natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ovennævnte faktiske omstændigheder blev ikke anfægtet af Hoechst under den administrative procedure.
Those facts were not disputed by Hoechst during the administrative procedure.
Der er ikke grundlag for at fastslå, at Kommissionen gjorde sig skyldig i en åbenbar fejlvurdering ved at finde, at »salgschefer« tilhørte et »meget højt plan« i de berørte virksomheders organisation.
There is no ground for the view that the Commission made a manifest error of assessment in concluding that ‘sales directors’ belonged to the ‘top level’ in the organisation of the undertakings concerned.
Navnlig har Hoechst kun anfægtet denne konklusion ved at anføre, at salgscheferne selv var underordnet andre chefer, men har ikke fremlagt konkret materiale, som underbygger påstanden, og endvidere blev der ikke i tilstrækkelig god tid fremlagt et sådant materiale for Kommissionen.
In particular, Hoechst merely challenges that conclusion by stating that sales directors are themselves accountable to other directors, without adducing firm evidence to support that assertion, which was not in any event presented to the Commission in good time.
At salgscheferne var underordnet andre chefer, indebærer desuden ikke nødvendigvis i sig selv, at salgscheferne ikke var ledere på et »meget højt plan«.
Besides, the fact that the sales directors are themselves accountable to other directors does not necessarily mean, in itself, that they were not ‘top level’ directors.
Hvad endelig angår Hoechsts henvisning til dommen i sagen ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, nævnt i præmis 75 ovenfor (præmis 33-38), er det tilstrækkeligt at bemærke, at Kommissionen i den sag, der førte til denne dom, havde henvist til den rolle, »koncernledelsen« for den berørte virksomhed havde spillet, og derved adskiller denne sag sig fra den foreliggende.
As regards, last, Hoechst’s reference to ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above (paragraphs 33 to 38), it is sufficient to state that in that case the Commission had been referring to the role played by the ‘group directorate’ of the undertaking concerned, which distinguishes that case from the present case.
På baggrund af det foranstående må Hoechsts argumenter om deltagelsen af selskabets ledere på højt plan forkastes.
In the light of those factors, Hoechst’s arguments concerning the participation of its top level directors in the cartel must be rejected.
Inddelingen af de berørte virksomheder i kategorier
The division of the undertakings concerned into categories.
Indledningsvis bemærkes, at den differentiering, der blev foretaget med hensyn til kartellet på sorbatmarkedet, bestod i at fastslå i overensstemmelse med retningslinjernes punkt 1 A, tredje, fjerde og sjette afsnit, hvilket individuelt bidrag hver enkelt virksomhed havde ydet til kartellets resultater, målt på virksomhedens faktiske økonomiske muligheder, således at virksomheden kunne henføres til den korrekte kategori (jf. i denne retning dommen af 15.6.2005 i sagen Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 118 ovenfor, præmis 225).
As a preliminary point, it must be borne in mind that the differentiation made in respect of the cartel on the sorbates market consisted in determining, in accordance with Section 1 A, third, fourth and sixth paragraphs, of the Guidelines, the individual contribution of each undertaking, in terms of actual economic capacity, to the success of the cartel for the purpose of its classification in the appropriate category (see, to that effect, judgment of 15 June 2005 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 118 above, paragraph 225).
Kommissionen anførte i den forbindelse i betragtning 349 til beslutningen, at den valgte metode gør det muligt at vurdere hver enkelt virksomheds relative kapacitet, dens bidrag til den samlede skade på konkurrencen i EØS og dens bidrag til kartellets effektivitet som helhed.
At recital 349 to the Decision, the Commission states, in that regard, that the method chosen makes it possible to estimate the relative capacity of each undertaking, its contribution to the overall damage caused to competition in the EEA and its contribution to the effectiveness of the cartel as a whole.
I det foreliggende tilfælde vurderede Kommissionen de berørte virksomheders individuelle bidrag på grundlag af den andel af markedet for det relevante produkt, de hver især havde på verdensplan i 1995.
In this case, the Commission assessed the individual contribution of the undertakings concerned on the basis of the market share held by each of them in 1995 for the relevant product on a worldwide scale.
Hoechst har hverken anfægtet Kommissionens inddeling af de berørte virksomheder i kategorier eller den metode, den valgte med henblik derpå.
Hoechst does not take issue with the fact that the Commission divided the undertakings concerned into categories, or the method used in order to do so.
Hoechst har primært gjort gældende, at selskabet blev behandlet ulige i forhold til de japanske virksomheder med hensyn til de grundbeløb, der blev fastlagt efter kategori.
Hoechst submits principally that it received unequal treatment by comparison with the Japanese undertakings as regards the starting amounts chosen according to the categories.
Det bemærkes i denne forbindelse, at når Kommissionen foretager inddelingen i kategorier, skal den overholde ligebehandlingsprincippet, som forbyder, at ensartede situationer behandles forskelligt, og at forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (dommen i sagen CMA CGM m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 220 ovenfor, præmis 406, og dommen af 29.4.2004 i sagen Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 165 ovenfor, præmis 219).
It must be borne in mind, in that regard, that when the Commission divides undertakings into categories, it must observe the principle of equal treatment, which provides that it is prohibited to treat comparable situations differently and different situations in the same way, unless such treatment is objectively justified (CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above, paragraph 406, and judgment of 29 April 2004 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 165 above, paragraph 219).
For det første fremgår det klart af beslutningen, at Kommissionen efter at have fastslået, at den omhandlede overtrædelse var »meget alvorlig« (betragtning 344 til beslutningen), fandt, at Hoechst i 1995 havde været den største producent af sorbater på verdensmarkedet, og henførte selskabet til den første kategori af virksomheder (betragtning 352 til beslutningen).
First, it is clear from the Decision that, after concluding that the infringement in question was ‘very serious’ (recital 344 to the Decision), the Commission considered that in 1995 Hoechst was the largest producer of sorbates in the worldwide market and placed it in the first category of undertakings (recital 352 to the Decision).
Hoechst har ikke bestridt fastslåelsen af, at selskabet i 1995 var den største producent af sorbater, hvilket i øvrigt bekræftes af dataene i tabel I til beslutningen.
Hoechst does not dispute the finding that it was the largest producer of sorbates for 1995, which, moreover, is confirmed by the data in Table I of the Decision.
Med hensyn til Hoechsts argument om, at selskabet burde have været sammenlignet med de fire japanske producenter under ét, bemærkes, at beslutningen, selv om den er udformet som én enkelt beslutning, skal betragtes som en samling individuelle beslutninger, der i forhold til de virksomheder, den er rettet til, fastslår, hvilke overtrædelser virksomhederne har begået, og eventuelt pålægger virksomhederne bøder, således som dette desuden underbygges af beslutningens konklusion, navnlig dens artikel 1 og 3 (kendelsen i sagen Hoechst mod Kommissionen, nævnt i præmis 31 ovenfor, præmis 16).
As regards Hoechst’s argument that it ought to have been compared with the four Japanese producers taken together, it must be recalled that the Decision, although drafted in the form of a single decision, must be analysed as a bundle of individual decisions finding in respect of each of the undertakings to which it is addressed the infringements alleged and imposing fines on them, where appropriate, as supported, moreover, by the wording of the operative part, and in particular Articles 1 and 3 thereof (order in Hoechst v Commission, paragraph 31 above, paragraph 16).
Kommissionen kan derfor ikke kritiseres for at have undersøgt de berørte japanske virksomheders situation individuelt.
In those circumstances, the Commission cannot be criticised for having analysed individually the situation of the Japanese undertakings concerned.
For det andet anførte Kommissionen i betragtning 354 til beslutningen, at der for meget alvorlige overtrædelser kunne pålægges en bøde på over 20 mio. EUR.
Second, at recital 354 to the Decision, the Commission states that the likely fine for very serious infringements is above EUR 20 million.
For det tredje fastsatte Kommissionen i betragtning 355 til beslutningen grundbeløbet for bøderne til 20 mio. EUR for virksomhederne i første gruppe (Hoechst) og til 6,66 mio. EUR for virksomhederne i anden gruppe (Daicel, Chisso, Nippon Synthetic og Ueno).
Third, at recital 355 to the Decision, the Commission fixes the starting amount of the fines at EUR 20 million for the undertakings in the first group (Hoechst) and at EUR 6.66 million for the undertakings in the second group (Daicel, Chisso, Nippon Synthetic and Ueno).
Kommissionen begyndte således med henblik på en differentieret behandling af de berørte virksomheder med at fastsætte det i retningslinjerne angivne beløb på 20 mio. EUR for virksomhederne i første kategori (dvs. Hoechst, som var den største producent af sorbater i 1995).
It follows that, in order to apply differentiated treatment to the undertakings concerned, the Commission began by fixing, for the undertakings in the first category (that is to say, Hoechst, which, according to the Decision, was the largest producer of sorbates in 1995), the amount of EUR 20 million envisaged by the Guidelines.
På dette grundlag fastsatte Kommissionen derpå beløbet for virksomhederne i anden kategori.
The Commission then determined, on the same basis, the amount for the undertakings in the second category.
Der er ikke grundlag i beslutningen for at drage den konklusion, at beløbet for virksomhederne i første kategori blev fastsat på grundlag af beløbet for virksomhederne i anden kategori.
There is nothing in the Decision to permit the conclusion that the amount set for the undertakings in the first category was fixed by reference to the amount set for the undertakings in the second category.
Der er heller ikke grundlag i beslutningen for at antage — i modsætning til hvad Hoechst synes at finde — at det beløb på 20 mio. EUR, der blev fastsat for virksomhederne i første kategori, er resultatet af en matematisk formel, hvorefter der blev fastsat et bestemt bødebeløb for et bestemt omsætningsinterval.
Nor is there anything in the Decision to permit the conclusion that the amount of EUR 20 million set for the undertakings in the first category was the result of a mathematical formula applying a starting amount per level of turnover, contrary to Hoechst’s apparent suggestion.
Dette ville under de foreliggende omstændigheder have udgjort en retsstridig handling til fordel for virksomhederne i anden kategori, selv hvis det beløb på 6,6 mio. EUR, der blev fastsat for virksomhederne i denne kategori, var for lavt, eller nogle af de til kategorien henførte virksomheder burde have været placeret i første kategori.
In those circumstances, even on the assumption that the amount of EUR 6.66 million set for the undertakings in the second category is too low or that certain undertakings classified in the second category ought to have been placed in the first category, that would constitute an unlawful act committed in favour of the undertakings in the second category.
Overholdelse af ligebehandlingsprincippet må ses i sammenhæng med overholdelsen af legalitetsprincippet, hvorefter ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (Rettens dom af 14.5.1998, sag T-327/94, SCA Holding mod Kommissionen, Sml. II, s. 1373, præmis 160, og dommen i sagen Løgstør Rør mod Kommissionen, nævnt i præmis 329 ovenfor, præmis 350).
It must be emphasised that respect for the principle of equal treatment must be reconciled with respect for the principle of legality, according which no one may rely to his own advantage on an unlawful act committed in favour of a third party (Case T-327/94 SCA Holding v Commission [1998] ECR II-1373, paragraph 160, and Lögstör Rör v Commission, paragraph 329 above, paragraph 350).
Endelig bemærkes med hensyn til Kommissionens beslutningspraksis, som Hoechst har påberåbt sig, at den ikke i sig selv kan bruges som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet, eftersom denne ramme alene fastlægges i forordning nr. 17 og i retningslinjerne (jf. dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, nævnt i præmis 339 ovenfor, præmis 292 og den deri nævnte retspraksis), og at de erhvervsdrivende ikke kan have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestående situation, som Kommissionen kan ændre ved beslutninger truffet inden for rammerne af dens skøn (jf. Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis, og dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 344 ovenfor, præmis 171).
Last, as regards the Commission’s practice in taking decisions, on which Hoechst relies, it must be borne in mind that that practice does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot place a legitimate expectation in the maintenance of an existing situation that might be altered by the Commission in the exercise of its discretion (see Case C-350/88 Delacre and Others v Commission [1990] ECR I-395, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
På denne baggrund må Hoechsts argumenter om inddelingen af virksomhederne i kategorier forkastes, idet det er ufornødent at efterkomme Hoechsts anmodning
In those circumstances, and without there being any need to grant Hoechst’s request to have witnesses called when the Court considers that it has sufficient information
HOECHST MOD KOMMISSIONEN om, at der indkaldes vidner, eftersom Retten finder, at den råder over tilstrækkelige oplysninger i sagens akter.
HOECHST v COMMISSION from the documents in the file, Hoechst’s arguments concerning the division of the undertakings concerned into categories must be rejected.
Den multiplikator, der blev anvendt for at tage hensyn til Hoechsts størrelse og samlede ressourcer
The increase to take account of Hoechst’s size and overall resources
Grundbeløbet for den bøde, der skulle pålægges Hoechst, blev forhøjet med 100% til 40 mio. EUR for at tage hensyn til »virksomhedens størrelse og samlede ressourcer« (betragtning 357 til beslutningen).
In order to take account of Hoechst’s ‘size and overall resources’, the starting amount of its fine was increased by 100% to EUR 40 million (recital 357 to the Decision).
Forhøjelsen havde ifølge betragtning 356 til beslutningen til formål at opnå en tilstrækkelig afskrækkende virkning for store virksomheder og tage hensyn til, at sådanne virksomheder råder over en juridisk-økonomisk ekspertise og infrastruktur, som sætter dem i stand til bedre at vurdere, om deres adfærd er ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden.
That increase, according to recital 356 to the Decision, is intended to ensure a sufficient deterrent effect on large undertakings and to take account of the fact that those undertakings have legal and economic knowledge and infrastructures which enable them more easily to recognise that their conduct constitutes an infringement and to be aware of the consequences stemming from that conduct under competition law.
Det bestemmes hvad dette angår i retningslinjerne, at det — ud over overtrædelsens art, dens konkrete indvirkning på markedet og dettes geografiske udstrækning — er nødvendigt at tage hensyn til de overtrædende virksomheders faktiske økonomiske muligheder for at påføre andre økonomiske beslutningstagere, herunder forbrugerne, alvorlig skade og fastsætte bødens størrelse på et niveau, der har en tilstrækkelig afskrækkende virkning (punkt 1 A, fjerde afsnit).
In that regard, the Guidelines provide that, in addition to the nature of the infringement, its actual impact on the market and the size of the relevant geographic market, it is necessary to take account of the effective economic capacity of offenders to cause significant damage to other operators, in particular consumers, and to set the fine at a level which ensures that it has a sufficiently deterrent effect (Section 1 A, fourth paragraph).
Der kan også tages hensyn til, at store virksomheder for det meste bedre er i stand til at vurdere, om deres adfærd er ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden (punkt 1 A, femte afsnit).
Account may also be taken of the fact that large undertakings are in a better position to recognise that their conduct constitutes an infringement and to be aware of the consequences stemming from it under competition law (Section 1 A, fifth paragraph).
I det foreliggende tilfælde er betragtning 356 og 357 til beslutningen ganske vist indeholdt i afsnittet »Tilstrækkelig afskrækkende virkning«, men det fremgår af betragtning 356, at Kommissionen forhøjede bødens grundbeløb med 100% for at tage hensyn til, dels at det er nødvendigt at sikre, at bøden er tilstrækkeligt afskrækkende som omhandlet i retningslinjernes punkt 1 A, fjerde afsnit, dels at store virksomheder som Hoechst bedre kan vurdere, om deres adfærd er ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden som omhandlet i retningslinjernes punkt 1 A, femte afsnit.
In the present case, although recitals 356 and 357 to the Decision appear under the heading ‘Sufficient deterrence’, it follows from recital 356 to the Decision that the Commission took account, first, of the need to ensure that the fine had a sufficient deterrent effect, within the meaning of Section 1 A, fourth paragraph, of the Guidelines and, second, of the fact that large undertakings, like Hoechst, are better able to recognise that their conduct constitutes an infringement and to be aware of the consequences stemming from it under competition law, within the meaning of Section 1 A, fifth paragraph, of the Guidelines, in order to apply an increase of 100% to the starting amount of the fine.
Det første element, dvs. nødvendigheden af at sikre bøden en tilstrækkelig afskrækkende virkning, kræver, at bøden tilpasses under hensyn til den virkning, der tilstræbes over for den virksomhed, den pålægges, således at bøden — i overensstemmelse med de krav, der følger af, at den skal sikres effektivitet, og at proportionalitetsprincippet skal overholdes — ikke bliver ubetydelig, eller tværtimod uforholdsmæssigt stor, navnlig i forhold til den pågældende virksomheds økonomiske kapacitet.
As regards the first factor, namely the need to ensure that the fine has a sufficient deterrent effect, it requires that the amount of the fine be adjusted in order to take account of the desired impact on the undertaking on which it is imposed, so that the fine is not rendered negligible, or on the other hand excessive, notably by reference to the financial capacity of the undertaking in question, in accordance with the requirements resulting from, first, the need to ensure that the fine is effective and, second, respect for the principle of proportionality.
Retten anførte således i dommen af 29. april 2004 i sagen Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 165 ovenfor, at en af de virksomheder, det drejede sig om i nævnte sag, på grund af sin i forhold til de øvrige kartelmedlemmers omsætning meget store samlede omsætning lettere kunne fremskaffe de nødvendige midler til betaling af bøden, hvilket berettigede anvendelsen af en multiplikationsfaktor med henblik på bødens tilstrækkelige afskrækkende virkning (præmis 241).
The Court thus observed, in the judgment of 29 April 2004 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 165 above, that owing to its enormous worldwide turnover by comparison with that of the other members of the cartel, one of the undertakings concerned in that case would find it easier to find the funds necessary to pay its fine, which, in order to ensure that the fine was sufficiently deterrent, justified the application of a multiplier (paragraph 241).
Af de samme grunde skal det loft over bøden, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og som udgør 10% af den pågældende virksomheds omsætning, fastsættes på grundlag af omsætningen i det sidste regnskabsår forud for beslutningen (Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-291/98 P, Sarrío mod Kommissionen, Sml. I, s. 9991, præmis 85).
In that regard, for the same reasons, it must be noted that, in the context of Article 15(2) of Regulation No 17, the upper limit of the fine, fixed at 10% of the turnover of the undertaking concerned, is determined by reference to the turnover achieved during the business year preceding the decision (Case C-291/98 P Sarrió v Commission [2000] ECR I-9991, paragraph 85).
Kommissionen angav hvad dette angår ikke i beslutningen, hvilke oplysninger den havde lagt til grund for sin konklusion, hvorefter det måtte sikres, at den bøde, som skulle pålægges Hoechst, var tilstrækkeligt afskrækkende.
It should be noted, in that regard, that in the Decision the Commission does not specify what data were used as a basis for its conclusion that it was necessary to ensure that Hoechst’s fine was sufficiently deterrent.
Den gentog imidlertid i beslutningen de berørte virksomheders samlede omsætning i 2002 (betragtning 37, 42, 46, 50 og 55 til beslutningen), der svarer til det
However, in the Decision the Commission sets out the worldwide turnover of the undertakings concerned for 2002 (recitals 37, 42, 46, 50 and 55), the year
HOECHST MOD KOMMISSIONEN sidste regnskabsår forud for vedtagelsen af beslutningen.
HOECHST v COMMISSION corresponding to the last business year preceding the adoption of the Decision.
Desuden har Kommissionen henvist til 2002 i sine skriftlige indlæg for Retten.
The Commission also refers to 2002 in its written pleadings before the Court.
Omsætningen på verdensplan androg i dette år 9,2 mia. EUR for Hoechsts vedkommende, 2,243 mia. EUR for Daicels vedkommende, 973,4 mio. EUR for Chissos vedkommende, 321,5 mio. EUR for Nippon Synthetics vedkommende og 199,5 mio. EUR for Uenos vedkommende.
The worldwide turnover for 2002 came to EUR 9.2 billion for Hoechst, EUR 2.243 billion for Daicel, EUR 973.4 million for Chisso, EUR 321.5 million for Nippon Synthetic and EUR 199.5 million for Ueno.
I 2002 var Hoechst således langt den største af de virksomheder, der er berørt af beslutningen.
Thus in 2002 Hoechst was by far the largest of the undertakings concerned by the Decision.
Navnlig var Hoechsts samlede omsætning mindst fire gange så stor som den omsætning, der blev opnået af den næststørste berørte virksomhed, nemlig Daicel.
In particular, its worldwide turnover was at least five times that of the second undertaking concerned, by size, namely Daicel.
På den baggrund havde Kommissionen ret til at søge at sikre, at bøden virkede afskrækkende over for Hoechst.
In those circumstances, the Commission was entitled to seek to ensure that the fine had a deterrent effect on Hoechst.