natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ved stævning indleveret til Retten den 12. oktober 1998 anlagde sagsøgerne sag mod Kommissionen med påstand om i) annullation af den anfægtede skrivelse i medfør af artikel 230 EF, ii) om, at det blev fastslået, at Kommissionen havde gjort sig skyldig i retsstridig passivitet ved ikke at have udstedt en beslutning om tildeling af den omhandlede fællesskabsstøtte til sagsøgerne, og iii) at Kommissionen tilpligtedes — som ugrundet berigelse og/eller skadeserstatning i henhold
By application to the Court of First Instance lodged on 12 October 1998 the applicants brought proceedings against the Commission (i) seeking annulment of the contested letter under Article 230 EC; (ii) alleging that the Commission’s failure to adopt a decision regarding the grant of the Community aid concerned to the applicants was an unlawful failure to act contrary to Article 232 EC and (iii) ordering the Commission on the ground of unjust enrichment
for rammerne af den ordning for udbetaling af støtte, som var fastsat i artikel 9, og som på dette punkt afviger fra den ordning, som var fastsat i artikel 10, ikke sikrede udbetalingen til de berørte producenter af den støtte, som er indeholdt i mindsteopkøbsprisen, for vin, som er blevet leveret til et destilleri og er blevet destilleret i overensstemmelse med forordningens bestemmelser, herunder heller ikke i tilfælde af et destilleris konkurs.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS system for payment of aid provided for in Article 9 — which differed in that aspect from the system provided for in Article 10 — of Regulation No 2499/82 did not guarantee, particularly in the event of the insolvency of the distiller, payment to the producers concerned of the aid included in the minimum buyingin price for wine delivered to that distiller and distilled in accordance with the provisions of that regulation.
Kommissionen var ophavsmand til forordning nr. 2499/82 18. Kommissionen har ikke anfægtet Rettens dom på dette punkt.
The Commission was the author of Regulation No 2499/82.
Kommissionen gjorde for det andet gældende, at sagsøgerne var ydet en effektiv domstolsbeskyttelse ved de nationale domstole.
Secondly, the Commission argued that the applicants enjoyed effective judicial protection before the national courts.
De kunne navnlig have anlagt en sag med påstand om betaling mod interventionsorganet ved de nationale domstole, jf. dommen i sagen Unifrex mod Kommissionen og Rådet 19.
In particular, they could have brought an action for payment against the intervention agency before a national court as in Unifrex.
Sagsøgerne kunne desuden, under den sag om ugrundet berigelse, de havde anlagt mod AIMA ved Tribunale civile di Cagliari, have foreslået den nationale ret at forelægge et præjudicielt spørgsmål i medfør af artikel 234 EF med henblik på at give Domstolen mulighed for at undersøge gyldigheden af de omhandlede fællesskabsbestemmelser 20.
19In their action for unjust enrichment in the present case against AIMA (pending before the Tribunale civile di Cagliari), the applicants would be able to suggest to the national court that it should refer a question for a preliminary ruling under Article 234 EC in order to enable the Court of Justice to consider the validity of the regulatory provisions concerned. 20
Retten bemærkede under henvisning til fast retspraksis, at erstatningssøgsmålet i artikel 235 EF skal bedømmes i forhold til hele det system for retsbeskyttelse af borgerne, som er indført ved traktaten.
The Court of First Instance referred to settled caselaw to the effect that an action for damages under Article 235 EC must be appraised with regard to the entire system for the judicial protection of the individual established by the Treaty.
Retten udledte heraf, at når en person er af den opfattelse, at han har lidt skade ved en forskriftsmæssig anvendelse af en fællesskabsretsakt, som han anser for ulovlig, og at det forhold, som er årsag til skaden, således udelukkende kan tilregnes Fællesskabet, kan et sådant erstatningssøgsmål i visse tilfælde alligevel kun antages til realitetsbehandling, hvis de nationale retsmidler er udtømt.
Where an individual considered that he had been harmed by the lawful application of Community legislation which he considered to be unlawful and the event giving rise to the alleged damage was therefore attributable exclusively to the Community, the admissibility of such an action for damages could, in certain cases, be subject to the prior exhaustion of national remedies.
Det er dog en forudsætning, at disse nationale retsmidler effektivt beskytter de berørte personers rettigheder, og at de kan føre til erstatning af det påståede tab.
It was none the less a necessary precondition that those national remedies gave effective protection to the individuals concerned and that they were capable of leading to compensation for the damage alleged.
Retten fastslog, at det navnlig ikke kan kræves som en betingelse for, at et erstatningssøgsmål i henhold til artikel 235 EF kan antages til realitetsbehandling, at de nationale retsmidler er udtømt, når de nationale retter ikke kan tage en påstand om betaling — eller enhver anden relevant påstand — til følge, selv om de anfægtede fællesskabsbestemmelser bliver erklæret ugyldige ved en præjudiciel afgørelse fra Domstolen, uden forudgående indgriben fra fællesskabslovgiver, fordi der ikke er fastsat nogen fællesskabsbestemmelser, som giver de nationale kompetente organer kompetence til at udbetale de forlangte beløb.
In particular, the admissibility of an action for damages based on Article 235 EC could not be subject to the prior exhaustion of national remedies where, even if the disputed Community rules were declared invalid by a preliminary ruling of the Court of Justice, the national courts could not allow an action for payment — or any other appropriate action — without the prior intervention of the Community legislature, owing to the lack of a Community provision authorising the competent national agencies to pay the amounts sought.
I et sådant tilfælde bliver udøvelsen af de rettigheder, som er tillagt personer, der er af den opfattelse, at de har lidt skade, nemlig gjort uforholdsmæssig vanskelig ved de nationale domstole.
In those circumstances, the exercise of rights by individuals who considered they had been harmed was rendered excessively difficult before the national courts.
Det vil derfor være i strid ikke blot med en god retspleje, men også med betingelsen om, at der ikke foreligger effektive nationale retsmidler, at pålægge de berørte personer at udtømme de nationale retsmidler og at afvente, at der bliver truffet en endelig afgørelse vedrørende deres krav, efter at vedkommende fællesskabsinstitutioner i givet fald har ændret eller udfyldt de gældende fællesskabsbestemmelser til efterkommelse af en præjudiciel afgørelse fra Domstolen, hvorved
It would therefore not be in keeping with either the proper administration of justice and the requirements of procedural efficiency or the condition relating to the absence of an effective domestic remedy to compel the individuals concerned to exhaust national legal remedies and to wait until a final decision was made on their claim, after the Community institutions concerned had, if necessary, amended or supplemented the relevant Community provisions in compliance with a prelimin-
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT SHARPSTON — SAG C-51/05 P disse bestemmelser måtte blive erklæret ugyldige 21.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P ary ruling of the Court of Justice that those provisions were invalid. 21
Kommissionen anførte for det tredje, at erstatningspåstanden under alle omstændigheder måtte afvises i medfør af artikel 46 i Domstolens statut, som finder anvendelse på sagsbehandlingen ved Retten i medfør af samme statuts artikel 53.
Third, the Commission had argued that the claims for compensation were in any event timebarred under Article 46 of the Statute of the Court of Justice, applicable to the proceedings before the Court of First Instance under Article 53 of that Statute.
Artikel 46 bestemmer, at krav om erstatning uden for kontraktforhold forældes fem år efter, at den omstændighed, som ligger til grund for kravet, er indtrådt.
Article 46 provides that proceedings in matters arising from noncontractual liability are barred after a period of five years from the event giving rise thereto.
Denne forældelsesfrist begyndte ifølge Kommissionen at løbe fra det tidspunkt, hvor sagsøgerne fik kendskab til det skadevoldende forhold.
That limitation period began to run from the time the applicants became aware of the event giving rise to the damage.
Dette forhold bestod i den urigtige anvendelse af fællesskabsbestemmelserne eller i disses retsstridighed, hvilket sagsøgerne fik kendskab til senest på tidspunktet for denne anvendelse (dvs. i juni 1983).
In the present case, whether that event was the incorrect application of the Community regulations or the unlawfulness of those regulations, the applicants became aware of it at the latest at the time of such application (i.e., in June 1983).
Hverken afgørelsen fra Tribunale civile di Roma af 27. januar 1989 eller de senere domme fra Corte d’appello di Roma og Corte di cassazione havde kunnet afbryde denne forældelse.
Neither the judgment of the Tribunale civile di Rome of 27 January 1989 nor the subsequent judgments of the Corte d’appello in Rome or the Corte di Cassazione could have interrupted that limitation period.
Retten bemærkede, uden præjudice for vurderingen af den materielle berettigelse af sagsøgernes krav, at en national ret i en retlig sammenhæng som den foreliggende under alle omstændigheder kun kunne dømme AIMA til at betale sagsøgerne den omhandlede fællesskabsstøtte efter en eventuel ændring med tilbagevirkende kraft af forordning nr. 2499/82.
Without prejudice to the possible merits of the applicants’ claims, in the legal context of the present case a national court was not in any event authorised to order AIMA to pay the applicants the Community aid in question unless Regulation No 2499/82 was rectified retrospectively.
Som Retten allerede havde fastslået 22, forudsatte dette, at Kommissionen udstedte en forordning.
As the Court of First Instance had already held, 22that would require the Commission to adopt a regulation.
Selv om Domstolen i en præjudiciel afgørelse måtte fastslå, at visse bestemmelser i forordning nr. 2499/82 var ugyldige, var det nemlig kun ved fællesskabslovgivers mellemkomst, at der kunne udstedes et retligt grundlag for en sådan betaling (hvilket Kommissionen i øvrigt havde anerkendt i svarskriftet) 23.
Even if the Court of Justice were to find, in the context of a preliminary ruling, that some of the provisions of Regulation No 2499/82 were invalid, only intervention by the Community legislature (as the Commission pointed out in its defence) would make it possible to adopt a legal basis authorising such payment. 23
Den fastslog, at Kommissionen var erstatningspligtig for det tab, sagsøgerne havde lidt som følge af DAI’s konkurs, idet der i forbindelse med den ordning, som var indført ved artikel 9 i forordning nr. 2499/82, ikke var fastsat regler til sikring af, at der skete udbetaling til de berørte producenter af den ved forordningen fastsatte fællesskabsstøtte.
It ruled that the Commission was required to make good the damage sustained by the applicants following the insolvency of DAI, as a result of the absence of a procedure that would guarantee, under the system introduced by Article 9 of Regulation No 2499/82, payment to the producers concerned of the Community aid provided for in that regulation.
Heller ikke på dette punkt har Kommissionen anfægtet Rettens afgørelse.
24Again, the Commission has not challenged that ruling in the present appeal.
21 — Præmis 115-117.22 — Jf. dommens præmis 77.23 — Præmis 118.24 — Præmis 120.
21 — Paragraphs 115 to 117.22 — See paragraph 77 of the judgment.23 — Paragraph 118.24 — Paragraph 120.
Retten konstaterede nærmere bestemt, at forældelsesfristen begyndte at løbe på det tidspunkt, hvor der forelå vished for, at sagsøgerne havde lidt et tab som følge af, at fællesskabsstøtten ikke eller delvist ikke blev udbetalt. DAI burde i henhold til forordning nr. 2499/82 have betalt dem
More particularly, the Court of First Instance found that the period of limitation began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the applicants.
mindsteopkøbsprisen for vin inden udgangen af juni 1983, jf. artikel 9, stk. 1, i forordningen nr. 2499/82.
June 1983 in accordance with Article 9(1) of Regulation No 2499/82.
Under de konkrete omstændigheder kunne sagsøgernes tab som følge af, at mindsteopkøbsprisen ikke blev betalt, imidlertid ikke anses for allerede at have været omfattet af vished, dvs. at have været umiddelbart forestående og påregneligt, ved udgangen af juni 1983 25.
In the specific circumstances of the present case, however, the damage suffered by the applicants at the end of June 1983 due to the absence of payment could not be considered to be certain, that is to say imminent and foreseeable, from that date on. 25
Det var desuden med føje, at sagsøgerne nærede håb om, at AIMA af de nationale domstole ville blive dømt til at betale dem den fællesskabsstøtte, som var indeholdt i den mindsteopkøbspris, DAI ikke havde betalt til dem 27.
Moreover the applicants could legitimately expect that AIMA would be ordered by the national court to pay them the amount of Community aid included in the minimum buyingin price that had not been paid to them by DAI. 27
Retten nævnte herefter de omstændigheder, som den anså for de vigtigste 26. Efter
The Court of First Instance then reviewed what it took to be the salient facts.
Rettens opfattelse skulle man ved vurderingen af, om der var »vished« for tabet, tage de nationale retssager mellem DAI og AIMA (og med sagsøgerne som intervenienter) vedrørende spørgsmålet om, hvad der skulle ske med sikkerheden, i betragtning.
26 It took the view that, in order to assess whether damage was ‘certain’, it was necessary to take into consideration the national proceedings between DAI and AIMA (in which the applicants had intervened) concerning the fate of the security.
Retten konkluderede, at det under de helt særlige omstændigheder i sagen var særdeles vanskeligt for en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende på forhånd at indse, at han ikke ville opnå betaling af den omhandlede støtte ved de nationale domstole, og at de nationale retsmidler derfor ikke var effektive.
It concluded that, in the exceptional circumstances of the present case, it was extremely difficult for a prudent and wellinformed economic operator to be aware that he could not obtain payment of the aid concerned before a national court and that national remedies would, therefore, be ineffective.
Retten bemærkede i øvrigt, at den omstændighed, at der i forbindelse med den ordning, som var indført ved artikel 9 i forordning nr. 2499/82, ikke var fastsat regler til sikring af udbetalingen af støtten til de berørte producenter bl.a. i tilfælde af destilleriets konkurs, stred mod et af de væsentlige formål med den forebyggende destillation.
The absence of a procedure guaranteeing, under the system introduced by Article 9 of Regulation No 2499/82, payment of the Community aid to the producers concerned, in particular in the event of the insolvency of the distiller, was also in the Court of First Instance’s view incompatible with one of the essential purposes of preventive distillation.
Den forebyggende destillation havde nemlig ikke blot til formål at undgå, at vin af ringe kvalitet blev bragt i handelen, men også, som det fremgår af sjette betragtning til forordning nr. 2144/82, at forbedre producenternes indtægter ved på visse betingelser at sikre dem en »garanteret minimumspris« for bordvin.
Preventive distillation was intended not only to prevent the marketing of poor quality wines, but also, as was clear from the sixth recital in the preamble to Regulation No 2144/82, to improve the incomes of producers by ensuring that, under certain conditions, they received a ‘guaranteed minimum price’ for table wine.
Ifølge 11. betragtning til forordning nr. 2499/82 burde det fastsættes, at den minimumspris, der garanteredes producenterne, normalt udbetaltes dem inden for sådanne tidsfrister, at de kunne opnå et udbytte, som svarede til det, de ville opnå, hvis der var tale om salg på normale markedsvilkår.
In addition, under the 11th recital in the preamble to Regulation No 2499/82, provision needed to be made for the minimum price guaranteed to producers to be paid to them, as a general rule, within a period which would enable them to obtain a profit comparable to that which they would have obtained from a commercial sale.
Under disse omstændigheder var det absolut nødvendigt mest muligt at fremskynde den udbetaling af støtte, som producenterne havde krav på for den pågældende destillation, samtidig med at der ved en passende garantiordning skabtes sikkerhed for destillationernes korrekte forløb 28.
In those circumstances, according to that recital, it was essential to pay the aid due to them at the earliest opportunity, while guaranteeing by means of an appropriate system of securities that oper -ations were correctly carried out. 28
Retten bemærkede, at sagsøgernes skriftveksling med dels AIMA, dels Kommissionen, samt de sager, som var anlagt ved de italienske domstole, viste, at sagsøgerne i første omgang klart var af den opfattelse, at AIMA’s afslag på at betale dem den omhandlede støtte skyldtes en urigtig anvendelse af forordning nr. 2499/82.
The exchange of correspondence between the applicants and AIMA on the one hand and the Commission on the other, and the proceedings brought before the Italian courts, showed that the applicants clearly initially attributed AIMA’s refusal to pay them the aid concerned to the incorrect application of Regulation No 2499/82.
Det kunne ikke med rimelighed bebrejdes de berørte, at de ikke var vidende om, at deres tab var forårsaget af en lakune i forordning nr. 2499/82, hvorfor
It was reasonable for the parties concerned to be unaware that the origin of the damage they suffered lay in a lacuna in Regulation
25 — Præmis 131-133.26 — Præmis 134 og 135, jf. punkt 18 og 24 ovenfor.
25 — Paragraphs 131 to 133.26 — Paragraphs 134 and 135; see points 18 and 24 above.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT SHARPSTON — SAG C-51/05 P afgjort, hvem der skulle anses for begunstiget ved sikkerheden i medfør af bestemmelserne i forordning nr. 2499/82.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P not finally decided by the Italian court until after the judgment of the Italian Corte di Cassazione of 28 November 1994.
Det havde derfor ikke med vished kunnet konstateres, at sagsøgerne havde lidt et tab, før denne dato.
Therefore, the damage suffered by the applicants could not have been certain until that date.
Retten konkluderede derfor, at forældelsesfristen på fem år i statuttens artikel 46 under disse omstændigheder ikke kunne være begyndt at løbe før denne dato. Erstatningssøgsmålet (med påstand om betaling af en erstatning svarende til sagsøgernes ubetalte fordringer på DAI), som var anlagt i 1998, kunne derfor ikke anses for at være anlagt for sent 30.
The Court of First Instance accordingly concluded that in those circumstances, the fiveyear period of limitation provided for in Article 46 of the Statute could not have begun to run before that date.
Retten fandt, at en forudseende og påpasselig producent på denne baggrund med rimelighed måtte kunne forvente at få udbetalt den omhandlede støtte.
The Court of First Instance found that, in those circumstances, a prudent and wellinformed trader could reasonably expect to obtain payment of the aid concerned.
Navnlig kunne det med rimelighed antages, at risikoen for destilleriets insolvens var dækket, for så vidt angik den støtte, som var forudbetalt destilleriet, når destilleriet havde stillet sikkerhed i medfør af artikel 11 i forordning nr. 2499/82 med henblik på at sikre destillationens korrekte forløb, og producenterne havde opfyldt alle deres forpligtelser, og vinen var blevet destilleret i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning.
In particular, as a security had been lodged by the distiller, under Article 11 of Regulation No 2499/82, in order to guarantee that operations were correctly carried out, the risk of insolvency on the part of the distiller would legitimately appear to be covered, as regards the amount of the aid paid earlier to the distiller by way of an advance, where the producers had fulfilled all their obligations and the wine had been distilled in accordance with the provisions of that regulation.
Den helt særlige situation, som opstod som følge af den nævnte lakune i forordning nr. 2499/82 på området for forebyggende destillation af bordvin, bekræftedes i øvrigt af, at ordningen i henhold til denne forordnings artikel 9 var meget usædvanlig 29.
The exceptional nature of the situation resulting from the abovementioned lacuna in Regulation No 2499/82 in the area of the prevent- ive distillation of table wine was moreover confirmed by the fact that the system provided for in Article 9 of that regulation was extremely unusual. 29
Kommissionen har iværksat appel af Rettens dom.
The Commission has appealed against the judgment of the Court of First Instance.
Appellen vedrører kun den del af dommen, hvori Retten tager stilling til fortolkningen af artikel 46 i Domstolens statut (præmis 129-150, sammenfattet ovenfor i punkt 54-58).
The appeal is limited to that part of the judgment ruling on the interpretation of Article 46 of the Statute of the Court of Justice (paragraphs 129 to 150, summarised in points 54 to 58 above).
Af disse grunde havde sagsøgerne, i betragtning af det komplekse system, som var indført med forordning nr. 2499/82, og de ekstraordinære omstændigheder, som er omtalt ovenfor, først efter afslutningen af de sager vedrørende sikkerheden, som var anlagt ved de italienske domstole, kunnet nå til klarhed over, at de ikke ville opnå betaling af den omhandlede støtte på grundlag af sikkerheden.
For all those reasons, given the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances described above, it was only after the proceedings relating to the secur- ity were brought before the Italian courts that the applicants became aware that they would not obtain payment of the aid in question from the security.
Retten bemærkede, at selv om sikkerheden blev hævet af AIMA allerede i februar 1991 på grundlag af dommen fra Tribunale civile di Roma og regnskabsført samme år til fordel for EUGFL, blev det først efter dommen fra den italienske Corte di cassazione af 28. november 1994 endeligt
In the present case, although the security was redeemed by AIMA in February 1991 in accordance with the judgment of the Tribunale civile di Roma and entered in the EAGGF accounts for that year, the identity of the beneficiary of that security under Regulation No 2499/82 was
Kommissionen har gjort gældende, at Rettens ræsonnement om, at fristen begyndte at løbe fra det tidspunkt, hvor sagsøgerne kunne indse, at de ikke ville opnå betaling
The Commission submits that the ruling of the Court of First Instance to the effect that time started to run when the applicants were in a position to realise that they would
29 — Jf. Rettens redegørelse for den lovgivningsmæssige kontekst i dommens præmis 144.
29 — See the legislative context explained in paragraph 144 of the judgment of the Court of First Instance.