natgillin/translations-raw huggingface dataset:
9 — Kommissionen har således udtalt, at den støtter en udarbejdelse af en fælles referenceramme: jf. bl.a. meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet Europæisk — Aftaleret og revision af gældende EU-ret: vejen frem, KOM(2004) 651 endelig samt Beretning fra Kommissionen — Første årlige statusrapport om europæisk aftaleret og revision af gældende EU-ret KOM(2005) 456 endelig. Dette punkt behandles tillige i bl.a. W. Van Gerven, »Comparative law in a texture of communitarization of national laws and europeanization of community law«, Judicial Review in the European Union, Liber amicorum in honour of Lord Slynn of Hadley, Kluwer Law International, Haag, bind I, 2000, s. 433-445; R. Schulze, »The Acquis Communautaire and the Development of European Contrat Law«, Schulze/Ebers/Grigoleit (nr. 25), s. 15 og mere generelt vedrørende Fællesskabets retsinstansers anvendelse af de fælles principper i medlemsstaternes retsordener: Y. Galmot, »Réflexions sur le recours au droit comparé par la Cour de justice des Communautés européennes«, RFDA, 1990, s. 255.
9 — The Commission has come out in favour of a common frame of reference. See, inter alia, the Communication of the Commission to the European Parliament and the Council on European Contract Law and the revision of the acquis: the way forward (COM(2004) 651 final) and Report from the Commission - First Annual Progress Report on European Contract Law and the Acquis Review (COM(2005) 56 final).
10 — Jf. de undersøgelser, der er nævnt i fodnote 9.
10 — See the studies mentioned in note 9.
HAMILTON gøre fortrydelsesretten gældende berettiget, selv om oplysningerne ikke hidrører fra den erhvervsdrivende.
HAMILTON right of cancellation appears to be justified, even though the information did not come from the trader.
Så længe forbrugeren ikke er blevet oplyst om sin fortrydelsesret, kan vedkommende nemlig ikke fuldt ud få kendskab til sine rettigheder.
11As long as the consumer has not been supplied with information concerning his right of cancellation, he is unable to become aware of the full extent of his right.
Følgelig kan forældelsen af fortrydelsesretten ikke påberåbes over for forbrugeren, når vedkommende ikke har fået sådanne oplysninger.
Consequently, the limitation of the right of cancellation cannot be relied on against the consumer where such information has not been supplied.
Beskyttelsen af fortrydelsesretten er i henhold til den nævnte Heininger-retspraksis grundlæggende med henblik på at sikre, at forbrugeren oplyses om de rettigheder, der følger af direktiv 85/577, hvorfor oplysningen af forbrugeren er en væsentlig sikring af den effektive virkning af direktiv 85/577.
The protection of that right is recognised in Heininger as being of fundamental importance in ensuring that consumers are informed as to their rights under Directive 85/577, with the result that the informing of the consumer is the essential guarantee of the effectiveness of Directive 85/577.
Anerkendelsen af en tidsmæssig begrænsning af forbrugerens fortrydelsesret, også når dette væsentlige oplysningskrav tilsidesættes, medfører ikke beskyttelse af forbrugeren, men af den erhvervsdrivende, hvilket ville være direkte i strid med formålet med direktiv 85/577.
To accept a timelimit on the right of cancellation when that essential condition is not fulfilled would not only fail to ensure the protection of the consumers but would protect traders, a situation which would directly contravene the objective which Directive 85/577 seeks to attain.
I det omfang det godtgøres, at vedkommende har fået disse oplysninger, er formålet med direktiv 85/577 om forbrugerbeskyttelse nemlig fuldt ud sikret.
In so far as it is established that that information was made known to the person concerned, then the consumer protection objective of Directive 85/577 has been attained.
Det indebærer ikke, at forbrugeren fratages sin fortrydelsesret, men blot, at muligheden for at påberåbe sig retten tidsbegrænses, når vedkommende — uanset om denne havde fået kendskab eller havde mulighed for at få kendskab hertil — ikke har benyttet sig af muligheden inden for en bestemt frist.
That approach does not cause the consumer to lose his right of cancellation but merely places a timelimit on the exercise thereof if the consumer, notwithstanding the fact that he was aware of, or could have been aware of, the information concerning his right of cancellation, did not invoke that right within a certain time.
På denne baggrund indebærer balancen i retsforholdene, dvs. loyaliteten i handelsmæssige transaktioner, at der opstår en retfærdig ligevægt mellem beskyttelsen af forbrugeren i form af oplysning og fortrydelsesret, og princippet om balancen i retsforholdene. Denne ligevægt skal medføre — når det er godtgjort, at forbrugeren havde fået kendskab eller kunne have fået kendskab til sine rettigheder — at kontrakten ikke længere kan anfægtes efter en bestemt frist, regnet fra tidspunktet for modtagelsen af de nødvendige oplysninger.
Under those circumstances, the stability of legal relations and even the fairness of commercial transactions require that a fair balance should be struck between the protection of the consumer (ensured by his right to be informed and his right of cancellation) and the stability of legal relations, which requires that when it is established that the consumer knew or could have known, of the existence of his right, it should not be possible to call the contract into question beyond a certain period starting from the point at which the necessary information was obtained.
Godtgøres det imidlertid, at forbrugeren, der ifølge Domstolens praksis skal »have en vis grad af opmærksomhed og forståelse« 12, havde mulighed for at få kendskab til sin fortrydelsesret, eller fik kendskab hertil, er en tidsmæssig begrænsning af muligheden for at
However, once it is possible to establish that the consumer — who, according to the caselaw of the Court, is supposed to have ‘a certain measure of alertness and discrimination’ 12 — was able to become aware of his right of cancellation, or actually did so, a timelimit on the possibility of relying on the
12 — Jf. bl.a. dom af 13.1.2000, sag C-220/98, Estée Lauder, Sml. I, s. 117, præmis 17 og 30.
12 — See, in particular, Case C-220/98 Estée Lauder [2000] ECR I-117, paragraphs 17 and 30.
Direktiv 85/577 kræver ikke en så omfattende beskyttelse, at den giver en forbruger, der er oplyst om sin fortrydelsesret, et uforholdsmæssigt frit skøn med hensyn til valget
Directive 85/577 does not require wider protection, which would leave a consumer who was aware of his right of cancellation free, to a disproportionate extent, to choose
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT POIARES MADURO — SAG C-412/06 af det mest hensigtsmæssige tidspunkt for at anfægte kontraktforholdet.
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-412/06 the most appropriate moment to call the contractual relationship into question.
Er der ingen tidsmæssig begrænsning af fortrydelsesretten, når forbrugeren har fået kendskab til sin ret, er det efter min mening åbenbart, at direktivets beskyttelsesformål overskrides.
To my mind, the absence of any timelimit on the right of cancellation where the consumer was aware of his right clearly goes beyond the objective which the directive sought to attain.
Forbrugerbeskyttelsen udelukker ikke en begrænsning af fortrydelsesretten, eftersom artikel 5, stk. 1, udtrykkeligt fastsætter en sådan mulighed, når de oplysninger, der kræves i direktivet, sikres i henhold til de i denne tekst fastsatte betingelser.
Protection of the consumer does not rule out the possibility of a timelimit on the right of cancellation, inasmuch as Article 5(1) of Directive 85/577 expressly provides for such a possibility where the information required under the directive is supplied in accordance with the conditions laid down therein.
Selv om forbrugeren får kendskab til oplysningerne sent, og af andre årsager end de i direktivet fastsatte, påvirker disse forhold ikke formålet om forbrugerbeskyttelse inden for rammerne af aftaler, indgået ved dørsalg.
Thus, even if the information is supplied to the consumer late and by means other than those provided for in the directive, the object- ive of protecting the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises will not be affected.
Det forekommer mig ganske vist vanskeligt med den tyske regering at antage, at disse direktiver, sammen med dørsalgsdirektivet, udgør en »beskyttelsespakke«, der ud fra hensynet til den retlige sammenhæng indebærer, at der nødvendigvis er en begrænsning af udøvelsen af denne ret på tre måneder 15.
Certainly, it seems difficult to me to claim, as the German Government does, that those directives constitute, together with the doorstep selling directive, a ‘package of protection’ implying, in the interests of legal consistency, that there must necessarily be a three-month timelimit on the exercise of the right of cancellation.
Direktivet i den foreliggende sag adskiller sig herfra, idet der er et yderligere behov for beskyttelsen af forbrugeren, når denne befinder sig i fysisk kontakt med sælgeren, da forbrugeren herved føler en forøget påvirkning 16.
15The distinguishing feature of Directive 85/577 is the need for a higher level of protection of the consumer once he is in physical contact with the seller who may therefore exercise a greater influence on him.
Den opfattelse synes understøttet af Domstolen i Heiningerdommen, da det heri, i forbindelse med dørsalg, fastslås, at en begrænsning af fortrydelsesretten først kan gøres gældende over for forbrugeren fra det tidspunkt, vedkommende får kendskab til sine rettigheder.
16 That view seems to have been confirmed by the Court in Heininger when it decided that, in a doorstep-selling situation, a limit on the right of cancellation may be relied on against the consumer only from the time at which the latter becomes aware of the existence of his right.
Det kan dog ikke benægtes, at disse direktiver nok bekræfter, at medlemsstaterne har et fælles retsprincip, som også findes på fællesskabsplan, og som består i en tidsmæssig begrænsning af udøvelsen af en ret, såfremt retten ikke gøres gældende i et sådant tidsrum, at det bliver tvivlsomt, om rettighedshaveren overhovedet vil påberåbe sig sin ret.
None the less, it cannot be denied that those directives suggest the existence of a principle common to the laws of the Member States, and which is also found at Community level, to the effect that a timelimit should be placed on the exercise of a right which has not been exercised during a period such that a doubt arises as to whether it will ever be exercised by the person entitled to it.
15 — Der er fastsat en frist på tre måneder såvel i artikel 5, stk. 1, andet led, i direktiv 94/47, som i artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 97/7.
15 — The three-month timelimit is laid down both in the context of Directive 94/47 (in the second indent of the first subparagraph of Article 5) and in the context of Directive 97/7 (fourth sentence of Article 6(1)).
13 — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.10.1994 om beskyttelse af køber i forbindelse med visse aspekter ved kontrakter om brugsret til fast ejendom på timeshare-basis (EFT L 280, s. 83).
13 — Directive 94/47/EC of the European Parliament and of the Council of 26 October 1994 on the protection of purchasers in respect of certain aspects of contracts relating to the purchase of the right to use immovable properties on a timeshare basis (OJ 1994 L 280, p. 83).
14 — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 20.5.1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg (EFT L 144, s. 19).
14 — Directive 97/7/EC of the European Parliament and of the Council of 20 May 1997 on the protection of consumers in respect of distance contracts (OJ 1997 L 144, p. 19).
16 — Det er således i N. Rzepecki, Droit de la consommation et théorie générale du contrat, Institut de droit des affaires, Aix-en-Provence, 2002, s. 100 angivet, at »[fællesskabs-]lovgiver har fastslået, at besiddelsen af alle de objektive oplysninger vedrørende handelen ikke forhindrer, at forbrugeren fristes af en sælger, der — i overensstemmelse med professionens formål — er i stand til, på beundringsværdig vis, at virke overbevisende«.
16 — Thus, it has been pointed out that ‘the [Community] legislature has found that being in possession of all objective data concerning a transaction does not prevent the consumer being won over by a contracting party who knows very well — and such is the art of his profession — how to be convincing’, in N. Rzepecki, Droit de la consommation et théorie générale du contrat, Institut de droit des affaires, Aix-en-Provence, 2002, p. 100.
HAMILTON indgåelsen eller den fuldstændige opfyldelse af kontrakten.
HAMILTON assessed independently of the date at which the contract was concluded or at which the contractual obligations were performed in full.
National lovgivning, der fastsætter begyndelsestidspunktet for den frist, inden for hvilken fortrydelsesretten kan påberåbes, til det tidspunkt, hvor de to kontraktparter har opfyldt kontrakten fuldstændigt, også hvis forbrugeren ikke har haft kendskab til sin ret, kan ikke opfylde direktivets formål.
Thus, national legislation which fixes the starting point of the timelimit during which the right of cancellation may be exercised as the time at which both parties have performed in full their contractual obligations, even if the consumer has not become aware of his right, cannot attain the objectives of Directive 85/577.
fået kendskab — til sin ret, kan det overvejes, om der findes et fælles retsprincip i medlemsstaterne, hvorefter loyaliteten i handelsmæssige transaktioner som balancen i retsforhold indebærer, at medlemsstaterne som led i det skøn, der tilkommer dem i medfør af artikel 4, stk. 3, i direktiv 85/557, kan fastsætte en frist, inden for hvilken fortrydelsesretten gyldigt kan påberåbes, at regne fra det tidspunkt, hvor forbrugeren — selv sent — har modtaget oplysningerne.
become aware — of his right, it could be said that there is a principle common to the laws of the Member States according to which both the fairness of commercial transactions and the stability of legal relations imply that in the context of the discretion conferred on them under the third paragraph of Article 4 of Directive 85/577, the Member States may fix a timelimit within which cancellation may be validly exercised, starting from the time — however late that may be — at which the information was received by the consumer.
Følgelig må den forelæggende rets spørgsmål besvares med, at direktiv 85/577 skal fortolkes således, at en begrænsning af fortrydelsesretten først kan påberåbes over for forbrugeren fra det tidspunkt, hvor vedkommende fik kendskab eller kunne have fået kendskab til sin ret.
The answer to the questions referred by the national court should therefore be that Directive 85/577 must be interpreted as meaning that a limit on the right of cancellation may be relied on against the consumer only from the time at which he became aware, or could have become aware, of his right.
Derimod er artikel 4, stk. 1 og 3, samt artikel 5, stk. 1, i direktiv 85/577 ikke til hinder for, at medlemsstaterne inden for rammerne af deres skøn fastsætter en frist, inden for hvilken fortrydelsesretten gyldigt kan påberåbes, at regne fra det tidspunkt, hvor det godtgøres, at forbrugeren har fået kendskab eller kunne have fået kendskab til sin ret.
On the other hand, the first and third paragraphs of Article 4 and Article 5(1) of Directive 85/577 do not preclude the Member States from fixing, in the exercise of their discretion, a timelimit during which the right of cancellation may be exercised, starting from the time at which it is established that the consumer became aware, or could have become aware, of his right.
På baggrund af ovenstående overvejelser foreslår jeg Domstolen at besvare de af Oberlandesgericht Stuttgart forelagte præjudicielle spørgsmål som følger:
In the light of the foregoing considerations, I propose that the Court of Justice give the following reply to the questions referred for a preliminary ruling by the Oberlandesgericht Stuttgart:
»Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted skal fortolkes således, at det er
‘Council Directive 85/577/EEC of 20 December 1985 to protect the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises must be interpreted as
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT POIARES MADURO — SAG C-412/06 til hinder for, at en begrænsning af udøvelsen af fortrydelsesretten gøres gældende over for forbrugeren, når denne ikke er blevet oplyst om sin ret, eller når oplysningerne er fejlagtige.
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-412/06 meaning that it does not permit a limit on the right of cancellation to be relied on against the consumer if he has not received information concerning his right or if that information is incorrect.
Derimod er artikel 4 og 5 i direktiv 85/577 ikke til hinder for, at medlemsstaterne inden for rammerne af deres skøn fastsætter en frist, inden for hvilken fortrydelsesretten gyldigt kan påberåbes, at regne fra det tidspunkt, hvor det godtgøres, at forbrugeren har fået kendskab eller kunne have fået kendskab til sin ret.«
On the other hand, Articles 4 and 5 of Directive 85/577 do not preclude the Member States from fixing, in the exercise of their discretion, a timelimit during which the right of cancellation may be exercised, starting from the time at which it is established that the consumer became aware, or could have become aware, of his right.’
I sag C-412/06, angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Oberlandesgericht Stuttgart (Tyskland) ved afgørelse af 2. oktober 2006, indgået til Domstolen den 10. oktober 2006, i sagen:
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC, from the Oberlandesgericht Stuttgart (Germany), made by decision of 2 October 2006, received at the Court on 10 October 2006, in the proceedings
DOMSTOLEN (Første Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, P. Jann, samt dommerne A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič (refererende dommer) og E. Levits,
THE COURT (First Chamber), composed of P. Jann, President of the Chamber, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič (Rapporteur) and E. Levits, Judges,
DOM AF 10.4.2008 — SAG C-412/06 generaladvokat: M. Poiares Maduro justitssekretær: fuldmægtig B. Fülöp, på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 20. september 2007, efter at der er afgivet indlæg af:
Advocate General: M. Poiares Maduro, Registrar: B. Fülöp, Administrator, having regard to the written procedure and further to the hearing on 20 September 2007, after considering the observations submitted on behalf of:
— Volksbank Filder eG ved Rechtsanwälte M. Siegmann og J. Höger
— Volksbank Filder eG, by M. Siegmann and J. Höger, Rechtsanwälte,
— Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved A. Aresu og V. Kreuschitz, som befuldmægtigede, og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 21. november 2007,
— the Commission of the European Communities, by A. Aresu and V. Kreuschitz, acting as Agents, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 21 November 2007,
HAMILTON afsagt følgende
HAMILTON gives the following
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted (EFT L 372, s. 31, herefter »dørsalgsdirektivet«).
This reference for a preliminary ruling relates to the interpretation of Council Directive 85/577/EEC of 20 December 1985 to protect the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises (OJ 1985 L 372, p. 31; ‘the doorstep selling directive’).
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en tvist mellem Annelore Hamilton og Volksbank Filder eG (herefter »Volksbank«) vedrørende en påstand om ophævelse af en låneaftale og tilbagebetaling af de indbetalte renter.
The reference has been made in the course of proceedings between Ms Hamilton and Volksbank Filder eG (‘Volksbank’) concerning an application for annulment of a loan contract and repayment of the interest paid.
Fjerde betragtning til dørsalgsdirektivet er affattet således:
The fourth recital in the preamble to the doorstep selling directive states as follows:
»[D]et er et typisk træk ved aftaler, der indgås uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted, at det som regel er den erhvervsdrivende, der tager initiativet til
‘… the special feature of contracts concluded away from the business premises of the trader is that as a rule it is the trader who initiates the contract negotiations, for
»[…] [F]orbrugeren bør have en frist på mindst syv dage til at træde tilbage fra aftalen, således at han har mulighed for at vurdere de forpligtelser, aftalen medfører.«
‘… the consumer should be given a right of cancellation over a period of at least seven days in order to enable him to assess the obligations arising under the contract’.
Direktivets artikel 1, stk. 1, bestemmer:
Article 1(1) of the doorstep selling directive provides as follows:
»Dette direktiv gælder for aftaler indgået mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger:
‘This Directive shall apply to contracts under which a trader supplies goods or services to a consumer and which are concluded:
— i forbindelse med den erhvervsdrivendes besøg: i) hos forbrugeren eller en anden forbruger […]
(i) to the consumer’s home …;
[…] såfremt besøget ikke sker efter udtrykkelig anmodning fra forbrugeren.«
…, where the visit does not take place at the express request of the consumer.’
»Ved retshandler som omhandlet i artikel 1 skal den erhvervsdrivende skriftligt oplyse forbrugeren om dennes ret til inden for de i artikel 5 fastsatte frister at opsige aftalen samt om navn og adresse på en person, over for hvem denne ret kan udøves.
‘In the case of transactions within the scope of Article 1, traders shall be required to give consumers written notice of their right of cancellation within the period laid down in Article 5, together with the name and address of a person against whom that right may be exercised.
En sådan skriftlig meddelelse skal være dateret og indeholde oplysninger, som gør det muligt at identificere det pågældende kontraktforhold.
Such notice shall be dated and shall state particulars enabling the contract to be identified. It shall be given to the consumer:
Meddelelsen afgives til forbrugeren: a) i det i artikel 1, stk. 1, omhandlede tilfælde samtidig med, at aftalen indgås
(a) in the case of Article 1(1), at the time of conclusion of the contract;
Medlemsstaterne sørger for, at der i deres nationale lovgivning fastsættes egnede foranstaltninger til beskyttelse af forbrugeren, hvis den i denne artikel omhandlede meddelelse ikke gives.«
Member States shall ensure that their national legislation lays down appropriate consumer protection measures in cases where the information referred to in this Article is not supplied.’
Forbrugeren har ret til at træde tilbage fra aftalen ved i overensstemmelse med den fremgangsmåde og de betingelser, der gælder i henhold til national ret, at give meddelelse herom inden for en frist på mindst syv dage at regne fra det tidspunkt, hvor forbrugeren har modtaget de i artikel 4 omtalte oplysninger […].
The consumer shall have the right to renounce the effects of his undertaking by sending notice within a period of not less than seven days from receipt by the consumer of the notice referred to in Article 4, in accordance with the procedure laid down by national law.
»Benytter forbrugeren sig af denne fortrydelsesret, bestemmes retsvirkningerne af den nationale lovgivning, navnlig med hensyn til tilbagebetaling af indbetalte beløb for varer eller tjenesteydelser samt returnering af de modtagne varer.«
‘If the consumer exercises his right of renunciation, the legal effects of such renunciation shall be governed by national laws, particularly regarding the reimbursement of payments for goods or services provided and the return of goods received.’