natgillin/translations-raw huggingface dataset:
således, at det ikke er til hinder for at anvende en præklusiv frist for udøvelsen af de rettigheder, som direktivet har indført til fordel for arbejdstagere i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens som den, som er indført med § 141 e, stk. 1, i Arbeitsförderungsgesetz, forudsat at kravet om overholdelse af fristen ikke gør det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de nævnte rettigheder, at den pågældende frist ikke er mindre gunstig end dem, der finder anvendelse i lignende tilfælde baseret på national lovgivning, og at den ikke er urimelig.
If the national court finds that the national provision laying down the timelimit is not compatible with the requirements of Community law and that no compatible interpretation of that provision is possible, it must refuse to apply the provision in question.'
Det tilkommer den nationale ret at foretage den efterprøvelse, der er nødvendig i medfør af de nationale retsregler og de konkrete omstændigheder i sagen.
Advocate General J. Mischo delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 24 September 2002.
Præjudiciel »Etableringsfrihed — beskatning—skat af selskabers overskud — begrænsning af fradragsretten i en medlemsstat for udgifter, der vedrører et moderselskabs kapitalandele i sine datterselskaber med hjemsted i andre medlemsstater — sammenhæng i beskatningsordningen« (Femte Afdeling)
Preliminary ruling (Freedom of establishment — Taxation — Taxes on company profits — Limitation of the deductibility in one Member State of costs connected with holdings of a parent company in its subsidiaries established in other Member States — Coherence of the tax system) (Fifth Chamber)
Ved dom af 11. april 2001 har Hoge Raad der Nederlanden forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af EF-traktatens artikel 52 (efter ændring nu artikel 43 EF) og EF-traktatens artikel 58 (nu artikel 48 EF) samt af Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990.
By judgment of 11 April 2001 the Hoge Raad der Nederlanden (Supreme Court of the Netherlands) referred to the Court for a preliminary ruling two questions on the interpretation of Article 52 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 43 EC), of Article 58 of the EC Treaty (now Article 48 EC), and of Council Directive 90/435/EEC of 23 July 1990.
Bosal er et selskab, som udøver holding-, finansierings-, licens- og royaltyvirksomhed, og som skattepligtigt er undergivet selskabsskat i Nederlandene.
Bosal is a company which carries on holding, financing and licensing/royalty related activities and which, as a taxpayer, is subject to corporation tax in the Netherlands.
For skatteåret 1993 angav selskabet udgifter på 3 969 339 NLG i forbindelse med finansiering af selskabets kapitalandele i selskaber med hjemsted i ni andre medlemsstater.
For the 1993 financial year, it declared costs amounting to NLG 3 969 339 in relation to the financing of its holdings in companies established in nine other Member States.
I et tillæg til selvangivelsen for det pågældende skatteår anmodede Bosal om, at disse udgifter blev fratrukket ved opgørelsen af selskabets eget overskud.
In an annex to its declaration concerning that financial year, Bosal claimed that those costs should be deducted from its own profits.
Skattemyndigheden afslog at godkende fradraget og Gerechtshof te Arnhem (Nederlandene), ved hvilken Bosal havde anlagt sag til prøvelse af afslaget, gav skattemyndigheden medhold.
The inspector refused to allow the deduction sought, and the Gerechtshof te Arnhem (Netherlands), before which Bosal brought an action against the dismissal of its claim, confirmed the inspector's position.
Bosal indgav kassationsanke til den forelæggende ret.
It is in those circumstances that Bosal appealed on a point of law to the referring court.
Hoge Raad der Nederlanden fandt en fortolkning af fællesskabsretten nødvendig for afgørelsen af den verserende tvist og besluttede at udsætte sagen og forelægge Domstolen to præjudicielle spørgsmål.
Taking the view that an interpretation of Community law was necessary in order to resolve the dispute before it, the Hoge Raad der Nederlanden decided to stay the proceedings and refer a number of questions to the Court for a preliminary ruling.
Den forelæggende ret ønsker med disse spørgsmål, der skal behandles samlet, nærmere bestemt oplyst, om fællesskabsretten er til hinder for en national bestemmelse, der ved fastsættelsen af skatten af overskuddet i et moderselskab med hjemsted i en medlemsstat gør fradragsretten for udgifter, der vedrører moderselskabets kapitalandele i et datterselskab med hjemsted i en anden medlemsstat, betinget af, at sådanne udgifter indirekte tjener til erhvervelse af overskud, der er skattepligtigt i den medlemsstat, hvor moderselskabet har hjemsted.
By its questions, which it will be convenient to examine together, the referring court effectively asks whether Community law precludes a national provision which, when determining the tax on the profits of a parent company established in one Member State, makes the deductibility of costs in connection with that company's holding in the capital of a subsidiary established in another Member State subject to the condition that such costs are indirectly instrumental in making profits which are taxable in the Member State where the parent company is established.
For så vidt som 1969-lovens artikel 13, stk. 1, kun gennemfører den mulighed, som er givet efter direktivets artikel 4, stk. 2, for at afslå fradrag for udgifter i forbindelse med moderselskabers kapitalandele i deres datterselskaber, er den forenelig med direktivet.
In so far as Article 13(1) of the 1969 Law merely implements the possibility offered by Article 4(2) of the directive to refuse the deduction of costs incurred by parent companies in connection with holdings in the capital of their subsidiaries, it is compatible with the directive.
Denne mulighed kan imidlertid kun udøves under overholdelse af de grundlæggende bestemmelser i traktaten, i dette tilfælde traktatens artikel 52.
However, that possibility may be exercised only in compliance with the fundamental provisions of the Treaty, in this case Article 52 thereof.
Det er således under hensyn til denne bestemmelse, at spørgsmålet om, hvorvidt direktivet giver en medlemsstat ret til - som 1969-lovens artikel 13, stk. 1, gør — kun delvist at indrømme fradragsret for udgifter i forbindelse med kapitalandele, skal behandles.
It is therefore in relation to that provision that it is necessary to examine the question whether the directive authorises a Member State only partially to allow, as does Article 13(1) of the 1969 Law, the deductibility of costs in relation to holdings.
Den begrænsning, der er fastsat i 1969-lovens artikel 13, stk. 1, af fradragsretten for udgifter i forbindelse med kapitalandele, som moderselskabet med hjemsted i Nederlandene har i datterselskaber med hjemsted i andre medlemsstater til alene at gælde de tilfælde, hvor datterselskaberne, selv om det kun er indirekte, indbringer overskud, der er skattepligtigt i Nederlandene, udgør, som den forelæggende ret har bemærket, en hindring for oprettelse af datterselskaber i andre medlemsstater.
As the referring court has pointed out, the limitation laid down in Article 13(1) of the 1969 Law of the deductibility of costs incurred by the parent company established in the Netherlands in connection with the capital of subsidiaries established in other Member States to cases where the latter generate, even if only indirectly, profits which are taxable in the Netherlands constitutes a hindrance to the establishment of subsidiaries in other Member States.
Henset til denne begrænsning kan et moderselskab således afholde sig fra at udøve sin virksomhed via et datterselskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat, eftersom sådanne datterselskaber normalt ikke opnår overskud, der er skattepligtigt i Nederlandene.
In the light of that limitation, a parent company might be dissuaded from carrying on its activities through the intermediary of a subsidiary established in another Member State since, normally, such subsidiaries do not generate profits that are taxable in the Netherlands.
For så vidt angår argumentet om, at det er nødvendigt at bevare sammenhængen i beskatningsordningen, har Domstolen i dom af 6. juni 2000, Verkooijen (sag C-35/98, præmis 57), henvist til, at der i de sager, der gav anledning til dommene af 28. januar 1992, sag C-204/90, Bachmann, og sag C-300/90, Kommissionen mod Belgien, bestod en direkte sammenhæng, da det drejede sig om en og samme skatteyder, mellem indrømmelsen af en skattemæssig fordel og kompensationen for denne fordel ved en skatteopkrævning, der blev foretaget inden for rammerne af samme beskatning.
As regards the argument concerning the need to preserve the coherence of the tax system, the Court of Justice pointed out in its judgment in Case C-35/98 Verkooijen [2000], paragraph 57, that, in Case C-204/90 Bachmann [1992] and Case C-300/90 Commission ν Belgium [1992], a direct link existed, in the case of one and the same taxpayer, between the grant of a tax advantage and the offsetting of that advantage by a fiscal levy, both of which related to the same tax.
Når der ikke foreligger en sådan direkte sammenhæng, fordi det f.eks. drejer sig om særskilte former for beskatning eller om skattemæssig behandling af forskellige skattepligtige, kan argumentet om sammenhængen i beskatningsordningen ikke påberåbes.
Where there is no such direct link, because, for example, one is dealing with different taxes or the tax treatment of different taxpayers, the argument based on the coherence of the tax system cannot be relied upon.
Der foreligger ingen direkte sammenhæng af denne karakter i hovedsagen.
In the main proceedings in this case, there is no direct link of that kind.
Der foreligger således ikke nogen direkte sammenhæng mellem på den ene side indrømmelsen af en skattemæssig fordel til moderselskaber, der har hjemsted i Nederlandene (retten til at fradrage udgifter i forbindelse med kapitalandele i datterselskaberne i deres skattepligtige overskud), og på den anden side beskatningsordningen for datterselskaber af moderselskaber, når disse har hjemsted i denne medlemsstat.
Nor is there any direct link between, on the one hand, the granting of a tax advantage (the right to deduct costs connected with holdings in the capital of their subsidiaries from their taxable profit) to parent companies established in the Netherlands and, on the other, the tax system relating to the subsidiaries of parent companies where the latter are established in that Member State.
I modsætning til filialer eller driftssteder er moderselskaber og deres datterselskaber særskilte juridiske personer, der beskattes hver for sig, således at en direkte sammenhæng inden for samme beskatning ikke foreligger, og sammenhængen i beskatningsordningen ikke kan påberåbes.
Unlike operating branches or establishments, parent companies and their subsidiaries are distinct legal persons, each being subject to a tax liability of its own, so that a direct link in the context of the same liability to tax is lacking and the coherence of the tax system cannot be relied upon.
Henset til de faktiske omstændigheder i hovedsagen er argumentet om, at den forskellige skattemæssige behandling af moderselskaberne er begrundet i, at de datterselskaber, der opnår overskud, der er skattepligtigt i Nederlandene, og de, der ikke gør, ikke befinder sig i sammenlignelige situationer, uden relevans.
Having regard to the facts of the main dispute, the argument that the differentiated tax treatment of parent companies is justified by the fact that subsidiaries which make profits taxable in the Netherlands and those which do not are not in comparable situations is irrelevant. The difference in tax treatment in question concerns parent companies according to whether or not they have subsidiaries making profits taxable in the Netherlands, even though those parent companies are all established in that Member State.
Den omhandlede forskellige skattemæssige behandling berører nemlig moderselskaberne afhængigt af, om de råder over eller ikke råder over datterselskaber, der opnår overskud, der er skattepligtigt i Nederlandene, selv om disse moderselskaber alle har hjemsted i denne medlemsstat. For
As regards the tax situation of the latter in relation to the profits of their subsidiaries, however, it must be noted that those profits are not taxable in the hands of those companies, whether the profits come from subsidiaries taxable in the Netherlands or from other subsidiaries.
»Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moderog datterselskaber fra forskellige medlemsstater, som fortolket på baggrund af EF-traktatens artikel 52 (efter ændring nu artikel 43 EF), er til hinder for en national bestemmelse, der ved fastsættelsen af skatten af overskuddet i et moderselskab med hjemsted i en medlemsstat gør fradragsretten for udgifter, der vedrører moderselskabets kapitalandele i et datterselskab med hjemsted i en anden medlemsstat, betinget af, at sådanne udgifter indirekte tiener til erhvervelse af overskud, der er skattepligtigt i den medlemsstat, hvor moderselskabet har hjemsted«
'CouncilDirective 90/435/EEC of 23 July 1990 on the common system of taxation applicable in the case of parent companies and subsidiaries of different Member States, interpreted in the tight of Article 52 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 43 EC) precludes a national provision which, when determining the tax on the profits of a parent company established in one Member State, makes the deductibility of costs in connection with that company's holding in the capital of a subsidiary established in another Member State subject to the condition that such costs be indirectly instrumental in making profits which are taxable in the Member State where the parent company is established.'
Generaladvokat S. Alber fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Femte Afdeling*) den 24. september 2002.
Advocate General S. Alber delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 24 September 2002.
Præjudiciel »Teletjenester — generelle tilladelser og individuelle tilladelser — direktiv 97/13/EF — gebyrer og afgifter for individuelle tilladelser« (Femte Afdeling)
'(1) On a proper construction, Article 43 EC, in conjunction with Article 48 EC, precludes national rules which provide that a Member State may grant a parent company subject to tax in that Member State a deduction on costs relating to a holding owned by it provided that the relevant subsidiary makes profits which are subject to tax in the Member State in which the parent company is established.
Ved to kendelser af 12. juni 2001, indgået til Domstolens Justitskontor den 23. juli 2001, har Consiglio di Stato i medfør af artikel 234 EF forelagt et præjudicielt spørgsmål, der er enslydende i de to sager, om fortolkningen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13/EF af 10. april 1997 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester.
(2) It makes no difference to the answer to Question 1 whether, where the subsidiary is subject to tax based on its profits in the Member State concerned but the parent company is not, the relevant Member State takes account of the abovementioned costs in levying tax on the subsidiary.'
Da den forelæggende ret finder det tvivlsomt, om nævnte artikel 20, stk. 2, og dekretet af 21. marts 2000 er i overensstemmelse med fællesskabsretten, har den udsat de to sager og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
Preliminary ruling (Telecommunications services — General authorisations and individual licences — Directive 97/13/EC — Fees and charges for individual licences) (Fifth Chamber)
»Tillægger direktiv 97/13/EF medlemsstaterne en ret til at pålægge virksomheder, der er indehavere af individuelle eller generelle tilladelser for teletjenester, at betale økonomiske ydelser, uanset hvorledes de er betegnet, der adskiller sig fra eller opkræves ud over dem, der i henhold til direktivet lovligt kan opkræves?«
By two orders of 12 June 2001, received at the Registry of the Court on 23 July 2001, the Consiglio di Stato (Council of State) referred to the Court for a preliminary ruling under Article 234 EC an identical question on the interpretation of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services.
Om det præjudicielle spørgsmål
Main proceedings and the question referred for a preliminary ruling
Det bemærkes indledningsvis, at hovedsagerne vedrører to virksomheder med individuelle tilladelser i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 97/13, og at indlæggene for Domstolen har koncentreret sig om bestemmelserne i direktivets artikel 11, der vedrører gebyrer og afgifter, der opkræves af virksomheder med individuelle tilladelser.
Albacom and Infrostrada had to pay a deposit on the charge referred to in Article 20(2) of Law No 448 and in the decree of 21 March 2000 (hereinafter 'the contested charge'). The national court states that that sum amounts to ITL 5 300 000 000 for Albacom.
Det må derfor antages, at Consiglio di Stato nærmere bestemt ønsker oplyst, om direktivets bestemmelser og navnlig direktivets artikel 11 forbyder medlemsstaterne at pålægge virksomheder med individuelle tilladelser for teletjenester økonomiske byrder som det omtvistede bidrag, alene fordi virksomhederne er i besiddelse af disse tilladelser.
The two companies take the view that, by introducing the contested charge, Law No 448 in practice re-establishes the royalty which applied in Italy when telecommunications services were subject to a monopoly and infringes Community law.
Ud over de gebyrer og afgifter, der er nævnt i artikel 11, og de gebyrer, som skal dække administrationsomkostningerne i forbindelse med procedurerne for udstedelse af generelle tilladelser, og som er fastsat i artikel 6, omhandler direktiv 97/13 kun udtrykkeligt en anden form for økonomisk byrde, nemlig det finansielle bidrag til opfyldelse af forsyningspligten, der er omhandlet i direktivets artikel 6 og i punkt 3.2. i bilaget til direktivet.
Each of those companies therefore submitted an extraordinary petition to the President of the Republic, seeking annulment of the decree of 21 March 2000. The Ministry of the Treasury, Budget and Economic Planning accordingly requested an opinion from the Consiglio di Stato concerning the validity of that decree.
Det må derfor konstateres, at et bidrag som det omtvistede ikke henhører under et af de tilfælde, der udtrykkeligt er nævnt i artikel 6 og 11 i direktiv 97/13.
Having doubts as to whether Article 20(2) of Law No 448 and the decree of 21 March 2000 complied with Community legislation, the national court decided to stay proceedings in the two cases and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Hertil skal det imidlertid bemærkes, at artikel 11, stk. 1, i direktiv 97/13 udtrykkeligt bestemmer, at medlemsstaterne skal sikre, at eventuelle gebyrer, som virksomhederne afkræves som led i
'Does Directive 97/13/EC permit Member States to require undertakings holding a licence or authorisation to carry on telecommunications activities to make financial payments, whatever they may be called, other than and in addition to those allowed by the Directive?'
tilladelsesprocedurerne, kun har til formål at dække de administrationsomkostninger, der er knyttet til det arbejde, der kræves i forbindelse med tilladelsesordningen.
First of all, it must be noted that the main proceedings concern two undertakings which hold individual licences within the meaning of Directive 97/13 and that the observations presented to the Court concentrated on Article 11 of that directive, concerning the fees and charges which apply to undertakings holding individual licences.
I forhold til den generelle bestemmelse i dette stk. 1, tages der i artiklens stk. 2 et forbehold, som er begrænset til tilfælde af ressourceknaphed.
The Consiglio di Stato is therefore essentially asking whether the provisions of that directive and, in particular, of Article 11 prohibit Member States from imposing financial charges such as the contested charge on undertakings which hold individual licences in the telecommunications sector solely because they hold such licences.
Ordlyden af direktivets artikel 11, stk. 2, må derfor gives en restriktiv fortolkning, og den tillader under alle omstændigheder ikke i sig selv en generalisering i den forstand, som den italienske regering har påberåbt sig.
Aside from the fees and charges mentioned in Article 11 and the fees intended to cover administrative costs related to the general authorisation procedure laid down in Article 6, Directive 97/13 expressly provides for only one type of financial charge, namely financial contributions to the provision of universal service, referred to in Article 6 and in paragraph 3(2) of the annex to the directive.
Det fremgår af første, tredje og femte betragtning til direktiv 97/13, at direktivet udgør en del af de foranstaltninger, der er truffet med henblik på fuld liberalisering af teletjenester og teleinfrastruktur fra den 1. januar 1998, og at direktiv 96/91 om liberalisering af markederne for teletjenester også hører til disse foranstaltninger.
There is no dispute that the contested charge does not seek to cover the administrative costs relating to an authorisation procedure or to ensure optimal use of a scarce resource. Decree No 318 and the decree of 5 February 1998 establish other charges for those purposes.
Til dette formål opstiller direktiv 97/13 ensartede principper for tilladelsesordningerne, der skal være et betydeligt bidrag til at hjælpe nye operatører ind på markedet.
Moreover, no claim has been made to the effect that the purpose of the contested charge is to finance the provision of universal service.
Disse principper omhandler ikke blot reglerne vedrørende bl.a. procedurerne for udstedelse af tilladelser og indholdet af disse, men også arten eller endog størrelsen af de økonomiske byrder, som er knyttet til disse procedurer, og som medlemsstaterne kan pålægge virksomhederne i telekommunikationssektoren.
The inevitable conclusion is that a charge such as the contested charge does not come under one of the cases expressly mentioned in Articles 6 and 11 of Directive 97/13.
Som det er præciseret i tolvte betragtning til direktiv 97/13, skal disse byrder være baseret på objektive, ikke-diskriminerende og gennemsigtige kriterier.
It should be noted, however, that Article 11(1) of Directive 97/13 expressly provides that Member States are to ensure that any fees imposed on undertakings as part of authorisation procedures seek only to cover the administrative costs incurred by the licensing system.
De må endvidere ikke modvirke formålet om fuld liberalisering af markedet, der indebærer, at markedet fuldt ud åbnes for konkurrence.
In relation to that general provision set out in Article 11(1), Article 11(2) inserts a reservation limited to the case of scarce resources.
Det er endvidere af betydning, at Den Italienske Republik i den første fase af gennemførelsen af de fællesskabsretlige direktiver med henblik på liberalisering af de nationale telemarkeder ophævede det bidrag, beregnet af omsætningen, der tidligere blev afkrævet koncessionshaverne for teletjenester.
The wording of Article 11(2) therefore calls for a restrictive interpretation and, in any event, cannot in itself be extrapolated as advocated by the Italian Government.
Det må derfor fastslås, at en sådan byrde gør de gebyrer og afgifter, som medlemsstaterne udtrykkeligt er berettigede til at opkræve i henhold til direktiv 97/13, betydelig tungere, og således skaber en væsentlig hindring for den frie udveksling af teletjenester.
Directive 97/13, as is clear from the first, third and fifth recitals in its preamble, is among the measures adopted for the complete liberalisation of telecommunications services and infrastructures as from 1 January 1998, which also include Directive 96/19 with regard to the implementation of full competition in telecommunications markets.