, the omission of such a statement in an advertising message involving a comparison might mislead, or at least be capable of misleading, the persons to whom it is addressed, thereby making it misleading within the meaning of Article 2(2) of Directive 84/450.
I tilfælde, hvor varemærket mærkbart kan påvirke køberens valg, og hvor sammenligningen vedrører konkurrenters produkter, hvis varemærker er meget forskellige med hensyn til anseelse, kan en undladelse af at nævne det mest velrenommerede varemærke være i strid med artikel 3a, stk. 1, litra a), i direktiv 84/450, hvori en af betingelserne for, at sammenlignende reklame er tilladt, er fastsat.
In cases where the brand name of the products may significantly affect the buyer's choice and the comparison concerns rival products whose respective brand names differ considerably in the extent to which they are known, omission of the better-known brand name goes against Article 3a(l)(a) of Directive 84/450, which lays down one of the conditions for comparative advertising to be lawful.
Da de i artikel 3a, stk. 1, i direktiv 84/450 fastsatte betingelser er kumulative, er en sådan sammenlignende reklame forbudt i henhold fællesskabsretten.
Given the cumulative nature of the requirements set out in Article 3a(l) of Directive 84/450, such comparative advertising is prohibited by Community law.
Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forskelle i måden, hvorved man indkøber varer, hvis kvalitet sammenlignes, kan have en betydning for, om en sammenlignende reklame er tilladt.
In its second question, the referring court asks essentially whether differences in the method of obtaining supplies of the products whose qualities are compared may have an impact on the lawfulness of the comparative advertising.
Som det er nævnt ovenfor, er der ved direktiv 84/450 sket en udtømmende harmonisering af betingelserne for, at sammenlignende reklame er tilladt i medlemsstaterne.
As has been pointed out above, Directive 84/450 carried out an exhaustive harmonisation of the conditions under which comparative advertising may be lawful in Member States.
Et krav om, at de varer, der sammenlignes, skal indkøbes via de samme distributionskanaler, er ikke nævnt blandt de betingelser, der er opstillet i direktivets artikel 3a, stk. 1.
Those conditions, which are set out in Article 3a(l) of that directive, do not include a requirement that the compared products be obtained through the same distribution channels.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3a i direktiv 84/450 er til hinder for, at annoncøren foretager et prøvekøb hos en konkurrent, selv inden han fremsætter sit eget tilbud.
In its third question, the referring court essentially asks whether Article 3a of Directive 84/450 precludes an advertiser from carrying out a test purchase with a competitor before even commencing his own offer.
Da et prøvekøb, der af annoncøren foretages hos en konkurrent, ifølge Domstolen ikke i sig selv er forbudt ved direktiv 84/450, er en reklame, hvorved denne annoncørs tilbud sammenlignes med konkurrentens tilbud, tilladt, medmindre det ikke overholder de betingelser, der er opstillet i direktivets artikel 3a, stk. 1, hvilket det tilkommer den nationale domstol at efterprøve.
According to the Court, since a test purchase carried out by an advertiser with a competitor is not in itself prohibited by Directive 84/450, the advertising message comparing that advertiser's offer with the competitor's will be unlawful only if it fails to comply with one of the conditions laid down in Article 3a(l) of that directive, which it is for the national court to verify.
Med sit fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret for det første oplyst, om en prissammenligning bringer en konkurrent i miskredit og dermed i henhold til artikel 3a, stk. 1, litra e), i direktiv 84/450 ikke er tilladt, når varerne er blevet udvalgt for at opnå den største mulige prisforskel, og når disse sammenligninger gentages kontinuerligt, hvorved der gives indtryk af, at konkurrentens priser er urimeligt høje.
By its fourth question, the national court first asks whether a price comparison entails discrediting the competitor and is therefore unlawful for the purposes of Article 3a(l)(e) of Directive 84/450 when the products are chosen in such a way as to obtain a price difference greater than the average price difference and/or the comparisons are repeated continuously, creating the impression that the competitor's prices are excessive.
Retten spørger for det andet, om den nævnte bestemmelse skal fortolkes således, at en sammenlignende reklame ikke er tilladt, såfremt den ud over konkurrentens navn gengiver hans logo og et billede af hans forretning.
Secondly, it asks whether, on a proper interpretation of that provision, comparative advertising is unlawful where, in addition to citing the name of the competitor, it reproduces the competitor's logo and a picture of its shop.
Hvad angår den første del af spørgsmålet bemærkes, at sammenstillingen af de konkurrerende tilbud, bl.a. for så vidt angår priserne, er et led i selve begrebet sammenlignende reklame.
Concerning the first part of the question, the Court takes the view that comparing rival offers, particularly as regards price, is of the very nature of comparative advertising.
En prissammenligning kan derfor ikke i sig selv bringe en konkurrent, der fastsætter højere priser, i miskredit eller udsætte ham for en nedvurdering, som omhandlet i artikel 3a, stk. 1, litra e), i direktiv 84/450.
Therefore, comparing prices cannot in itself entail the discrediting or denigration of a competitor who charges higher prices, within the meaning of Article 3a(l)(e) of Directive 84/450.
Det skal præciseres, at en annoncørs valg med hensyn til, hvor mange sammenligninger han ønsker at foretage mellem de varer, han udbyder, og de varer, hans konkurrenter udbyder, er et led i hans frie erhvervsudøvelse.
The choice as to the number of comparisons which the advertiser wishes to make between the products which he is offering and those offered by his competitors falls within the exercise of his economic freedom.
En eventuel forpligtelse til at begrænse hver prissammenligning til gennemsnitspriserne for de produkter, som annoncøren tilbyder, og for de konkurrerende produkter ville være i strid med de af fællesskabslovgiver forfulgte formål.
Any obligation to restrict each price comparison to the average prices of the products offered by the advertiser and those of rival products would be contrary to the objectives of the Community legislature.
Med hensyn til den anden del af spørgsmålet, der vedrører gengivelsen i en reklamemeddelelse af konkurrentens logo og et billede af hans butiksfacade, bemærkes, at ifølge femtende betragtning til direktiv 97/55 er anvendelse af en andens varemærke, firmanavn eller andre karakteristiske kendetegn ikke nogen krænkelse af den pågældendes eneret, hvis direktivets bestemmelser er overholdt.
As for the second part of the question, concerning the reproduction in the advertising message of the competitor's logo and a picture of its shop front, it is important to note that, according to the 15th recital in the preamble to Directive 97/55, use of another's trade mark, trade name or other distinguishing marks does not breach that exclusive right in cases where it complies with the conditions laid down by the directive.
•1) Artikel 7, stk. 2, i Rådets direktiv 84/450/EØF af 10. september 1984 om vildledende og sammenlignende reklame, som ændret ved Rådets og Europa-Parlamentets direktiv
Article 7(2) of Council Directive 84/450/EEC of 10 September 1984 on misleading and comparative advertising, as amended by Directive 97/55/EC of the European Parliament and of the Council of 6 October 1997, precludes the application to comparative
97/55/EFafó. oktober 1997, er til hinder for, at nationale bestemmelser, der er strengere med hensyn til beskyttelse mod vildledende reklame, anvendes på sammenlignende reklame for så vidt angår sammenligningens form og indhold, og der skal herved ikke opstilles sondringer mellem de forskellige dele af sammenligningen, dvs. angivelserne vedrørende annoncørens og vedrørende konkurrentens tilbud og forholdet mellem disse tilbud
advertising of stricter national provisions on protection against misleading advertising as far as the form and content of the comparison is concerned, without there being any need to establish distinctions between the various elements of the comparison, that is to say statements concerning the advertiser's offer, statements concerning the competitor's offer and the relationship between those offers.
2) Artikel 3a, stk 1, litra a), i direktiv 84/450 skal fortolkes således, at selv om det i princippet står en annoncør frit f or i en sammenlignende reklame at angive eller udelade varemærket for de konkurrerende produkter, påhviler det dog den nationale domstol at undersøge, om det — i særlige tilfælde, hvor varemærket er vigtigt ved køberens valg og hvor der er en stor forskel mellem de varemærker, der sammenlignes, med hensyn til anseelse kan vise sig at være vildledende at undlade at nævne det mest velrenommerede varemærke.
Article 3a(l)(a) of Directive 84/450, as amended, must be interpreted as meaning that, whereas the advertiser is in principle free to state or not to state the brand name of rival products in comparative advertising, it is for the national court to verify whether, in particular circumstances, characterised by the importance of the brand in the buyer's choice and by a major difference between the respective brand names of the compared products in terms of how well known they are, omission of the better-known brand name is capable of being misleading.