natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Beslutning PVC II efterfulgte således i overensstemmelse med artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17, og artikel 1 i forordning nr. 99/63 faktisk en procedure med konstatering af overtrædelse af traktatens artikel 85, og der var forud foretaget de foreskrevne høringer af
Accordingly, having correctly held that a new hearing was not necessary following the annulment of the PVC I decision, the Court of First Instance was right to conclude, in paragraph 253 of the contested judgment, that a fresh intervention by the Hearing Officer in the
har således ikke rådet over de dokumenter, som parterne indgav seks år tidligere, den rapport, som høringskonsulenten havde udarbejdet på det nævnte tidspunkt, og udtalelsen fra Det Rådgivende Udvalg, der også hidrørte fra 1988.
circumstances provided for in the decision of 24 November 1990, which had meanwhile become applicable, was no longer required.
Det bemærkes herved, at Retten har udtalt, at Kommissionen efter Domstolens annullation af beslutning PVC I ikke havde begået nogen retlig fejl ved ikke at høre de berørte virksomheder på ny inden vedtagelsen af beslutning PVC II.
ICI considers that, as a result of defects in the administrative procedure prior to adoption of the PVC I decision, the college of Commissioners was unable to consider all the relevant documents, particularly a fresh report by the Hearing Officer and a fresh report on the outcome of consultation of the Advisory Committee.
artikel 2 i forordning nr. 2988/74, der således er udtømmende, ikke kan afbryde forældelsen af adgangen til at pålægge sanktioner.
LVM and DSM claim that the final decision does not interrupt the limitation period, since it does not appear in the exhaustive list contained in Article 2 of Regulation 2988/74.
De udleder heraf, at søgsmålet til prøvelse af denne beslutning ikke kan suspendere fristen for nævnte forældelse.
They conclude that an action brought against that decision cannot suspend the limitation period.
ICI har gjort gældende, at intet skridt truffet efter meddelelsen af klagepunkter, som er det sidste af de afbrydende skridt, der er opregnet i artikel 2 i forordning nr. 2988/74, har til virkning at afbryde forældelsen af adgangen til at pålægge sanktioner.
ICI submits that no act subsequent to notification of the statement of objections, which is the last of the interruptive acts listed in Article 2 of Regulation No 2988/74, can have the effect of suspending the limitation period.
Under disse omstændigheder, og i modsætning til det af ICI anførte, skulle den aktsamling, der blev forelagt kommissærkollegiet, bl.a. ikke indeholde en ny rapport fra høringskonsulenten og et nyt referat af resultaterne af høringen af Det Rådgivende Udvalg.
It should be noted in that regard that the Court of First Instance correctly pointed out that, after the annulment of the PVC I decision, the Commission did not commit any error in law by not carrying out a fresh hearing of the undertakings concerned before adopting the PVC II decision.
LVM, DSM, Montedison og ICI's anbringende om forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner
The plea raised by LVM, DSM, Montedison and ICI alleging expiry of the limitation period for penalising infringements
Det må herved fastslås, at i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 2988/74 regnes forældelse af adgangen til tvangsfuldbyrdelse fra den dag, hvor »beslutningen er blevet endelig«, dvs. enten regnet fra udløbet af fristen for at anlægge søgsmål til prøvelse af den beslutning, hvorved der er blevet fastslået overtrædelse og pålagt bøde, når der ikke er blevet anlagt sag, eller regnet fra Fællesskabets retsinstansers afgørelse, hvorved der endeligt tages stilling til et faktisk iværksat søgsmål, når der ikke er blevet givet medhold heri, idet spørgsmålet om forældelse af adgangen til tvangsfuldbyrdelse klart er uden genstand i tilfælde af annullation af beslutningen.
It should be observed that, according to Article 4(2) of Regulation No 2988/74, the limitation period for the enforcement of sanctions begins to run only on the day on which 'the decision becomes final', that is to say, either from expiry of the period for bringing an action against the decision on the infringement and the fine, where no action has been brought, or from the decision of the Community judicature giving a final ruling on an action which has been brought, where that action is dismissed, since it is clear that the question of the limitation period for enforcement is devoid of purpose where the decision is annulled.
Følgelig finder reglerne om afbrydelse og suspension af forældelse af adgangen til tvangsfuldbyrdelse, som fastsat ved artikel 5 og 6 i forordning nr. 2988/74, ikke anvendelse på vedtagelsen af Kommissionens endelige beslutning.
Consequently, the rules relating to the interruption and suspension of the limitation period for the enforcement of sanctions, as laid down in Articles 5 and 6 of Regulation No 2988/74, no longer apply once the Commission has adopted the final decision.
Så længe denne beslutning ikke er endelig, er forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner reguleret ved reglerne om økonomiske sanktioner, der er fastsat i samme forordnings artikel 13.
For as long as that decision is not final, the limitation period in proceedings is governed by
En sådan beslutning henhører allerede fra sin vedtagelse under reglerne om forældelse af adgangen til tvangsfuldbyrdelse, som omhandlet i artikel 5 og 6 i forordning nr. 2988/74.
LVM, DSM, Montedison and ICI complain that the Court of First Instance misapplied Regulation No 2988/74.
ikke desto mindre med den tid, i hvilken forældelsen er suspenderet i henhold til artikel 3.
the rules on proceedings laid down in Articles 1 to 3 of that regulation.
Under disse omstændigheder dækker såvel artikel 3's ordlyd som formål både søgsmål anlagt til prøvelse af de i artikel 2 omhandlede skridt, som kan anfægtes, og søgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens endelige beslutning.
Such situations arise both in the case of actions against the interruptive measures listed in Article 2 of Regulation No 2988/74 which are open to challenge and in the case of an action against a decision imposing a fine or penalty.
Dernæst suspenderer et søgsmål til prøvelse af en endelig beslutning, der pålægger sanktioner, forældelsen på området for pålæggelse af sanktioner, indtil Fællesskabets retsinstanser har truffet endelig afgørelse om nævnte søgsmål.
Consequently, an action brought against a final decision imposing penalties suspends the limitation period in proceedings pending delivery by the Community judicature of a final ruling on that action.
LVM, DSM, Degussa og ICI's anbringende om overtrædelse af princippet om en rimelig frist a) Anbringender udledt af EMK's artikel 6
(a) The complaints based on Article 6 of the ECHR
1 modsætning til det af appellanterne anførte fremgår det på ingen måde af ordlyden af artikel 2 og 3 i forordning nr. 2988/74, at »Kommissionens beslutning« som omhandlet i artikel 3, der er genstand for en sag for Fællesskabets retsinstanser, der medfører suspension af forældelsen af adgangen til at pålægge sanktioner, kun kan være et af de skridt, der er omhandlet i artikel 2, som afbrydende af denne forældelse, og hvis liste er udtømmende.
Contrary to thé appellants' assertion, it cannot in any way be inferred from the wording of Articles 2 and 3 of Regulation No 2988/74 that 'the decision of the Commission' referred to in Article 3 which is the subject of judicial proceedings before the Community judicature suspending the limitation period can only be one of the acts referred to in Article 2 as interrupting that limitation period or that the list of those acts is exhaustive.
Retten har på dette punkt med føje udtalt, at visse af de skridt, der er opregnet i artikel 2, stk. 1, især skriftlige anmodninger om oplys ninger,kontrolundersøgelsesfuldmagtereller meddelelser af klagepunkter, kun er forberedende akter og ikke beslutninger.
In that regard, the Court of First Instance rightly pointed out that some of the measures listed in Article 2(1), in particular written requests for information, inspection authorisations and statements of objections, are preparatory measures and not decisions.
Desuden er opregningen i samme artikel, der indledes med adverbiet »navnlig«, på ingen måde udtømmende.
Furthermore, the list contained in that article is prefaced by the adverb 'in particular' and is in no way exhaustive.
Som Retten i det væsentlige har understreget i præmis 1098 i den appellerede dom, forfølger artikel 2 og 3 i forordning nr. 2988/74, som vedrører henholdsvis afbrydelse og suspension af forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner, desuden forskellige mål.
Above all, as the Court of First Instance pointed out in essence in paragraph 1098 of the contested judgment, Articles 2 and 3 of Regulation No 2988/74, relating respectively to interruption and suspension of the limitation period in proceedings, have different aims.
Artikel 2 vedrører konsekvenserne af gennemførelsen af undersøgelser og forfølgelser, som godtgør, at Kommissionen har udvist omhu med henblik på at foretage en effektiv forfølgelse af de pågældende virksomheder.
Article 2 deals with the consequences of the implementation of investigative measures and proceedings demonstrating efforts on the part of the Commission to take active steps against the undertakings concerned.
LVM og DSM har kritiseret Retten for ikke at have begrundet sin stillingtagen til deres argument om, at EMK's artikel 6 som sådan finder anvendelse på procedurer inden for konkurrencepolitikken, idet den har begrænset sig til at henvise til præmis 56 i sin dom af 22. oktober 1997 i de forenede sager T-213/95 og T18/96, SCK og FNK mod Kommissionen.
LVM and DSM complain that the Court of First Instance failed to respond in a reasoned manner to their argument that Article 6 of the ECHR is as such applicable to proceedings in competition matters, and that it restricted itself to referring to paragraph 56 of its judgment in Joined Cases T213/95 and T-18/96 SCK and FNK ν Commission [1997].
De har endvidere kritiseret Retten for at have omkvalificeret det grundlæggende princip om en rimelig frist til et almindeligt fællesskabsretligt princip og for derfor ikke at have anvendt EMK's artikel 6.
Thus, they also complain that the Court of First Instance reclassified as a general principle of Community law the fundamental principle that decisions are to be adopted within a reasonable time but then failed to apply Article 6 of the ECHR.
Domstolen har imidlertid i sin dom af 17. december 1998 i sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen (præmis 2644), uden at præcisere arten af princippet om en rimelig frist fastslået, at EMK's artikel 6 finder direkte anvendelse, og at varigheden af proceduren for Retten i den undersøgte sag faktisk ikke var begrundet.
In its judgment in Case C-185/95 Ρ Baustahlgewebe ν Commission [1998], paragraphs 26 to 44, the Court of Justice, without stating the nature of the principle in detail, ruled that Article 6 of the ECHR is directly applicable and that, in that case, the length of the proceedings before the Court of First Instance was not justified.
Sådanne tilfælde indtræder imidlertid såvel i tilfælde af søgsmål til prøvelse af de afbrydende skridt, som er opregnet i artikel 2 i forordning nr. 2988/74, der kan anfægtes, som i tilfælde af søgsmål til prøvelse af en beslutning, der pålægger en bøde eller en sanktion.
Article 3, on the other hand, protects the Commission against the effect of the limitation period in situations in which it must await the decision of the Community judicature in proceedings beyond its control before knowing whether the contested act is or is not vitiated by
Domstolens udtalelse 2/94 af 28.3.1996, præmis 33, og Domstolens dom af 29.5.1997, sag C-299/95, Kremzow, præmis 14).
However, it should be stated that, in paragraph 120 of the contested judgment, the Court of First Instance rightly observed that, as it had already
Hvad angår sagens realitet har Retten under henvisning til ordlyden af artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Umon med rette udtalt, at de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved EMK inden for Fællesskabets retsorden er beskyttet som almindeuge fællesskabsretlige principper.
— it is therefore unnecessary to rule on the question whether Article 6(1) of the ECHR is, as such, applicable to administrative proceedings before the Commission relating to competition policy, the Court of First Instance responded implicitly but necessarily to the plea based on the direct applicability of Article 6 of the ECHR.
I denne forbindelse lader Domstolen og Retten sig inspirere af de fælles forfatningsmæssige traditioner i medlemsstaterne samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har været med til at udarbejde, eller som de senere har tiltrådt.
in accordance with settled case-law, fundamental rights form an integral part of the general principles of Community law whose observance is ensured by the Community judicature (see, in particular, Opinion 2/94 of the Court of Justice [1996], paragraph 33, and Case C-299/95 Kremzow [1997], paragraph 14);
EMK er herved af særlig betydning pomstolens dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, præmis 18, og Kremzowdommen, præmis 14).
As to the substance, the Court of First Instance, referring to the wording of Article F.2 of the Treaty on European Union, correctly held that, in the Community legal system, the fundamental rights guaranteed by the ECHR are protected as general principles of Community law.
I modsætning til det af appellanterne anførte har Retten ikke tilsidesat dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen, i hvis præmis 20 og 21 Domstolen, efter at have henvist til indholdet af EMK's artikel 6, stk. 1, har kvalificeret enhver persons ret til en retfærdig rettergang, og navnlig ret til rettergang inden for en rimelig frist, som et almindeligt fællesskabsretligt princip.
— the ECHR has special significance in that respect (Case 222/84 Johnston [1986], paragraph 18, and Kremzow, cited above, paragraph 14);
b) Klagepunkterne vedrørende forfølgelse på grund af en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist
Contrary to the appellants' assertion, it did not disregard the judgment in Baustahlgewebe, cited above, in paragraphs 20 and 21 of which the Court of Justice, having referred to the content of Article 6(1) of the ECHR, described as a general principle of Community law the right of all persons to a fair hearing and, in particular, the right to a hearing within a reasonable period of time.
Endvidere fremgår det af artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union (efter ændring nu artikel 6, stk. 2, EF), at »Unionen respekterer de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved [EMK], og således som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, som generelle principper for fællesskabsretten«.
(b) The complaints relating to the penalty for infringement of the principle that decisions are to be adopted within a reasonable time furthermore, Article F.2 of the Treaty on European Union (now, after amendment, Article 6(2) EU) provides that '[t]he Union shall respect fundamental rights, as guaranteed by the [ECHR] and as they result from the constitutional traditions common to the Member States, as general principles of Community law".
Det bemærkes herved, at spørgsmålet om forfølgelse af en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist, som Domstolen allerede har udtalt sig om i dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen, for så vidt angår et søgsmål, ikke opstår, når det er godtgjort, at der foreligger en sådan tilsidesættelse.
In that respect, it should be pointed out that the question of the penalty for infringement of the reasonable period principle, already dealt with in Baustahlgewebe with respect to judicial proceedings, is relevant only where such an infringement has been established.
I præmis 121 i den appellerede dom har Retten derefter udtalt, at det burde undersøges, om Kommissionen havde tilsidesat det almindelige fællesskabsretlige princip om, at Kommissionen skal handle inden for en rimelig frist, når den træffer afgørelser i forbindelse med administrative procedurer inden for konkurrencepolitikken.
In paragraph 121 of the contested judgment, it then stated that it was necessary to examine whether the Commission had infringed the general principle of Community law that decisions adopted following administrative proceedings in competition matters must be adopted within a reasonable time.
Med de præmisser, hvis indhold er gengivet i præmis 122 i den appellerede dom, har Retten udtalt sig indledningsvis om dette spørgsmål, inden den vurderede, om princippet om en rimelig frist var blevet tilsidesat i den foreliggende sag. For så vidt som Retten er nået til den konklusion, at dette princip ikke var blevet tilsidesat, udgør de pågældende præmisser ikke den nødvendige støtte for dommens konklusion.
In stating the reasons as set out in paragraph 122 of the contested judgment, the Court of First Instance first took a preliminary view on that question before examining whether, in the present case, there had been an infringement of the reasonable period principle.
Der er derfor kun anledning til at gennemgå den argumentation, som appellanterne har fremført i forbindelse med de foreliggende klagepunkter, i det tilfælde hvor det i modsætning til den appellerede dom må konstateres, at der faktisk foreligger en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist.
It is therefore necessary to assess the arguments submitted by the appellants in the context of the
c) Klagepunkterne vedrørende overholdelse af princippet om en rimelig frist i) Klagepunkter mod den administrative procedure, der er indledt af Kommissionen
In referring in that connection to paragraph 56 of its judgment in SCK and FNK, in which it held that: — it is a general principle of Community law that the Commission must act within a reasonable time in adopting decisions following administrative proceedings relating to competition policy;
af sagens omstændigheder med henblik på hver enkelt af kriterierne, når varigheden af proceduren fremstår som begrundet med hensyn til en enkelt omstændighed.
present complaints only if, contrary to the contested judgment, it must be held that there was actually an infringement of the reasonable period principle.
— Tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist som følge af varigheden af den administrative procedure
The second stage covers the period from notification of the statement of objections to adoption of the final decision.
Det skal herved konstateres, at den rimelige karakter af en frist ikke kan undersøges under henvisning til en bestemt maksimumsgrænse, der fastsættes på abstrakt vis, men skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyn til sagens omstændigheder.
(c) The complaints relating to observance of the principle that action must be taken within a reasonable period
I det foreliggende tilfælde har Retten fastslået, at den administrative procedures første fase havde varet fire år og fire måneder, og at den anden fase havde varet ti måneder.
(i) Complaints regarding the administrative procedure conducted by the Commission
Det bemærkes herved, at i modsætning til det af appellanterne anførte, kan den administrative procedure give anledning til en undersøgelse i to successive faser.
- Division of the administrative procedure into two stages
I lyset af samtlige konstateringer og vurderinger i den appellerede dom fremgår det således, at Retten korrekt har kvalificeret Kommissionens behandlingsfrist med hensyn til hver af de to faser i den administrative procedure, der går forud for vedtagelsen af beslutning PVC II, som rimelig, inden den med rette fastslog med hensyn til hele denne administrative procedure, at Kommissionen havde handlet i overensstemmelse med princippet om overholdelse af en rimelig frist.
In that regard, it should be borne in mind that the reasonableness of a period is to be appraised in the light of the circumstances specific to each case and, in particular, the importance of the case for the person concerned, its complexity and the conduct of the applicant and of the competent authorities.
Den første fase, som strækker sig indtil meddelelsen af klagepunkter, har som starttidspunkt den dato, hvor Kommissionen under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 11 og 14 i forordning nr. 17 i forbindelse med en indledende undersøgelse træffer foranstaltninger, der indebærer kritik for at have begået en overtrædelse og har vigtige følgevirkning for de mistænkte virksomheders situation.
However, that list of criteria is not exhaustive and the assessment of the reasonableness of the period in question does not require a systematic examination of the circumstances of the case in the light of each of them where the duration of the proceedings appears justified in the light of one of them.
ii) Klagepunktet om Rettens manglende undersøgelse, ud fra princippet om en rimelig frist, af retssager forud for vedtagelsen af beslutning PVC II
LVM, DSM and Degussa complain that the Court of First Instance divided the administrative procedure into two stages: one beginning with the investigations carried out in the PVC sector in November 1983 and based on Article 14 of Regulation No 17, the other beginning on the date of receipt by the undertakings concerned of the statement of objections and leading to the adoption of the PVC II decision, excluding the period covered by the examination by the Community judicature of the legality of the PVC I decision and of the validity of the Court of First Instance's judgment of 27 February 1992 delivered as a result of actions brought against the PVC I decision.
Den anden fase strækker sig fra meddelelsen af klagepunkter til vedtagelsen af den endelige beslutning. Den skal gøre det muligt for Kommissionen endeligt at tage stilling til den kritiserede overtrædelse.
— Infringement of the principle that decisions are to be adopted within a reasonable time on account of the duration of the administrative procedure
— Mangelen på en undersøgelse af den administrative procedures varighed henset til alle kriterierne for vurdering af den rimelige frist
In that connection, it should be observed that, contrary to what the appellants maintain, an administrative procedure may involve an examination in two successive stages.
Retten har udelukket, at varigheden af retssager, der har ført til annullation af en første beslutning fra Kommissionen, kan tilskrives denne institution alene på grund af den omstændighed, at den ulovlighed, som ligger til grund for annullationen, i sig selv kan tilskrives Kommissionen.
It should be observed in that respect that the reasonableness of a period cannot be assessed by reference to a precise maximum limit determined in an abstract manner but, rather, must be appraised in the light of the specific circumstances of each case.
På dette punkt har Retten kun udledt konsekvensen af den konstatering, at sagsøgerne for Retten
In the present case, the Court of First Instance held that the first stage of the administrative procedure lasted four years and four months and the second 10 months.
Det bemærkes herved, at fristens rimelige karakter vurderes på grundlag af omstændighederne i den enkelte sag, herunder navnlig sagens betydning for den pågældende, dens kompleksitet samt sagsøgerens og de kompetente myndigheders adfærd.
The first stage, covering the period up to notification of the statement of objections, begins on the date on which the Commission, exercising the powers conferred on it by Articles 11 and 14 of Regulation No 17 in the context of a preliminary investigation, takes measures involving a complaint that an infringement has been committed and having a significant impact on the situation of the suspected undertakings.