natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Domstolen har ligeledes overført dette ræsonnement til medlemsstaternes ansvar for manglende overholdelse af fællesskabsretten efter en logik, der er sammenlignelig med den, som jeg her foreslår Domstolen at anlægge.
The Court has also transposed this reasoning to liability of Member States for failure to observe Community law, on the basis of logic comparable to that which I propose the Court should adopt here.
Selv om betingelserne for, at en medlemsstat er forpligtet til at erstatte tab, der er forvoldt borgerne på grund af tilsidesættelser af fællesskabsretten, der kan tilregnes medlemsstaten, er blevet direkte fastsat af Domstolen 61, er det derimod inden for rammerne af de nationale erstatningsregler, at statens erstatningsansvar for det forvoldte tab gennemføres, dog således at
Whilst the conditions under which a Member State is obliged to make reparation for the damage caused to individuals by infringements of Community law that are attributable to that State have been laid down directly by the Court, 61it is, on the other hand, indeed on the basis of the rules of national law on liability that the State must make reparation for the consequences of the damage caused, provided that the conditions, particularly relating to time-limits, laid down by
Når der ikke findes fællesskabsretlige bestemmelser om tilbagesøgning af nationale afgifter, der er opkrævet med urette, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne, men disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og de må heller ikke gøre det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden 57.
It is clear from that caselaw that, in the absence of Community rules governing the refund of national charges levied though not due, it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts and tribunals having jurisdiction and to lay down the detailed procedural rules governing actions for safeguarding rights which individuals derive from Community law, provided, however, that such rules are not less favourable than those governing similar domestic actions and do not render virtually impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law.
Domstolen har således anerkendt, at det er foreneligt med fællesskabsretten, at der i de nationale processuelle regler fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister, som er »udtryk for et grundlæggende retssikkerhedsprincip, som på en gang beskytter den afgiftspligtige og den pågældende myndighed« 58. »Sådanne frister kan ikke antages i praksis at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til fællesskabsretten« 59. At Domstolen har
57The Court has thus recognised that it is compatible with Community law for national procedural rules to set reasonable periods of limitation within which an action must be brought, the laying-down of such timelimits being ‘an application of the fundamental principle of legal certainty protecting both the taxpayer and the administration concerned’. 58Indeed, ‘such timelimits are not liable to render virtually impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law’.
60 — Jf. Rewe-dommen, præmis 7, og Edis-dommen, præmis 20.
60 — Rewe, paragraph 7, and Edis, paragraph 20.
Det er således fastslået i den sidstnævnte dom, at »den omstændighed, at Domstolen har afsagt en præjudiciel dom vedrørende fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse, men ikke begrænset dommens tidsmæssige virkninger, ikke berører en medlemsstats ret til at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med den pågældende bestemmelse, under henvisning til en national, præklusiv frist« (præmis 26).
In the latter judgment it was held that ‘the fact that the Court has given a preliminary ruling interpreting a provision of Community law without limiting the temporal effects of its judgment does not affect the right of a Member State to impose a timelimit under national law within which, on penalty of being barred, proceedings for repayment of charges levied in breach of that provision must be commenced’ (paragraph 26).
57 — Jf. bl.a. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, præmis 5, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, præmis 13 og 16, dom af 17.7.1997, sag C-90/94, Haahr Petroleum, Sml. I, s. 4085, præmis 46, af 15.9.1998, sag C-231/96, Edis, Sml.
57 — See, in particular, Case 33/76 Rewe [1976] ECR 1989, paragraph 5; Case 45/76 Comet [1976] ECR 2043, paragraphs 13 and 16; Case C-90/94 Haahr Petroleum [1997] ECR I-4085, paragraph 46; Case C-231/96 Edis [1998] ECR I-4951, paragraphs 19 and 34; and Case C-30/02 Recheio — Cash & Carry [2004] ECR I-6051, paragraph 17. 58 — Rewe, paragraph 5, and Comet, paragraph 18.
I, s. 4951, præmis 19 og 34, og af 17.6.2004, sag C-30/02, Recheio — Cash & Carry, Sml. I, s. 6051, præmis 17. 58 — Rewe-dommen, præmis 5, og Comet-dommen, præmis 18.
See also, to the same effect, Haahr Petroleum, paragraph 48, Edis, paragraph 20, and Recheio — Cash and Carry, paragraph 18.
Jf. ligeledes i samme retning Haahr Petroleum-dommen, præmis 48, Edis-dommen, præmis 20, og Recheio — Cash & Carry-dommen, præmis 18. 61 — Det fremgår af Domstolens praksis, at tre betingelser skal være opfyldt, nemlig at bestemmelsen, der er tilsidesat, skal have til formål at tillægge borgerne rettigheder, tilsidesættelsen skal være tilstrækkeligt kvalificeret, og der skal være en direkte årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen af den forpligtelse, som påhviler staten, og de skadelidtes tab (jf. bl.a. Köbler-dommen, præmis 51).
61 — The caselaw shows that those conditions are threefold: the rule of Community law infringed must be intended to confer rights on individuals; the breach must be sufficiently serious; and there must be a direct causal link between the breach of the obligation incumbent on the State and the loss or damage sustained by the injured parties (Köbler, paragraph 51).
Domstolen har ligeledes præciseret, at disse tre betingelser »er nødvendige for og tilstrækkelige til, at borgerne har en ret til erstatning, uden at det af den grund er udelukket, at staten kan ifalde ansvar efter mindre restriktive betingelser i henhold til national ret« (Köbler-dommen, præmis 57).
The Court has added that these three conditions are ‘necessary and sufficient to found a right in favour of individuals to obtain redress, although this does not mean that the State cannot incur liability under less strict conditions on the basis of national law’ (Köbler, paragraph 57).
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT BOT — SAG C-2/06 med fællesskabsprincipperne om ækvivalens og effektivitet.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 which has become final, such as that in issue in the main proceedings.
betingelserne i medlemsstaternes nationale lovgivning for erstatning af tab, bl.a. med hensyn til frister, overholder principperne om ækvivalens og effektivitet 62.
national law concerning reparation for damage respect the principles of equivalence and effectiveness.
Domstolen har også på dette område anerkendt, at »en fastsættelse af rimelige, præklusive søgsmålsfrister i princippet opfylder [det fællesskabsretlige krav om effektivitet], for så vidt som det er udtryk for det grundlæggende retssikkerhedsprincip« 63.
62 Here also the Court has found that ‘the setting of reasonable limitation periods for bringing proceedings satisfies [the requirement arising from the principle of the effectiveness of Community law] in principle, inasmuch as it constitutes an application of the fundamental principle of legal certainty’. 63
I overensstemmelse med Domstolens faste praksis, der overholder medlemsstaternes procesautonomi, mener jeg, at medlemsstaterne i retssikkerhedsprincippets navn kan kræve, at en anmodning om fornyet prøvelse og omgørelse af en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig og er i strid med fællesskabsretten som efterfølgende fortolket af Domstolen, indgives til den kompetente forvaltning inden for en rimelig frist.
In accordance with this settled caselaw of the Court, which respects the procedural autonomy of the Member States, I consider that, on the basis of the principle of legal certainty, Member States may require an application for the review and withdrawal of an administrative decision which has become final and is contrary to Community law as subsequently interpreted by the Court to be submitted to the competent authority within a reasonable period.
Jeg foreslår herefter, at Domstolen svarer den forelæggende ret, at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at muligheden for at anmode om fornyet prøvelse og omgørelse af en forvaltningsafgørelse, som er blevet endelig efter udtømning af de nationale retsmidler, og som er i strid med fællesskabsretten som efterfølgende fortolket af Domstolen, uden at den nationale ret, der træffer afgørelse som øverste instans, har forelagt Domstolen en præjudiciel anmodning, af hensyn til retssikkerhedsprincippet skal anses for at være tidsmæssigt begrænset.
Consequently I propose that the Court’s reply to the national court should be that Community law does not preclude an application for the review and withdrawal of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted by the Court, without the national court ruling at final instance having referred a question to the Court for a preliminary ruling, from being made subject to a timelimit pursuant to the principle of legal certainty.
Det påhviler Finanzgericht Hamburg at efterprøve, om den tyske procesret foreskriver en frist for indgivelse af en anmodning om fornyet prøvelse og omgørelse af en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig, således som den, der er på tale i hovedsagen.
It will therefore be incumbent on the Finanzgericht Hamburg to ascertain whether German procedural law lays down a timelimit for lodging an application for the review and withdrawal of an administrative decision
Afslutningsvis mener jeg, at hvis Domstolen, i modsætning til den løsning, som jeg foreslår, ikke ønsker at omgøre den fjerde betingelse, der er fastsat i Kühne & Heitzdommen, bør den dels præcisere dens betydning, dels bestemme, at denne betingelse kun finder supplerende anvendelse, dvs. i det tilfælde, hvor en medlemsstats procesregler ikke har fastsat en frist for indgivelse af anmodninger om fornyet prøvelse og omgørelse af endelige forvaltningsafgørelser. 63 — Palmisani-dommen, præmis 28.
Finally, if the Court, contrary to the approach that I have proposed, does not wish to reopen the fourth condition laid down in Kühne & Heitz, it will have to clarify its meaning and also provide that it is a supplementary condition, that is to say, it applies only where the procedural rules of a Member State have not set a timelimit for the submission of applications for the review and withdrawal of final administrative decisions. 63 — Palmisani, paragraph 28.
Under hensyn til det anførte foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, som Finanzgericht Hamburg har forelagt, således:
I therefore propose that the Court reply as follows to the questions referred by the Finanzgericht Hamburg:
»1) Opfyldelsen af den i Domstolens dom af 13. januar 2004, Kühne & Heitz (sag C-453/00), opstillede betingelse, hvorefter en afgørelse truffet af en national ret, der træffer afgørelse som øverste instans, i betragtning af Domstolens efterfølgende praksis er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, der er foretaget, uden at Domstolen var blevet forelagt en præjudiciel anmodning i medfør af artikel 234, stk. 3, EF, forudsætter ikke, at sagsøgeren i hovedsagen har gjort fællesskabsretten gældende under det anlagte søgsmål ved de nationale domstole til prøvelse af den anfægtede afgørelse. 2)
(1) In order to be fulfilled, the condition laid down in the judgment of the Court in Case C-453/00 Kühne & Heitz that the decision of a national court ruling at final instance is, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC does not presuppose that the claimant in the main proceedings relied on Community law in the legal action under national law brought by him against the disputed administrative decision. (2) Community law does not preclude an application for the review and withdrawal of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted by the Court, without the national court ruling at final instance having referred a question to the Court for a preliminary ruling, from being made subject to a timelimit pursuant to the principle of legal certainty.
Det tilkommer medlemsstaterne — i overensstemmelse med de fællesskabsretlige principper om ækvivalens og effektivitet — at fastsætte fristen for indgivelse af en sådan anmodning.«
It is for the Member States to set, in accordance with the Community principles of equivalence and effectiveness, the period within which such an application must be submitted.
I sag C-2/06, angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Finanzgericht Hamburg (Tyskland) ved afgørelse af 21. november 2005, indgået til Domstolen den 4. januar 2006, i sagen:
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Finanzgericht Hamburg (Germany), made by decision of 21 November 2005, received at the Court on 4 January 2006, in the proceedings
DOMSTOLEN (Store Afdeling) sammensat af præsidenten, V. Skouris, afdelingsformændene P. Jann, C.W.A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts og A. Tizzano (refererende dommer) samt dommerne J.N. Cunha Rodrigues, A. Borg Barthet, M. Ilešič, P. Lindh og J.-C. Bonichot,
THE COURT (Grand Chamber), composed of V. Skouris, President, P. Jann, C.W.A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts and A. Tizzano (Rapporteur), Presidents of Chambers, J.N. Cunha Rodrigues, A. Borg Barthet, M. Ilešič, P. Lindh and J.-C. Bonichot, Judges,
KEMPTER generaladvokat: Y. Bot justitssekretær: fuldmægtig J. Swedenborg, på grundlag af den skriftlige forhandling, efter at der er afgivet indlæg af:
Advocate General: Y. Bot, Registrar: J. Swedenborg, Administrator, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
— Den Tjekkiske Republik ved T. Boček, som befuldmægtiget
— the Czech Republic, by T. Boček, acting as Agent,
— Republikken Finland ved E. Bygglin, som befuldmægtiget
— the Republic of Finland, by E. Bygglin, acting as Agent,
— Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved F. Erlbacher og T. van Rijn, som befuldmægtigede, og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 24. april 2007, afsagt følgende
— the Commission of the European Communities, by F. Erlbacher and T. van Rijn, acting as Agents, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 24 April 2007, gives the following
Den præjudicielle anmodning vedrører fortolkningen af det samarbejdsprincip, der er fastsat i artikel 10 EF, sammenholdt med dommen af 13. januar 2004, Kühne & Heitz (sag C-453/00, Sml. I, s. 837). I - 449
This reference for a preliminary ruling relates to the interpretation of the principle of cooperation arising from Article 10 EC, construed in the light of the judgment in Case C-453/00 Kühne & Heitz [2004] ECR I-837. I - 449
Anmodningen er indgivet inden for rammerne af en sag mellem Willy Kempter KG (herefter »Kempter«) og Hauptzollamt Hamburg-Jonas (det centrale toldkontor, herefter »Hauptzollamt«) angående anvendelsen af §§ 48 og 51 i forvaltningsloven (Verwaltungsverfahrensgesetz) af 25. maj 1976 (BGBl. 1976 I, s. 1253, herefter »VwVfG«).
The reference was made in proceedings between Willy Kempter KG (‘Kempter’) and the Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Principal Customs Office Hamburg-Jonas; ‘the Hauptzollamt’) concerning the application of Paragraphs 48 and 51 of the Law on Administrative Procedure (Verwaltungsverfahrensgesetz) of 25 May 1976 (BGBl. 1976 I, p.
Artikel 4, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 351, s. 1) er affattet således:
Article 4(1) of Commission Regulation (EEC) No 3665/87 of 27 November 1987 laying down common detailed rules for the application of the system of export refunds on agricultural products (OJ 1987 L 351, p. 1) is worded as follows:
»Uden at dette i øvrigt berører bestemmelserne i artikel 5 og 16, udbetales restitutionen kun, hvis der føres bevis for, at de produkter, for hvilke udførselsangivelsen er blevet antaget, senest 60 dage efter denne antagelse har forladt Fællesskabets toldområde i uforandret stand.«
‘Without prejudice to the provisions of Articles 5 and 16, the refund shall be paid only upon proof being furnished [that] the products for which the export declaration was accepted have, within 60 days from the date of such acceptance of the export declaration, left the customs territory of the Community in the unaltered state.’
Følgende er fastsat i artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 3665/87:
Article 5(1) of Regulation No 3665/87 states:
»Ud over at produktet skal have forladt Fællesskabets toldområde, er udbetalingen af restitutionen, uanset om den er differentieret eller udifferentieret, betinget af, at
‘Payment of the differentiated or nondifferentiated refund shall be conditional not only on the product having left the customs territory of the Community but
KEMPTER produktet, medmindre det er gået til grunde under transporten som følge af force majeure, er indført til et tredjeland og i givet fald til et bestemt tredjeland senest 12 måneder efter antagelsen af udførselsangivelsen, a) når der er alvorlig tvivl om produktets faktiske destination […]
KEMPTER also — save where it has perished in transit as a result of force majeure — on its having been imported into a nonmember country and, where appropriate, into a specific nonmember country within 12 months following the date of acceptance of the export declaration:
Det er i VwVfG’s § 48, stk. 1, første punktum, bestemt, at en ulovlig forvaltningsakt også efter at være blevet endelig kan trækkes helt eller delvis tilbage ex nunc eller ex tunc.
The first sentence of Paragraph 48(1) of the VwVfG provides that an unlawful administrative act may, even after it has become unchallengeable, be withdrawn wholly or in part, with prospective or retroactive effect.
VwVfG’s § 51 vedrører genåbning af procedurer, der allerede er afsluttet ved en forvaltningsakt, der er blevet endelig.
Paragraph 51 of the VwVfG concerns the reopening of a procedure closed by an administrative act that has become unchallengeable.
Det er i bestemmelsens stk. 1 fastsat, at den berørte myndighed på den berørte parts anmodning skal træffe afgørelse om ophævelse eller ændring af en endelig forvaltningsakt, hvis
Paragraph 51(1) provides that the relevant authority must, on application by the person concerned, decide whether to set aside or amend an unchallengeable administrative act:
— de faktiske eller retlige omstændigheder, hvorpå forvaltningsakten støttes, efterfølgende har ændret sig til fordel for den pågældende
1. if the factual or legal situation on which the act was based has changed, following its adoption, in favour of the person concerned ;
— der foreligger nye bevismidler, som ville have resulteret i en for den pågældende mere fordelagtig afgørelse, og
2. if there is new evidence which would have led to a decision more favourable to the person concerned;
— der foreligger grunde til at genåbne sagen i henhold til § 580 i lov om retsplejen i civile sager (Zivilprozessordnung).
3. if there are grounds for reopening the procedure in accordance with Paragraph 580 of the Code of Civil Procedure (Zivilprozessordnung).
I stk. 3 i samme bestemmelse i VwVfG er det præciseret, at en sådan ansøgning skal indgives inden for en frist på tre måneder fra den dag, hvor den berørte part er blevet bekendt med de omstændigheder, der kan begrunde en genåbning af proceduren.
Paragraph 51(3) states that such an application must be made within a period of three months from the day on which the person concerned became aware of the ground for reopening the procedure.
De faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
The facts of the main proceedings and the questions referred for a preliminary ruling
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Kempter i perioden fra 1990 til 1992 eksporterede kvæg til en række arabiske lande og det tidligere Jugoslavien. Kempter ansøgte i henhold til forordning nr. 3665/87, der var i kraft på daværende tidspunkt, om og modtog i denne forbindelse eksportrestitutioner fra Hauptzollamt.
According to the order for reference, Kempter exported cattle in the years 1990 to 1992 to a number of Arab countries and countries of the former Yugoslavia.
I forbindelse med en markedsordningskontrol fastslog Betriebsprüfungsstelle Zoll (toldkontroltjenesten) ved Oberfinanzdirektion (det regionale finansdirektorat) Freiburg, at en del af dyrene forud for deres indførsel til nævnte tredjelande var døde eller var blevet nødslagtet under transporten eller under karantæne i bestemmelseslandet.
On conduct of an inquiry, the Betriebsprüfungsstelle Zoll (Customs Inspectorate) of the Oberfinanzdirektion (Principal Revenue Office), Freiburg, established that, before their import into those nonmember countries, some of the animals had died or been slaughtered out of necessity during transport or in the course of quarantine in the countries of destination.
Kempter anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse uden imidlertid at gøre gældende, at der var sket tilsidesættelse af fællesskabsretten.
Kempter brought an action against that decision, but did not plead breaches of Community law.
Finanzgericht Hamburg forkastede Kempters søgsmål ved dom af 16. juni 1999 med den begrundelse, at sagsøgeren ikke havde fremlagt de nødvendige beviser for, at dyrene var blevet indført til et tredjeland i løbet af de 12 måneder, der følger efter antagelsen af udførselsangivelsen, således som det for udbetaling af restitution kræves i henhold til artikel 5, stk. 1, litra a), i forordning nr. 3665/87.
By judgment of 16 June 1999, the Finanzgericht Hamburg (Finance Court, Hamburg) dismissed the action, on the ground that the claimant had not proved that the animals were imported into a nonmember country within 12 months following the date of acceptance of the export declaration, as required by Article 5(1) (a) of Regulation No 3665/87 for the payment of refunds.
Ved kendelse af 11. maj 2000 forkastede Bundesfinanz- hof som øverste instans den af Kempter iværksatte appel til prøvelse af denne dom.
By order of 11 May 2000, the Bundesfinanzhof (Federal Finance Court) rejected at final instance Kempter’s appeal against that judgment.
Hauptzollamts tilbagesøgningsafgørelse af 10. august 1995 er således blevet endelig.
The Hauptzollamt’s repayment decision of 10 August 1995 thus became final.
Ved dom af 14. december 2000, Emsland-Stärke (sag C-110/99, Sml. I, s. 11569, præmis 48), har Domstolen fastslået, at den betingelse, hvorefter produkterne skal være indført til et tredjeland, som udbetaling af eksportrestitution i henhold til en fællesskabsforordning er underlagt, kun kan gøres gældende over for restitutionsmodtageren forud for tildelingen heraf.
In its judgment of 14 December 2000 in Case C-110/99 Emsland-Stärke [2000] ECR I-11569, at paragraph 48, the Court held that the condition that the goods must have been imported into a nonmember country in order for the export refunds provided for by a Community regulation to be granted can be raised against the recipient of the refunds only before their grant.