natgillin/translations-raw huggingface dataset:
»De offentlige myndigheder kan enten pålægge alle tjenesteudbydere på et givet marked forsyningspligt eller overdrage sådanne tjenesteydelser til en enkelt eller et begrænset antal tjenesteudbydere uden indrømmelse af særlige eller eksklusive rettigheder.
‘Public authorities may decide to apply general interest obligations on all operators in a market or, in some cases, to designate one or a limited number of operators with specific obligations, without granting special or exclusive rights.
På denne måde skabes der størst mulig konkurrence, og brugerne får maksimal frihed med hensyn til valg af tjenesteudbyder […]«
In this way, the greatest competition is allowed and users retain maximum freedom with regard to choice of service provider. …’
Punkt 22 i Kommissionens meddelelse om forsyningspligtydelser har følgende ordlyd:
Point 22 of the communication on services of general interest is worded as follows:
»Medlemsstaternes frihed til at definere [tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse] betyder, at det primært henhører under medlemsstaterne at definere, hvad de forstår ved [sådanne] tjenesteydelser […] på grundlag af de pågældende aktiviteters karakteristika.
‘Member States’ freedom to define [services of general economic interest] means that Member States are primarily responsible for defining what they regard as [such] services … on the basis of the specific features of the activities.
For at undtagelsen i artikel 86, stk. 2, [EF] kan finde anvendelse, skal SIEG-opgaven under alle omstændigheder være klart defineret og udtrykkeligt overdraget ved en offentlig myndighedsakt (herunder aftaler) […] Dette krav er nødvendigt for at sikre juridisk klarhed og gennemsigtighed i forhold til borgerne, ligesom det er en nødvendig forudsætning for, at Kommissionen kan foretage en proportionalitetsundersøgelse.«
However, in every case, for the exception provided for by Article 86(2) [EC] to apply, the public service mission needs to be clearly defined and must be explicitly entrusted through an act of public authority (including contracts). … This obligation is necessary to ensure legal certainty as well as transparency vis-à-vis the citizens and is indispensable for the Commission to carry out its proportionality assessment.’
Punkt 23 i Kommissionens meddelelse om forsyningspligtydelser bestemmer:
Point 23 of the communication on services of general interest states:
»Proportionalitet i henhold til artikel 86, stk. 2, [EF] indebærer, at de midler, der anvendes til at varetage en forsyningspligtopgave, ikke må medføre en unødig skæv vridning af handelen.
‘Proportionality under Article 86(2) [EC] implies that the means used to fulfil the general interest mission shall not create unnecessary distortions of trade.
Det skal navnlig sikres, at indskrænkninger i forhold til EF-traktatens regler, især konkurrencerestriktioner og begrænsninger af det indre markeds friheder, ikke går længere end til, hvad der er strengt nødvendigt for at sikre en effektiv løsning af opgaven.
Specific-ally, it has to be ensured that any restrictions to the rules of the EC Treaty, and in particular, restrictions of competition and limitations of the freedoms of the internal market do not exceed what is necessary to guarantee effective fulfilment of the mission.
Kommissionens proportionalitetskontrol, der er underkastet Domstolens retlige tilsyn, udøves på en rimelig og realistisk måde, som det fremgår af den måde, hvorpå Kommissionen i praksis anvender de beslutningsbeføjelser, artikel 86, stk. 3, [EF] giver den.«
The Commission exercises this control of proportionality, subject to the judicial review of the Court …, in a way that is reasonable and realistic, as illustrated by the use it actually makes of the decision-making powers conferred to it by Article 86(3) [EC].’
I — Indførelsen af en risikoudligningsordning på det irske marked for privat sygeforsikring
I — Creation of a risk equalisation scheme in the Irish private medical insurance market
Privat sygeforsikring blev formelt set indført i Irland i 1957 med oprettelsen af Voluntary Health Insurance Board (rådet for privat sygeforsikring, herefter »VHI«), hovedsageligt for at gøre det muligt for de personer, som ikke havde ret til tjenesteydelser under den offentlige sygeforsikringsordning, at få dækket udgifter til hospitalsbehandling.
Private medical insurance (‘PMI’) was formally introduced in Ireland in 1957 with the establishment of the Voluntary Health Insurance Board (‘the VHI’), which had the essential purpose of enabling persons not eligible under the public sickness insurance scheme to obtain cover for the costs of hospitalisation.
VHI var på daværende tidspunkt den eneste erhvervsdrivende, som af sundhedsministeren havde fået tilladelse til at udbyde private sygeforsikringsydelser.
At the time the VHI was the only operator licensed by the Minister for Health to provide private medical insurance services (‘PMI services’).
Den offentlige sygeforsikringsordning, som i det væsentlige finansieres over skatten, har siden 1991 dækket hele den irske befolkning uafhængigt af de berørte personers indkomst.
Since 1991 the public health insurance system, which is essentially financed through general taxation, has provided cover for the entire Irish population irrespective of the income of the persons concerned.
Forsikringsselskaber på det irske marked for privat sygeforsikring (herefter de »private sygeforsikringsselskaber«) har derfor i dag til opgave at tilbyde en alternativ dækning i forhold til dækningen under den offentlige sygeforsikring.
Thus, the principal role of insurers active on the Irish PMI market (‘PMI insurers’) now consists in providing alternative cover to that provided by the public health insurance system.
Det irske marked for private sygeforsikring blev liberaliseret i 1994 med vedtagelsen af 1994 Health Insurance Act (lov om sygeforsikring af 1994) og i 1996 med vedtagelsen af 1996 Voluntary Health Insurance (Amendment) Act (lov om ændring vedrørende den frivillige sygeforsikring af 1996) samt gennemførelsesbestemmelserne i 1996 Health Insurance Regulations (bekendtgørelser om sygeforsikring af 1996).
The Irish PMI market was liberalised following the enactment in 1994 of the Health Insurance Act, 1994 and in 1996 of the Voluntary Health Insurance (Amendment) Act, 1996 and also the adoption of the implementing provisions contained in the 1996 Health Insurance Regulations.
Disse bekendtgørelser omfatter flere forskellige bekendtgørelser, nemlig Health Insurance Act, 1994 (Open Enrolment), Regulations 1996 (bekendtgørelse af 1996 om gennemførelse af lov om sygeforsikring af 1994 hvad angår åben adgang), Health Insurance Act, 1994 (Lifetime Cover) Regulations 1996 (bekendtgørelse af 1996 om gennemførelse af lov om sygeforsikring af 1994 hvad angår livsvarig dækning) og Health Insurance Act, 1994 (Minimum Benefit) Regulations 1996 (bekendtgørelse af 1996 om gennemførelse af lov om sygeforsikring af 1994 hvad angår minimumsydelser).
Those regulations can be subdivided into a number of regulations, namely the Health Insurance Act 1994 (Open Enrolment) Regulations 1996, the Health Insurance Act 1994 (Lifetime Cover) Regulations 1996 and the Health Insurance Act, 1994 (Minimum Benefit) Regulations, 1996.
BUPA Ireland blev stiftet i overensstemmelse med denne lovgivning og har opereret på det irske marked for private sygeforsikringsydelser siden den 1. januar 1997.
BUPA Ireland, which was set up in conformity with that legislation, has been operating on the Irish PMI insurance market since 1 January 1997.
Med en markedsandel på ca. 15% af de forsikrede og ca. 11%, hvad angår indtægter på tidspunktet for indlevering af stævningen i nærværende sag, har BUPA Ireland siden da været VHI’s største konkurrent på det irske marked for private sygeforsikringsydelser, idet VHI har bevaret en markedsandel på ca. 85%, hvad angår indtægter og ca. 80% af de forsikrede personer.
Since then, with a market share of approximately 15% by members and 11% by receipts at the time when the application in the present case was lodged, it has been the VHI’s main competitor on the Irish PMI market, while the VHI has retained approximately 85% by receipts and approximately 80% by members.
I øjeblikket er ca. 50% af den irske befolkning dækket af en privat sygeforsikringsydelse.
At the present time some 50% of the Irish population has PMI cover.
1994 Health Insurance Act samt 1996 Health Insurance Regulations gav bl.a. sundhedsministeren kompetence til at træffe beslutning om og fastsætte bestemmelser for indførelsen af et »Risk equalisation scheme« (risikoudligningsordning, herefter
The Health Insurance Act, 1994 and the Health Insurance Regulations 1996 also authorised the Minister for Health to order and regulate, inter alia, the establishment of a ‘Risk Equalisation Scheme’ (‘RES’). In 1997 the Minister for Health set up an
I sin rapport af 1998 konstaterede det rådgivende udvalg, at det var nødvendigt at oprette en RES.
In its report of 1998 the Advisory Group concluded that it was necessary to set up a RES.
I løbet af 1999 offentliggjorde sundhedsministeriet først et teknisk dokument, som blev udarbejdet med henblik på høring, og dernæst en hvidbog med forslag om indførelsen af en RES.
In 1999 the Minister for Health published first a technical paper for consultation and then a White Paper proposing a RES.
Den 2. marts 1999 indgav BUPA Ireland en klage til Kommissionen vedrørende gennemførelsen af RES, hvorved det blev anført, at artikel 87, stk. 1, EF var blevet tilsidesat.
On 2 March 1999, BUPA Ireland lodged a complaint with the Commission against the implementation of the proposed RES on the ground that it infringed, in particular, Article 87(1) EC.
I perioden fra marts 1999 til april 2003 supplerede sagsøgerne klagen ved at indgive en række indlæg, rapporter og dokumenter til Kommissionen.
Between March 1999 and April 2003 BUPA Ireland supplemented that complaint by submitting a number of memoranda, reports and documents to the Commission.
HIA fik bl.a. til opgave at rådgive ministeren i spørgsmål om iværksættelsen af betalinger i henhold til RES (herefter »RES-betalinger« eller »udligningsbetalinger«) og om, hvordan disse betalinger skulle håndteres af en særligt til formålet oprettet fond.
The HIA was given the task of advising the Minister on the commencement of payments under the RES (‘the RES payments’ or ‘the equalisation payments’) and of administering those payments through a fund specially set up for that purpose.
Den lovgivning, som tillader indførelsen af RES, trådte i kraft den 1. juli 2003.
The statutory instrument authorising the establishment of the RES entered into force on 1 July 2003.
Den 29. april 2005 anbefalede HIA på grundlag af sin rapport fra april 2005 om vedtagelsen af en »risikomargen« på 4,7% sundhedsministeren at begynde RES-betalingerne.
On 29 April 2005, the HIA recommended, on the basis of its report of April 2005 establishing a ‘risk differential’ of 4.7%, that the Minister for Health should commence the RES payments.
BUPA Insurance Ltd og BUPA Ireland Ltd anlagde sag ved High Court (Irland) til prøvelse af dels den irske RES-lovgivning, dels HIA’s anbefaling af 29. april 2005, hvorefter High Court ved dom af 24. maj 2005, ændret den 30. maj og 29. december 2005, forkastede påstanden om, at sundhedsministeren skulle forbydes at træffe beslutning om iværksættelsen af RES-betalinger, men imidlertid traf bestemmelse om, at sagsøgernes RES-betalinger skulle afvente afsigelse af endelig dom i sagen.
BUPA Insurance Ltd and BUPA Ireland lodged an application before the High Court (Ireland) against the Irish legislation governing the RES and the HIA’s recommendation of 29 April 2005. By judgment of 24 May 2005, varied on 30 May and 29 December 2005, the High Court dismissed the application for an injunction against the Minister for Health prohibiting him from ordering commencement of the RES payments, but none the less suspended implementation of the RES payments by the applicants pending judgment on the substance in the main proceedings.
Den 27. juni 2005 besluttede sundhedsministeren ikke at følge HIA’s anbefaling af 29. april 2005.
On 27 June 2005, the Minister for Health decided not to follow the HIA’s recommendation of 29 April 2005.
Sundhedsministeren besluttede den 23. december 2005 efter en ny anbefaling fra HIA at fastsætte tidspunktet for iværksættelsen af RES-betalinger til den 1. januar 2006 med forbehold for den udsættelse af sagsøgernes betaling, som High Court havde truffet bestemmelse om.
Following a new recommendation by the HIA, the Minister for Health decided on 23 December 2005 to set the date for commencement of the RES payments at 1 January 2006, subject to suspension of implementation of those payments by the applicants, as ordered by the High Court.
High Court afsagde den 23. november 2006 endelig dom i sagen, hvorved sagsøgerne ikke fik medhold.
By judgment of 23 November 2006, the High Court disposed of the substance of the case and dismissed the applicants’ application.
II — Risikoudligningsordningens funktion
II — The functioning of the RES
A — Formålet med risikoudligningsordningen
A — The objective of the RES
RES er nærmere bestemt en mekanisme, som indebærer dels, at private sygeforsikringsselskaber, der har en bedre risikoprofil end den gennemsnitlige risikoprofil på
The RES is essentially a mechanism which provides for payment of a charge to the HIA by PMI insurers whose risk profile is healthier than the average market risk
Betalingerne sker gennem en fond, som er særligt oprettet til formålet, og som forvaltes af HIA.
Those payments are made through a fund specially established for that purpose and administered by the HIA (Article 12 of the RES).
B — Omstændigheder, som udløser risikoudlingsbetalinger
B — Activation of the RES payments
De private sygeforsikringsselskaber, som er omfattet af RES, skal indlevere en rapport til HIA, der dækker perioder på seks måneder. Den første rapport skal omfatte den periode, som begynder den 1. juli 2003 (artikel 9 i RES).
PMI insurers subject to the RES are required to submit to the HIA returns covering six-month periods, the first return covering the half year commencing 1 July 2003 (Article 9 of the RES).
På grundlag af disse rapporter undersøger og vurderer HIA risikofordelingen mellem de private sygeforsikringsselskaber og fremlægger en rapport og i givet fald en anbefaling til sundhedsministeren (artikel 10 i RES).
On the basis of those returns, the HIA examines and evaluates the distribution of risks among PMI insurers and submits a report and, if necessary, makes a recommendation to the Minister for Health (Article 10 of the RES).
På grundlag af denne rapport og i givet fald HIA’s anbefaling beslutter sundhedsministeren, om RES-betalingerne skal iværksættes.
On the basis of that report and, where appropriate, a recommendation from the HIA, the Minister for Health decides whether it is appropriate to commence RES payments.
Denne beslutning er underkastet følgende betingelser (artikel 10 i RES):
His decision is subject to the following conditions (Article 10 of the RES):
— En risikodifference mellem de erhvervsdrivende, som er lavere end 2%, er ikke tilstrækkeligt til at udløse RES-betaling.
— where the risk differential between operators is under 2% RES payments are not commenced;
— Ved en risikodifference på 2-10% beslutter sundhedsministeren at iværksætte RES-betalingerne, men alene på HIA’s anbefaling.
— where the risk differential is between 2 and 10% the Minister for Health decides, on the recommendation of the HIA, whether or not to commence RES payments;
— Overstiger risikodifferencen mellem de erhvervsdrivende 10%, er sundhedsministeren i princippet forpligtet til at iværksætte RES-betalingerne, medmindre der foreligger vægtige grunde herimod.
— where the risk differential between operators is more than 10%, the Minister for Health will, in principle, commence RES payments, unless there are good reasons for not doing so.
C — Beregningsmetode for risikoudligningsbetalinger
C — Method of calculation of RES payments
Beregningsmetoden for de RES-betalinger, som skal foretages, når det er besluttet at indføre disse betalinger, er fastsat i bilag II til RES og nærmere beskrevet i Guide to the Risk Equalisation Scheme, 2003 as prescribed in Statutory Instrument No 261 of 2003, July 2003 (HIA’s vejledning til RES, herefter »vejledningen til risikoudligningsordningen«).
The method of calculating RES payments payable following a decision to commence those payments is set out in the Second Schedule to the RES and explained in greater detail in the Guide to the Risk Equalisation Scheme, 2003 as prescribed in Statutory Instrument No 261 of 2003, July 2003 (‘the RES guide’).
Fastlæggelsen af RES-betalingerne er direkte knyttet til forskellen mellem de private sygeforsikringsselskabers risikoprofil, og ved vurderingen heraf skal der tages hensyn til en række risikokriterier.
Determination of RES payments is directly linked to the differential between the risk profiles of the PMI insurers, the assessment of which involves consideration of a number of risk factors.
Disse kriterier omfatter for det første de forsikredes alder og køn og i givet fald en justeringsfaktor (mellem 0 og 50%) kaldet »vægtningsfaktor for sundhedstilstand« (health status weight factor), som baseres på den konstaterede udnyttelse af sygehuskapaciteten.
Those factors include, first, the age and sex of the persons covered and, if appropriate, a weighting (between 0 and 50%) known as the ‘health status weight’, which is based on hospital bed utilisation.
HIA har endnu ikke gjort brug af denne justeringsfaktor, som er nul i øjeblikket, men har alene begrundet sin vurdering af risikomargenen mellem de private sygeforsikringsselskaber med henvisning til kriterierne vedrørende de forsikredes alder og køn.
The HIA has not thus far applied that weighting, which is currently zero, and has based its assessment of risk differentials between PMI insurers solely on the factors of the age and sex of the persons covered.
Ifølge HIA’s vejledning til RES (s. 14 ff.) gælder der for beregningen af RES-beta-lingerne et princip om, at hvert privat sygeforsikringsselskab skal bære de omkostninger, som selskabet ville have båret, såfremt selskabets risikoprofil havde svaret til den gennemsnitlige risikoprofil på markedet.
According to the RES guide (page 14 et seq.), the principle governing the calculation of RES payments is that each PMI insurer must bear the costs which it would have had to bear if its own risk profile had been equivalent to the average market risk profile.
De omkostninger, som er forbundet med forsikringsselskabets faktiske risikoprofil samt den gennemsnitlige risikoprofil på markedet, beregnes på grundlag af de forsikredes alder og køn.
The costs relating to the insurer’s real risk profile and to the average market risk profile are calculated according to the age and sex of the persons covered.
De forsikrede bliver med henblik på denne beregning først inddelt i forskellige alders- og kønsgrupper for at fastlægge summen af de omkostninger, som er forbundet med de respektive grupper, og fastslå den faktiske gennemsnitlige omkostning pr. forsikret person i hver gruppe.
For that purpose, those persons are first divided into different age and sex cells in order to identify the sum of the costs generated by those cells respectively and to determine the actual average cost per person covered within each cell.
I henhold til artikel 3 i RES skal der i denne henseende alene tages hensyn til de omkostninger, som er forbundet med de anmodninger om godtgørelse (claims costs), der er indgivet af de forsikrede til private sygeforsikringsselskaber i løbet af referenceperioden og som har til formål, at private sygeforsikringsselskaber skal påtage sig at afholde udgifterne til sundhedstjenesteydelser under et hospitalsophold.
According to Article 3 of the RES, the costs to be taken into account in that context are exclusively those generated by claims (claims costs) submitted to PMI insurers during the reference period for payment of the fees due for medical services received during a hospital stay.
HIA fastlægger derefter den gennemsnitlige risikoprofil for hver alders- og kønsgruppe i forhold til alle de forsikrede på grundlag af oplysninger fra private sygeforsikringsselskaber.
Subsequently, the HIA determines the average market risk profile for each age and sex cell, in comparison to the total population insured in the market, on the basis of data provide by the PMI insurers.
Den gennemsnitlige risikoprofil på markedet sammenholdes derefter med de private sygeforsikringsselskabers faktiske risikoprofil pr. alders- og kønsgruppe for at fastslå de hypotetiske omkostninger, som disse forsikringsselskaber skulle have påtaget sig, hvis de faktisk havde haft en sådan risikoprofil på markedet.
That average market risk profile is then substituted for the real risk profile of the PMI insurers by age and sex cell in order to identify the hypothetical costs that those insurers would have incurred if they had actually had such an average market risk profile.
Omkostningsforskellen, som fastslås på grundlag af en sammenligning af de faktiske omkostninger (beregnet på grundlag af forsikringsselskabets faktiske risikoprofil) og de hypotetiske omkostninger (beregnet på grundlag af den gennemsnitlige risikoprofil på forsikringsselskabets marked), danner endelig grundlag for beregning af udligningsbetalingerne som omhandlet i præmis 27 ovenfor.
The cost differential determined on the basis of the comparison between the actual costs (on the basis of the insurer’s real risk profile) and the hypothetical costs (on the basis of the insurer’s average market risk profile) ultimately provides the basis for calculating the equalisation payments, as referred to in paragraph 27 above.
Betalingerne skal præcist modsvare omkostningsforskellen og kan ved anvendelse af »zero sum adjustment factor« justeres, således at ordningen kan selvfinansieres.
Those payments must correspond precisely to that cost differential and may be adjusted, by application of the ‘zero sum adjustment factor’, to ensure that the system is self-financing.
Selv om RES i teorien omfatter alle private sygeforsikringsselskaber, som er aktive på det irske marked, er parterne enige om, at dens anvendelse under hensyn til de faktiske omstændigheder hovedsageligt indebærer, at der overføres penge fra BUPA Ireland til VHI.
Although in theory the RES is intended to apply to every PMI insurer active on the Irish market, the parties are agreed that as matters currently stand its application would essentially lead to a transfer of funds from BUPA Ireland for the benefit of the VHI.
Den 23. januar 2003 underrettede de irske myndigheder formelt Kommissionen om RES i henhold til artikel 88, stk. 3, EF.
On 23 January 2003, the Irish authorities formally notified the RES to the Commission pursuant to Article 88(3) EC.
Ved beslutning K(2003) 1322 endelig af 13. maj 2003 (statsstøtte N 46/2003-Irland, herefter »den anfægtede beslutning«) besluttede Kommissionen ikke at gøre indsigelser i henhold til artikel 4, stk. 2 og 3, i forordning nr. 659/1999 om indførelsen af en RES i Irland.
By Decision C(2003) 1322 final of 13 May 2003 (State aid N 46/2003-Ireland; ‘the contested decision’), the Commission decided not to raise objections, under Article 4(2) and (3) of Regulation No 659/1999, concerning the establishment of the RES in Ireland.
Det anføres i den anfægtede beslutnings artikel 1:
Article 1 of the operative part of the contested decision states:
»[RES] indebærer betalinger, som er begrænset til det minimum, der er nødvendigt for at yde kompensation til de private sygeforsikringsselskaber for deres pligt til at yde tjenester af almindelig økonomisk interesse, og udgør derfor ikke statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.«
‘The [RES] involves payments which are limited to the minimum necessary to compensate [PMI] insurers for [SGEI] obligations and therefore does not involve State aids in the sense of Article 87(1) EC.’