natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I visse retssystemer skal et sådant processkrift ikke indeholde andet end sagens genstand og en angivelse af de faktiske og retlige
Under some systems, such a document need only contain the subjectmatter and a summary of the pleas
WEISS UND PARTNER anbringender til støtte for kravet, idet bilagene fremsendes særskilt, mens andre retssystemer, såsom det tyske, kræver, at bilagene fremsendes samtidig med det indledende processkrift og udgør en integrerende del heraf.
WEISS UND PARTNER of fact and law of the application, the documentary evidence being communicated separately, whereas under other legal systems, such as German law, the annexes must be produced at the same time as the application and form an integral part of it.
Det bemærkes, at artikel 8 i forordning nr. 1348/2000 ikke nævner bilagene til et dokument, der skal forkyndes. Angivelsen i forordningens artikel 8, stk. 2, af »dokumenter, der ønskes oversat«, lader imidlertid forstå, at dokumentet kan bestå af flere dokumenter.
Article 8 of Regulation No 1348/2000 does not refer to annexes to a document to be served.
Eftersom ordlyden af artikel 8 i forordning nr. 1348/2000 ikke giver nogen nyttig vejledning, må denne bestemmelse fortolkes i lyset af dens formål og dens kontekst og i videre forstand formålet med og konteksten for selve forordning nr. 1348/2000 (jf. i denne retning dom af 19.9.2000, sag C-287/98, Linster, Sml. I, s. 6917, præmis 43).
In the absence of useful guidance in the wording of Article 8 of Regulation No 1348/2000, that provision must be interpreted in the light of its objectives and its context and, more generally, the objectives and context of Regulation No 1348/2000 itself (see, to that effect, Case C-287/98 Linster [2000] ECR I-6917, paragraph 43).
Som det fremgår af anden betragtning til forordning nr. 1348/2000, har den til formål at forbedre og fremskynde fremsendelsen af dokumenter. Disse formål gentages i sjette til ottende betragtning.
As is apparent from recital 2 of the preamble, the objectives of Regulation No 1348/2000 are to improve and expedite the transmission of documents.
Sidstnævnte betragtning angiver således, at »for at denne forordning kan fungere efter hensigten, er det kun i undtagelsestilfælde muligt at nægte at forkynde dokumenter«.
Recital 8 thus states that ‘[t]o secure the effectiveness of this Regulation, the possibility of refusing service of documents is confined to exceptional situations’.
Forordningens artikel 4, stk. 1, fastsætter desuden, at retslige dokumenter fremsendes direkte og hurtigst muligt.
In addition, Article 4(1) of that regulation provides that judicial documents are to be transmitted as soon as possible.
Disse mål kan imidlertid ikke virkeliggøres ved en svækkelse af retten til forsvar (jf. analogt, hvad angår forordning nr. 44/2001, dom af 14.12.2006, sag C-283/05, ASML, Sml. I, s. 12041, præmis 24).
However, those objectives cannot be attained by undermining in any way the rights of the defence (see, by analogy, with regard to Regulation No 44/2001, Case C-283/05 ASML [2006] ECR I-12041, paragraph 24).
Denne ret, som afledes af retten til retfærdig rettergang, der er knæsat i artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »EMRK«), udgør en grundlæggende rettighed, som er en del af de almindelige retsgrundsætninger, som Domstolen skal beskytte (jf. især ASML-dommen, præmis 26).
Those rights, which derive from the right to a fair hearing guaranteed by Article 6 of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms (‘ECHR’), constitute a fundamental right forming part of the general principles of law whose observance the Court ensures (see, inter alia, ASML, paragraph 26).
Det bemærkes imidlertid, at disse formål med forordning nr. 1348/2000 ikke i sig selv gør det muligt at fortolke begrebet indledende processkrift inden for rammerne af artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1348/2000 med henblik på at afgøre, om et indledende processkrift kan eller bør omfatte bilag.
It is clear that the term ‘document instituting the proceedings’ in the context of Article 8(1) of Regulation No 1348/2000 cannot be interpreted in the light of the objectives of that regulation alone for the purpose of determining whether such a document can or must include annexes.
De gør det ej heller muligt at fastslå, om oversættelse af et indledende processkrift er af afgørende betydning for sagsøgtes ret til forsvar, hvilket ville kunne kaste lys over rækkevidden af oversættelseskravet i forordningens artikel 8.
Nor do those objectives make it possible to establish whether the translation of a document instituting the proceedings is a vital component of the defendant’s rights of defence, which might clarify the scope of the translation obligation referred to in Article 8 of that regulation.
En fortolkning af forordning nr. 1348/2000 kan heller ikke adskilles fra udviklingen på området for retsligt samarbejde i civile sager, som denne forordning er en del af, og nærmere bestemt forordning nr. 44/2001, som i artikel 26, stk. 3 og 4, udtrykkeligt henviser til forordning nr. 1348/2000.
However, the interpretation of Regulation No 1348/2000 cannot be dissociated from the context of developments in the field of judicial cooperation in civil matters, which include that regulation, in particular Regulation No 44/2001, Article 26(3) and (4) of which expressly refers to Regulation No 1348/2000.
Adskillige bestemmelser opstiller således krav om, at domstolene, inden de afsiger udeblivelsesdom eller anerkender en retsafgørelse, skal efterprøve, om forkyndelsen af det indledende processkrift er foregået på en sådan måde, at retten til forsvar er blevet respekteret (jf. navnlig med hensyn til udeblivelsessager, artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 1348/2000, artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 og Bruxelleskonventionens artikel 20, stk. 2; hvad angår anerkendelse af afgørelser, jf. navnlig artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 og Bruxelleskonventionens artikel 27, nr. 2).
Various provisions require the court, before delivering a default judgment or recognising a judicial decision, to verify whether the means by which a document instituting proceedings was served were such that the rights of the defence have been respected (see, inter alia, with regard to default judgments, Article 19(1) of Regulation No 1348/2000, Article 26(2) of Regulation No 44/2001 and the second paragraph of Article 20 of the Brussels Convention and, with regard to the recognition of judgments, Article 34(2) of Regulation No 44/2001 and Article 27(2) of the Brussels Convention).
Forud for ikrafttrædelsen af forordning nr. 1348/2000 gennemførtes grænseoverskridende forkyndelser mellem medlemsstaterne i henhold til Haagerkonventionen af 1965, hvortil der henvises i artikel 26, stk. 4, i forordning nr. 44/2001 og i Bruxelleskonventionens artikel 20, stk. 3, eller i henhold til bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne.
Before Regulation No 1348/2000 entered into force, crossborder service between the Member States was effected in accordance with the 1965 Hague Convention, to which Article 26(4) of Regulation No 44/2001 and the third paragraph of Article 20 of the Brussels Convention refer, or bilateral agreements concluded between Member States.
Haagerkonventionen og størstedelen af disse aftaler fastsætter imidlertid ikke en generel forpligtelse til at oversætte samtlige dokumenter, der skal forkyndes, idet de nationale domstole var af den opfattelse, at retten til forsvar var tilstrækkeligt beskyttet, når adressaten for et dokument, som var blevet forkyndt, rådede over en frist, som satte ham i stand til at få oversat dette dokument og tilrettelægge sit forsvar.
However, The Hague Convention and the majority of those agreements do not lay down a general obligation to translate all the documents to be served, so that the national courts have considered that the rights of the defence are adequately protected if the addressee of a document served has had sufficient time to enable him to have it translated and prepare his defence.
Desuden præciserer forordning nr. 1348/2000 ikke selv, om retten til at nægte at modtage et dokument i mangel af en oversættelse ligeledes består i tilfælde af en postforkyndelse gennemført i henhold til forordningens artikel 14.
Moreover, Regulation No 1348/2000 itself does not specify whether the right to refuse a document if it has not been translated also exists in the case of service by post effected in accordance with Article 14 of that regulation.
Med henblik på en fortolkning af sidstnævnte bestemmelse er det nødvendigt at gennemgå konventionens forklarende rapport om forkyndelse i medlemsstaterne i Den Europæiske Union af retslige og udenretslige dokumenter i civile sager og handelssager, som blev vedtaget ved retsakt fra Rådet for Den Europæiske Union af 26. maj 1997 (EFT C 261, s. 1, herefter »konventionen af 1997«, forklarende rapport, s. 26) på grundlag af artikel K.3 i EU-traktaten, og hvis tekst har inspireret forordning nr. 1348/2000 (jf. i denne retning dom af 8.11.2005, sag C-443/03, Leffler, Sml. I, s. 9611, præmis 47).
In order to interpret that provision, it is necessary to examine the Explanatory Report on the Convention on the service in the Member States of the European Union of judicial and extrajudicial documents in civil or commercial matters, drawn up by an act of the Council of the European Union dated 26 May 1997 (OJ 1997 C 261, p.
Kommentaren til artikel 14, stk. 2, i konventionen af 1997 vedrørende postforkyndelse angiver:
The commentary on Article 14(2) of the 1997 Convention concerning service by post states as follows:
Medlemsstaterne kan dog for at sikre personer, der er bosat på deres territorium, angive, under hvilke omstændigheder postforkyndelse kan finde sted for de pågældende.
However, Member States may, in order to provide guarantees for persons residing in their territory, specify the conditions under which service may be effected in their regard by post.
Det kan f.eks. kræves, at det skal ske som rekommanderet forsendelse eller i henhold til konventionens bestemmelser om oversættelse af dokumenter.«
Such conditions might for instance include the use of registered post or the application of the Convention’s rules on the translation of documents.’
Det fremgår af gennemgangen af bestemmelserne i henholdsvis Haagerkonventionen af 1965, Bruxelleskonventionen og konventionen af 1997, forordning nr. 1348/2000 og nr. 44/2001 samt meddelelserne fra medlemsstaterne i henhold til artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 1348/2000, at på de emneområder, som er omfattet af disse bestemmelser, anses oversættelse af et indledende processkrift, som foretages af sagsøgeren, hverken af fællesskabslovgiver eller medlemsstaterne for ubetinget nødvendig med henblik på sagsøgtes udøvelse af retten til forsvar, idet sagsøgte alene bør råde over en tilstrækkelig frist, som sætter ham i stand til at få stævningen oversat og tilrettelægge sit forsvar.
It follows from the examination of the provisions of the 1965 Hague Convention, the Brussels Convention and the 1997 Convention, Regulation Nos 1348/2000 and 44/2001 and the information communicated by the Member States under Article 14(2) of Regulation No 1348/2000 that, in the areas covered by those provisions, neither the Community legislature nor the Member States consider it to be a necessary component of the exercise of the defendant’s rights of defence that the applicant provide a translation of the document instituting the proceedings, since the defendant must simply be given sufficient time to enable him to have that document translated and to prepare his defence.
Et sådant valg fra fællesskabslovgivers side og fra medlemsstaterne er ikke i strid med beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder i henhold til EMRK.
Such a choice on the part of the Community legislature and the Member States does not undermine the protection of fundamental rights, which is guaranteed by the ECHR.
Denne konventions artikel 6, stk. 3, litra a), hvorefter enhver, der anklages for en lovovertrædelse, i særdeleshed er berettiget til ufortøvet at modtage udførlig underretning på et sprog,
In fact, Article 6(3)(a) of that convention, which provides that everyone charged with a criminal offence has the minimum right to be informed promptly, in
WEISS UND PARTNER som han forstår, om arten af og årsagen til den anklage, der er rejst mod ham, finder kun anvendelse i straffesager.
WEISS UND PARTNER a language which he understands and in detail, of the nature and cause of the accusation against him, is applicable only in criminal matters.
Ingen af EMRK’s bestemmelser opstiller krav om oversættelse af et indledende processkrift i civile og kommercielle sager.
There is no provision in the ECHR requiring a document instituting proceedings in civil or commercial matters to be translated.
Det følger heraf, at dersom fællesskabslovgiver ved artikel 8 i forordning nr. 1348/2000 har valgt at gøre det muligt for adressaten for et dokument at nægte at modtage dette, hvis det ikke er oversat til modtagerstatens officielle sprog eller et af afsenderstatens sprog, som adressaten forstår, er dette hovedsageligt med henblik på en ensartet fastlæggelse af, hvem der skal forestå oversættelsen af et sådant dokument og bære omkostningerne i forbindelse hermed på tidspunktet for forkyndelsen af dette dokument.
Consequently, if the Community legislature chose, by Article 8 of Regulation No 1348/2000, to permit the addressee of a document to refuse it if it is not translated into an official language of the Member State addressed or a language of the Member State of transmission which he understands, that is principally to establish in a consistent manner who is responsible for the translation of such a document and liable for the cost thereof at the stage when it is served.
Idet gennemgangen af international ret og fællesskabsretten vedrørende rækkevidden af princippet om beskyttelse af retten til forsvar, herunder navnlig nødvendigheden af en oversættelse af det indledende processkrift, har gjort det muligt at præcisere formålet med artikel 8 i forordning nr. 1348/2000, er det i lyset af denne bestemmelse, at det må afgøres, hvad der forstås ved begrebet dokument, der skal forkyndes i artikel 8’s forstand, når dokumentet består i et indledende processkrift, og om et sådant dokument omfatter bilag bestående i dokumentation.
Since the examination of international and Community law concerning the scope of the principle of the protection of the rights of the defence, and in particular the need for a translation of a document instituting proceedings, has enabled the purpose of Article 8 of Regulation No 1348/2000 to be clarified, it is in the light of that purpose that it is necessary to determine what is covered by the term ‘document to be served’ within the meaning of that article where the document is a document instituting proceedings and whether such a document can or must include annexes consisting of documentary evidence.
Forordning nr. 1348/2000 skal fortolkes selvstændigt med henblik på dens ensartede anvendelse (Leffler-dommen, præmis 45 og 46). Det samme gælder forordning nr. 44/2001, herunder navnlig begrebet »indledende processkrift« som omhandlet i denne forordnings artikel 26 og artikel 34, nr. 2, samt de tilsvarende bestemmelser i Bruxelleskonventionen.
Regulation No 1348/2000 must be given an autonomous interpretation so that it may be applied in a uniform manner (Leffler, paragraphs 45 and 46).
Domstolen har i forbindelse med en afgørelse vedrørende fortolkningen af Bruxelleskonventionens artikel 27, nr. 2, om anerkendelse af afgørelser, defineret
Ruling on the interpretation of Article 27(2) of the Brussels Convention concerning recognition of judgments, the Court defined the term ‘document which instituted
Domstolen fastslog således, at i den sag, som gav anledning til Hengst Importdommen, udgjordes det indledende processkrift af betalingspålægget (»decreto ingiuntivo«) afsagt af en italiensk domstol i henhold til artikel 641 i den italienske retsplejelov og rekvirentens begæring om pålægget.
The Court thus held that in the case giving rise to the judgment in Hengst Import the document which instituted the proceedings was constituted by the combination of the order to pay (‘decreto ingiuntivo’) issued by an Italian court in accordance with Article 641 of the Italian Code of Civil Procedure and the plaintiff’s application.
Det er således forkyndelsen af disse to dokumenter i forening, som bevirker, at den sagsøgte får en frist til at fremkomme med en indsigelse.
It is the joint service of both those documents which starts time running for the defendant to oppose the order.
Desuden kan sagsøgeren ikke opnå en eksigibel afgørelse, før denne frist er udløbet (Hengst Importdommen, præmis 20).
Moreover, the plaintiff cannot obtain an enforceable order before the expiry of that timelimit (Hengst Import, paragraph 20).
På den anden side vil en forkyndelse alene af begæringen ikke sætte sagsøgte i stand til at afgøre, om han skal tage skridt til at varetage sine interesser, idet han, uden et »decreto ingiuntivo«, ikke vil have kendskab til, om retten har taget begæringen til følge.
Conversely, service of the application alone does not enable the defendant to decide whether to defend the action since, without the ‘decreto ingiuntivo’, he does not know whether the court had granted or refused the application.
Hertil kommer, at kravet om en forkyndelse af et »decreto ingiuntivo« sammen med begæringen bekræftes af artikel 643 i den italienske retsplejelov, hvori det bestemmes, at en sådan forkyndelse udgør indledningen af sagen (Hengst Import-sagen, præmis 21).
Moreover, the requirement for joint service of the ‘decreto ingiuntivo ’and the application was confirmed by Article 643 of the Italian Code of Civil Procedure, according to which it marked the start of the proceedings (Hengst Import, paragraph 21).
Det følger af fastlæggelsen af begrebet indledende processkrift som et selvstændigt begreb som fortolket af Domstolen, at et sådant processkrift bør indeholde det eller de dokumenter, når disse er uløseligt forbundet, som gør det muligt for sagsøgte at forstå sagens genstand og baggrunden for sagsøgerens søgsmål samt den omstændighed, at der findes en retslig procedure, hvor vedkommende kan gøre sine rettigheder gældende, enten ved at forsvare sig under en verserende retssag eller, som tilfældet var i den sag, som gav anledning til Hengst Importdommen, ved at appellere en afgørelse truffet på grundlag af en ensidig begæring.
It is apparent from that autonomous definition of the document instituting the proceedings, as interpreted by the Court, that such a document must consist of the document or documents, where they are intrinsically linked, enabling the defendant to understand the subjectmatter and grounds of the plaintiff’s application and to be aware of the existence of legal proceedings in which he may assert his rights, either by defending a pending action or, as was the case in the matter giving rise to the judgment in Hengst Import, by challenging a judgment delivered on the basis of an ex parte application.
Sådanne dokumenter anses således ikke for at være uløseligt forbundet med det indledende processkrift, i den forstand, at de er uundværlige for, at sagsøgte er i stand til at forstå dels det krav, som er blevet fremsat over for ham, dels at der findes en retslig procedure, men fungerer som bevissikring og adskiller sig fra formålet med selve forkyndelsen.
Such documents are not therefore regarded as intrinsically linked to the document instituting the proceedings, in that they are essential to enable the defendant to understand the claim brought against him and to be aware of the existence of the legal proceedings, but have a probative function which is distinct from the purpose of service itself.
Det bemærkes herved, at betingelserne for anerkendelse af afgørelser fastsat i forordning nr. 44/2001 er blevet lempet i forhold til betingelserne fastsat i Bruxelleskonventionen.
It is appropriate to note that the conditions for recognition of judgments laid down in Regulation No 44/2001 have been relaxed by comparison with the conditions laid down in the Brussels Convention.
Denne forordnings artikel 34, nr. 2, opgiver således kravet om, at det indledende processkrift skal meddeles i god tid, fastsat i Bruxelleskonventionens artikel 27, nr. 2, for at fremhæve en effektiv overholdelse af retten til forsvar, idet denne ret anses for overholdt, når sagsøgte har fået kendskab til den verserende retssag og har kunnet anfægte en afgørelse, som er blevet truffet vedrørende sagsøgte (jf. i denne retning ASML-dommen, præmis 20 og 21).
Article 34(2) of that regulation departed from the requirement in Article 27(2) of the Brussels Convention that the document instituting the proceedings be duly served, in order to place the emphasis on effective observance of the rights of the defence, which are considered to have been observed when the defendant is aware of the pending legal action and has been able to commence proceedings to challenge a judgment entered against him (see, to that effect, ASML, paragraphs 20 and 21).
Denne ændring af forordning nr. 44/2001 i forhold til Bruxelleskonventionen bestyrker fortolkningen af begrebet dokument, der skal forkyndes, når dette består i et indledende processkrift, hvorefter et sådant dokument skal omfatte de væsentlige oplysninger, for at sagsøgte først og fremmest forstår, at der findes en retslig procedure, men ikke al den dokumentation, som gør det muligt at føre bevis for de forskellige faktiske og retlige omstændigheder, som danner grundlag for kravet.
That change in Regulation No 44/2201 by comparison with the Brussels Convention supports the interpretation of the term ‘document to be served’ — where that consists of a document instituting the proceedings — that such a document must include the essential information enabling a defendant to be aware primarily of the existence of legal proceedings but not of every item of documentary evidence which makes it possible to prove the various facts and points of law on which the application is based.
Bedømmelsen af begrebet dokument, som det fremgår af EMRK, herunder navnlig artikel 6, stk. 3, litra a), som nævnt i denne doms præmis 57, resulterer i en lignende konklusion hvad angår straffesager.
It is possible from an examination of the term ‘document’, as follows from the ECHR and, in particular, Article 6(3)(a) of that convention, referred to at paragraph 57 above, to reach a similar conclusion as regards criminal proceedings.
Ifølge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol skal et anklageskrift således oplyse den anklagede ikke blot om årsagen til anklagen, dvs. de faktiske omstændigheder, som han anklages for, og som danner grundlag for anklagen, men ligeledes den retlige kvalificering af disse faktiske omstændigheder, og der skal være tale om detaljerede oplysninger (jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 25.3.1999, Pélissier og Sassi mod Frankrig, Report of Judgements and Decisions 1999-II, præmis 51, samt dom af 19.12.2006, Mattei mod Frankrig, nr. 34043/02, præmis 34).
According to the European Court of Human Rights, an indictment must enable the person charged to be informed not only of the cause of the accusation against him, that is the acts he is alleged to have committed and on which the accusation is based, but also of the detailed legal characterisation of those facts (see judgments of the European Court of Human Rights of 25 March 1999, Pélissier and Sassi v France, ECHR 1999-II, § 51, and of 19 December 2006, Mattei v France, No 34043/02, § 34).
Modsat stilles der ikke spørgsmålstegn ved retten til forsvar alene grundet den omstændighed, at anklageskriftet ikke omfatter dokumentation for de faktiske omstændigheder, som den anklagede anklages for.
On the other hand, the rights of the defence are not undermined by the mere fact that the indictment does not include the evidence in support of the facts on which the accused stands charged.