natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det er nemlig udelukkende artikel 234 EF, og ikke national ret, der fastsætter kriterierne for, hvornår en anmodning om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling. Enhver anden fortolkning ville medføre, at hver enkelt medlemsstat selv kunne bestemme, hvordan artikel 234 EF skulle anvendes, hvilket kunne føre til en uensartet anvendelse af fællesskabsretten i medlemsstaterne.
Article 234 EC alone — not national law — lays down the conditions for the admissibility of a reference for a preliminary ruling.
Det præjudicielle spørgsmål kan derfor antages til realitetsbehandling.
The reference for a preliminary ruling is therefore admissible.
C — Retlig vurdering
C — Analysis
Problemets kerne i den foreliggende sag er fortolkningen af udtrykkene »gratis« og »uden vederlag« i artikel 3 i direktiv 1999/44, og det hertil knyttede spørgsmål, om »gratis omlevering« betyder, at sælgeren ikke må
The central problem in the present case is the interpretation of the expression ‘free of charge’, which appears in Article 3 of the Directive, and the related question of whether the requirement to ‘replace [goods] free of charge’ means that the seller must not
25 — I henhold til artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 1999/44 forstås ved forbruger »en fysisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv«.
25 — Article 1(2)(a) of Directive 1999/44 defines a consumer as ‘any natural person who, in the contracts covered by this Directive, is acting for purposes which are not related to his trade, business or profession’.
Jeg vil først gøre opmærksom på, at der i BGB tales om »køber« og »sælger« i
It must first be pointed out that whereas the BGB generally refers to ‘purchaser’
26 — I henhold til artikel 1, stk. 2, litra c), i direktiv 1999/44 forstås ved sælger »en fysisk eller juridisk person, der ved en købsaftale handler som led i sit erhverv«.
26 — Article 1(2)(c) of Directive 1999/44 defines a seller as ‘any natural or legal person who, under a contract, sells consumer goods in the course of his trade, business or profession’.
24 — Jf. i denne retning dom af 6.10.1982, sag 283/81, Cilfit m.fl., Sml. s. 3415, præmis 7, af 22.10.1987, sag 314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199, præmis 15, og af 6.12.2005, sag C-461/03, Gaston Schul, Sml. I, s. 10513, præmis 21.
24 — See, in this respect, Case 283/81 Cilfitand Others [1982] ECR 3415, paragraph 7; Case 314/85 Foto-Frost [1987] ECR 4199, paragraph 15; and Case C-461/03 Gaston Schul Douaneexpediteur [2005] ECR I-10513, paragraph 21.
27 — I henhold til artikel 1, stk. 2, litra b), i direktiv 1999/44 forstås ved forbrugsvare »enhver løsøregenstand undtagenvarer, som sælges på tvangsauktion eller i øvrigt i henhold til lovvand og gas, medmindre disse varer sælges i et afgrænset volumen eller i en bestemt mængdeelektricitet«.
27 — Article 1(2)(b) of Directive 1999/44 defines consumer goods as, ‘any tangible movable item, with the exception of: — goods sold by way of execution or otherwise by authority of law, — water and gas where they are not put up for sale in a limited volume or set quantity, — electricity’.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT TRSTENJAK — SAG C-404/06 kræve, at forbrugeren betaler en erstatning for brugen af en mangelfuld vare.
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-404/06 require the consumer to pay compensation for use of the defective goods.
Hvis hverken afhjælpning eller omlevering er mulig og forholdsmæssig, kan forbrugeren kræve afslag i prisen, eller at købet hæves 29.
28If neither repair nor replacement is both possible and proportionate, the consumer may demand a reasonable reduction of the price or rescind the contract.
I artikel 3, stk. 3, i direktiv 1999/44 nævnes det atter udtrykkeligt, at såvel afhjælpning som omlevering af varen skal ske »uden vederlag«.
29 Article 3(3) of Directive 1999/44 expressly reiterates that both repair and replacement must be ‘free of charge’.
Den sædvanlige betydning af udtrykket »uden vederlag« i denne artikel tyder allerede på, at den tyske lovgivning ikke
The normal meaning of the expression ‘free of charge’ in Article 3 of the Directive is itself enough to indicate that the German provisions are not compatible with the Directive.
Inden for rammerne af ordlydsfortolkningen må det indledningsvis bemærkes, at sælgeren i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 1999/44 skal være »ansvarlig [over for forbrugeren] for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering«.
On a literal interpretation, it must first be pointed out that under Article 3(1) of Directive 1999/44 ‘[t]he seller shall be liable to the consumer for any lack of conformity which exists at the time the goods were delivered’.
Det fremgår således klart af direktivet, at sælgeren har ansvaret for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved leveringen, og at denne hæfter for den ukorrekte gennemførelse af aftalen.
The Directive thus clearly provides that the seller is to bear responsibility for any lack of conformity, at the time of delivery, in the goods delivered and that he must accept liability for his faulty performance.
Hvis en lovgivning, hvorefter sælgeren kan kræve erstatning for brug af en vare, var tilladt, ville sælgeren være fritaget for ethvert ansvar for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der forelå ved forbrugsvarens levering, og den del af ansvaret, som sælgeren skulle bære, ville rent faktisk blive overført til forbrugeren.
If legislation were to be approved under which the seller may require compensation for the use of the goods, the seller would no longer bear full responsibility for the lack of conformity which existed at the time of delivery, and part of the liability which ought to be borne by the seller would ultimately be transferred to the consumer.
Ifølge forfatternes synspunkt kan forbrugeren, når denne vælger mellem afhjælpning og omlevering, ikke kræve en løsning, der er uforholdsmæssig. Ved afgørelsen af, om kravet er uforholdsmæssigt, tages der navnlig hensyn til sælgerens omkostninger.
According to the authors, in electing between repair and replacement the consumer cannot require anything disproportionate; whether the remedy is disproportionate depends on what it costs for the seller.
Også Westermann fremhæver, at forbrugerens valg mellem afhjælpning og omlevering afhænger af, om kravet er muligt og forholdsmæssigt. Jf. H.P. Westermann, »Das neue Kaufrecht einschlieβlich des Verbrauchsgüterkaufs«, Juristenzeitung, nr. 10/2001, s. 537.
Westermann also emphasises that the consumer’s election between repair and replacement is subject to what is asked for being possible and proportionate. See H.P. Westermann, ‘Das neue Kaufrecht einschlieβlich des Verbrauchsgüterkaufs’, Juristenzeitung, No 10/2001, p. 537.
Jf. S. Grundmann, M.C. Bianca, EU Sales Directive. Commentary, Intersentia, Antwerp, Oxford, New York, 2002, s. 162.
See S. Grundmann and M.C. Bianca, EU Sales Directive.
Ligeledes gør Možina opmærksom på, at den manglende overensstemmelse med købsaftalen ikke bør være ubetydelig, for at der kan fremsættes krav om omlevering. D. Možina, Kršitev pogodbe, GV Založba, Ljubljana, 2006, s. 229.
Similarly, Možina states that there must be more than a merely insignificant breach of contract before replacement may be claimed. D. Možina, Kršitev pogodbe, GV Založba, Ljubljana, 2006, p. 229.
Vedrørende Wienerkonventionen bemærker Grundmann, at selv om køberen har ret til at vælge, kan denne ikke vælge en løsning, der er uforholdsmæssig i forhold til den anden. S. Grundmann, »Regulating Breach of Contract — The Right to Reject Performance by the Party in Breach«, European Review of Contract Law, nr. 2/2007, s. 132 og 133.
As regards the Vienna Convention, Grundmann also states that although the purchaser has a right to choose, he cannot choose one remedy if it is disproportionate to the other.
I henhold til artikel 9:102, stk. 1, i principperne for den europæiske aftaleret (PECL) har man ret til at kræve korrekt gennemførelse af kontrakten (afhjælpning af mangelfuld gennemførelse).
Article 9:102(1) of the Principles of European Contract Law (PECL) provides that the aggrieved party is entitled to the remedying of a defective performance.
Det fastsættes i artikel 9:102, stk. 2, som også finder anvendelse på krav om korrekt gennemførelse af aftalen, i punkt a) og b), at der ikke kan stilles krav om korrekt gennemførelse, hvis dette er retsstridigt eller umuligt eller medfører urimelige anstrengelser eller omkostninger for debitor. O. Lando, H. Beale (red.), Principles of European Contract Law, Kluwer Law International, The Hague, London, Boston, 2000, s. 394, på s. 395.
Article 9:102(2)(a) and (b), which likewise concerns the right to proper performance of the contract, provides that specific performance cannot be obtained where performance would be unlawful or impossible or would cause the debtor unreasonable effort or expense.
29 — I artikel 3, stk. 3 og 5, i direktiv 1999/44 fastsættes en procedure i to trin for forbrugerens udøvelse af sine rettigheder: For det første kan forbrugeren kræve afhjælpning eller omlevering af forbrugsvaren, i begge tilfælde gratis.
29 — Article 3(3) and (5) of Directive 1999/44 provides a two-stage scheme for enforcing consumer claims.
Først subsidiært kan forbrugeren kræve et passende afslag i prisen, eller at købet hæves.
First, the consumer may require repair or replacement free of charge.
Artikel 3, stk. 2, giver forbrugeren ret til at kræve at få »forbrugsvaren bragt i overensstemmelse med købsaftalen ved gratis afhjælpning eller omlevering«, hvilket betyder, at forbrugsvaren, efter at forbrugeren har stillet krav herom, kan bringes i overensstemmelse med købsaftalen ved
Article 3(2) gives the consumer the right ‘to have the goods brought into conformity free of charge’, which means that at the request of the consumer the goods may in the first instance be brought into conformity, free of charge, by repair or replacement. In that connection, the consumer must, in my opinion, choose — as between repair and replacement — whichever is both possible
QUELLE er i overensstemmelse med direktivet 30.
QUELLE
I artikel 3, stk. 4, i direktiv 1999/44 defineres udtrykkene »gratis/uden vederlag«.
Article 3(4) of Directive 1999/44.
Der er to årsager til, at denne definition er til hinder for den tyske lovgivning.
That definition precludes the German legislation for two reasons.
Ud fra princippet om, at exempla illustrant non restringunt legem, kan det således fastslås, at »omkostninger« ikke kun omfatter omkostningerne til levering af varen ifølge aftalen 31.
On the basis of the maxim exempla illustrant non restringunt legem, it may therefore be held that the term ‘costs’ covers not just the costs of delivering the goods which are in conformity with the contract.
Det følger således af den nævnte definition, at udtrykkene »gratis/uden vederlag« omfatter alle omkostninger med henblik på at bringe varen i overensstemmelse, hvilket både omfatter de typer omkostninger, der nævnes som eksempel, og alle andre omkostninger, der kan være ved omlevering af en vare.
31 The definition in question indicates that ‘free of charge’ covers the costs incurred for the purposes of bringing the goods into conformity with the contract, encompassing the listed examples of costs, as well as all other costs which might be incurred where replacement goods are delivered.
For det første fastsættes det klart og tydeligt i denne bestemmelse, at udtrykkene »gratis/uden vederlag« henviser til »de omkostninger, der er nødvendige for at bringe varen i overensstemmelse«.
First, Article 3(4) of Directive 1999/44 states very clearly that ‘free of charge’ covers ‘the necessary costs incurred to bring the goods into conformity’.
Uanset om sælgeren stiller betaling af en brugserstatning som betingelse for omlevering af varen, eller omleverer varen for derefter at kræve erstatning, kan denne anses for omkostninger ved at bringe varen i overensstemmelse.
Regardless of whether the seller demands payment of compensation for use as a precondition for replacing the goods or replaces the goods and subsequently requires compensation for use, this may be regarded as a cost incurred for the purposes of bringing the goods into conformity with the contract.
Definitionen af »gratis« skal fortolkes i forhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 1999/44, hvori det fastsættes, at sælgeren er fuldt ansvarlig for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering. Heraf følger, at sælgeren bærer alle omkostninger forbundet med at bringe varen i overensstemmelse med købsaftalen.
The expression ‘free of charge’ is to be interpreted in the light of Article 3(1) of Directive 1999/44, under which the seller is to be liable for any lack of conformity which existed at the time the goods were delivered; however, that means that the seller must bear all the costs incurred for the purposes of bringing the goods into conformity.
Det skal endvidere afklares, om kravet om betaling af en brugserstatning indebærer en »væsentlig ulempe« for forbrugeren i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i direktiv 1999/44.
Clarification is also required as to whether the claim for payment of compensation for use causes the consumer ‘significant inconvenience’ within the meaning of the third subparagraph of Article 3(3) of Direct- ive 1999/44.
I denne henseende kan jeg tilslutte mig den østrigske regerings argument, hvorefter betaling af en brugserstatning medfører en »væsentlig ulempe« i direktivets forstand.
In that regard, I agree with the Austrian Government’s view that paying compensation for use entails ‘significant inconvenience’ within the meaning of the Directive.
Udtrykket »væsentlig ulempe« omfatter ikke kun de praktiske hindringer i forbindelse med omlevering af en vare, men ulempe i det
The term ‘significant inconvenience’ covers not only practical obstacles to replacing goods but also inconvenience in
31 — Inden for teorien advarer T. Oppermann mod en sådan forvanskning af bestemmelserne gennem fortolkning, nævnt ovenfor i fodnote 30, s. 209, punkt 23.
31 — In the literature, Oppermann warns against such distortion of the meaning of legal norms by means of interpretation.
30 — Oppermann gør opmærksom på, at udgangspunktet for ordlydsfortolkningen af fællesskabsretten bør være »den normale og naturlige betydning af udtrykkene i sætningens umiddelbare sammenhæng«.
T. Oppermann (cited above, footnote 30), p. 209, paragraph 23.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT TRSTENJAK — SAG C-404/06 mulighed for at gøre sine rettigheder effektivt gældende 32.
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-404/06 sufficient protection while at the same time enabling the consumer to enforce his rights effectively.
hele taget, og »finansiel« ulempe er en yderligere ulempe, som efter min opfattelse kan være endnu større end praktiske hindringer, som forbrugeren kan støde på ved omlevering af en vare.
32 general, and financial ‘inconvenience’ is an additional inconvenience which, to my mind, can be even more significant than the practical obstacles facing the consumer where the goods are replaced.
De praktiske konsekvenser af et krav om brugserstatning skal også tages i betragtning.
Consideration must also be given to how the claim for payment of compensation for use operates in practice.
Såfremt sælgeren kræver, at forbrugeren betaler en brugserstatning, og afhjælpning ikke er mulig, står forbrugeren næsten uden muligheder.
If the seller requires the consumer to pay compensation for use and repair is not possible, the consumer ultimately has little choice.
Hvis sælgeren stiller som betingelse for omlevering, at der betales erstatning, kan forbrugeren enten betale erstatning og modtage en ny vare eller give afkald på en ny vare.
If the seller makes payment of compensation for use a precondition for replacing the goods, the consumer can either pay compensation for use and get new goods, or not get new goods.
Hvis sælgeren ikke lader omlevering af varen være betinget af betalingen af en brugserstatning, men stiller krav herom senere, er det ligeledes muligt, at forbrugeren vil tøve med at kræve omlevering af varen.
Even if the seller does not make payment of compensation for use a precondition for replacing the goods but requires it subsequently, the consumer may be uncertain whether or not to request replacement of the goods.
I praksis kan det således tænkes, at kravet om brugserstatning helt vil afholde forbrugeren fra at gøre sin ret til omlevering af varen gældende, hvilket under alle omstændigheder er i strid med ånden i og formålet med direktiv 1999/44.
That being so, it can happen in practice that because of the claim for compensation for use the consumer simply does not enforce his claim to replacement of the goods, and such a result would in any event run counter to the wording and purpose of Directive 1999/44.
I teorien kan forbrugeren i henhold til artikel 3, stk. 5, tredje led, i direktiv 1999/44 påberåbe sig den væsent-
In theory, on the basis of the third indent of Article 3(5) of Directive 1999/44, the consumer could rely on the fact that replacing the goods would
32 — I denne henseende bør det også nævnes, at direktiv 1999/44 ligeledes beskytter sælgeren med en tidsbegrænsning af dennes ansvar.
32 — In this context it must also be mentioned that Directive 1999/44 protects the seller also by means of a time-limit on his liability.
Jf. 17. betragtning til og artikel 5, stk. 1, i direktiv 1999/44.
See the 17th recital in the preamble to and Article 5(1) of Directive 1999/44.
Som Kommissionen med rette har fremhævet i sine skriftlige bemærkninger, er sælgerens finansielle interesser tilstrækkeligt beskyttet, idet han kan påberåbe sig uforholdsmæssigheden af det krav om afhjælpning eller om levering, forbrugeren har valgt.
Furthermore, as the Commission rightly emphasised in its written observations, the seller’s financial interests are adequately protected by the possibility open to him of claiming that the remedy chosen by the consumer is disproportionate.
Artikel 3, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 1999/44 bestemmer, at et krav om afhjælpning eller omlevering anses for uforholdsmæssigt, »hvis den pågældende beføjelse vil påføre sælgeren omkostninger, der i forhold til omkostningerne ved den alternative beføjelse er urimelige«.
Under the second subparagraph of Article 3(3) of Directive 1999/44, the remedy is disproportionate ‘if it imposes costs on the seller which, in comparison with the alternative remedy, are unreasonable’.
Hvis sælgeren har urimelige omkostninger ved omlevering af en vare, kan denne afvise forbrugerens krav om omlevering.
If replacement of the goods would entail unreasonable costs for the seller, he can reject the consumer’s request for replacement.
Hvis afhjælpning af varen heller ikke er mulig eller er uforholdsmæssig, kan dette, ifølge dette princip, foranledige forbrugeren til at vælge det subsidiære krav om afslag i prisen, eller at købet hæves.
By the same token, if repair of the goods is also impossible or disproportionate, the consumer may choose the subsidiary remedy and require reduction of the price or rescission of the contract.
Direktivet beskytter således sælgeren i tilstrækkelig grad, samtidig med at forbrugeren får
Thus, the Directive gives the seller
QUELLE gende rets spørgsmål 34, er denne fortolkning kun et udgangspunkt, som man er nødt til at få bekræftet ved brug af andre former for fortolkning 35. Den teleologiske og systematiske fortolkning fører også til den ubestridelige konklusion, at direktiv 1999/44 er til hinder for en lovgivning som den tyske.
QUELLE court’s question quite plain, 34 it is merely a starting point which requires to be confirmed by the other methods of interpretation. 35
Der kan fremføres adskillige argumenter herfor.
That is supported by a number of arguments.
lige ulempe, som han påføres som følge af omleveringen, og kræve nedslag i prisen, eller at købet hæves.
cause him significant inconvenience and either require the seller to reduce the price or rescind the contract.
Spørgsmålet er dog, om der, i betragtning af den aktuelle tyske lovgivning, rent faktisk vil blive taget hensyn til en sådan indvending.
However, it is doubtful whether any notice would in fact be taken of such an objection, given the current German legislation.
En sådan situation kunne afholde forbrugeren fra at stille krav i henhold til direktiv 1999/44.
Such a situation could deter the consumer from exercising any of his rights under Directive 1999/44.
Ud fra en praktisk synsvinkel skal det også tages i betragtning, at kravet om brugserstatning især er problematisk, når der er tale om varer, hvis værdi hurtigt forringes, hvorfor prisen kan falde betydeligt i tidsrummet mellem køb og omlevering, fordi der udvikles nye modeller. Dette gælder f.eks. ved computere, mobiltelefoner og biler 33.
Account should also be taken of the fact that, in practice, the claim for compensation for use is particularly problematic in relation to products which depreciate quickly in value and whose price can fall significantly between sale and replacement on account of the development of a new model; that is so in the case of computers, mobile telephones and cars, for example.
I dette tilfælde modtager køberen en model, som på tidspunktet for omleveringen er mindre værd end på købstidspunktet, og skal oven i købet betale brugserstatning.
33In those circumstances, the consumer receives a model which, at the time of replacement, is worth less than at the time of purchase; and, in addition, he still has to pay compensation for use.
Det fremgår af den teleologiske fortolkning af direktiv 1999/44, at direktivet har til formål at søge at skabe et højt forbrugerbeskyttelsesniveau.
A teleological interpretation of Direct- ive 1999/44 indicates that its aim is to achieve a high level of consumer protection.
Dette fremgår af artikel 3, stk. 1, litra t), og artikel 153, stk. 1, EF 36, hvorefter Fællesskabet for at fremme
That is clear from Article 3(1)(t) EC and Article 153(1) EC; 36under the latter provision, the Community — in order to promote
Således fremgår det i hvert fald af ordlydsfortolkningen af artikel 3 i direktiv 1999/44, at direktivet er til hinder for en lovgivning som den tyske.
Thus, it is already clear from a literal interpretation of Article 3 of Direct- ive 1999/44 that the Directive precludes legislation as the German legislation at issue.
Selv om der med ordlydsfortolkningen efter min opfattelse gives et meget klart svar på den forelæg-
Although, to my mind, a literal interpretation already makes the answer to the national
34 — Ordlydsfortolkningen er tilstrækkelig, når en retlig grundsætning kan fortolkes ubestrideligt på kun én måde.
34 — A literal interpretation is sufficient in itself if there is no doubt that the provision can be interpreted in only one way.
Man bør dog være opmærksom på, at der er meget få eksempler på dette (når det drejer sig om tidsfrister).
However, this happens only infrequently (for example, in the case of time-limits).
Jf. i denne retning dom af 9.3.1978, sag 79/77, Kühlhaus Zentrum, Sml. s. 611, præmis 6, i hvilken Domstolen alene anvendte en ordlydsfortolkning af den EF-retlige bestemmelse.
To this effect, see Case 79/77 Kühlhaus Zentrum [1978] ECR 611, paragraph 6, in which the Court relied only on a literal interpretation in interpreting a provision of Community law.
Hvis ordlydsfortolkningen ikke giver mulighed for et helt klart resultat, skal der også anvendes andre former for fortolkning.
If a literal interpretation does not provide an entirely clear answer, the other methods of interpretation are also to be applied.