natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kongeriget Spanien har heroverfor anført, at eftersom der er tale om specialisering inden for farmaceuterhvervet, er erhvervet som hospitalsfarmaceut ikke omfattet af direktiv 89/48’s anvendelsesområde.
In reply, the Kingdom of Spain contends that the profession of hospital pharmacist, as a specialisation of the profession of pharmacist, does not fall within the scope of Directive 89/48.
Dette erhverv kan udelukkende reguleres af en særlovgivning, eftersom artikel 47, stk. 3, EF indfører et udtrykkeligt forbehold, der navnlig omhandler ophævelsen af restriktionerne hvad angår udøvelsen af farmaceutisk virksomhed.
That profession, it argues, can be governed only by specific legislation, since Article 47(3) EC inserts an express proviso relating to, inter alia, the abolition of restrictions on the exercise of the pharmaceutical professions.
En sådan ophævelse af restriktioner kan derfor ikke gennemføres via direktivets generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser.
Such an abolition of restrictions cannot, as a result, be achieved through the general system for the recognition of diplomas laid down by Directive 89/48.
Denne fortolkning finder støtte i direktiv 85/432 og 85/433, der opfylder behovet for indførelse af særlige bestemmelser om samordning af lovgivningerne om visse former for farmaceutisk virksomhed med henblik på at lette den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser og kvalifikationsbeviser i farmaci.
That interpretation, it submits further, is borne out by Directives 85/432 and 85/433, which meet the requirement that special rules be laid down for the coordination of legislation relating to certain pharmaceutical activities for the purpose of allowing mutual recognition of qualifications and diplomas in pharmacy.
Direktiv 89/48, der som eneste betingelse for anerkendelse af eksamensbeviser opstiller et krav om studiets minimumsvarighed, er derimod ikke tilstrækkeligt til at sikre iagttagelse af specificeringskravet i artikel 47, stk. 3, EF.
By contrast, Directive 89/48, in which the sole condition laid down for the recognition of diplomas is a minimum duration of studies, is insufficient to ensure compliance with the obligation to provide specific rules laid down in Article 47(3) EC.
Det følger heraf, at Kommissionen som følge af den manglede vedtagelse af særlige regler inden for området i medfør af artikel 3 i direktiv 85/432 ikke kan påberåbe sig direktiv 89/48 til støtte for påstanden om den nationale lovgivnings manglende iagttagelse af den generelle ordning om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser.
It follows that, in the absence of any specific legislation adopted in that matter pursuant to Article 3 of Directive 85/432, the Commission cannot rely on Directive 89/48 for the purpose of challenging the failure of the national legislation to comply with the general system for the recognition of diplomas.
Begge parter i sagen er enige om, at direktiv 85/432 og 85/433 ikke finder anvendelse på det eksamensbevis som specialfarmaceut, der giver adgang til erhvervet som hospitalsfarmaceut.
The two parties to the proceedings accept that Directives 85/432 and 85/433 do not apply to the diploma of specialist pharmacist giving access to the profession of hospital pharmacist.
De drager imidlertid to forskellige konklusioner på baggrund af denne fortolkning.
However, they draw two different conclusions from that interpretation.
Ifølge Kommissionen indebærer den manglende udstedelse af et særligt direktiv, at det omhandlede eksamensbevis er omfattet af direktiv 89/48’s anvendelsesområde, hvorimod den manglende udstedelse af et sådant direktiv ifølge Kongeriget Spanien indebærer, at anerkendelsen heraf hverken er reguleret af direktiv 89/48 eller nogen anden afledt retsakt.
The Commission submits that the absence of a specific directive means that that diploma falls within the scope of Directive 89/48, whereas the Kingdom of Spain submits that, in the absence of such a directive, recognition of that diploma must be regarded as being governed neither by Directive 89/48 nor by any other measure of secondary legislation.
Herom skal det indledningsvis fastslås, at direktiv 89/48’s anvendelsesområde ikke afgrænses ved typen af erhverv eller eksamensbevis.
In this connection, it should be noted at the outset that the scope of Directive 89/48 is not restricted according to the field or type of the diplomas concerned.
Det fremgår nemlig af direktivets artikel 1, litra a), at det navnlig finder anvendelse på ethvert eksamensbevis, der er udstedt efter afslutningen på en post-gymnasial uddannelse af mindst tre års varighed, som berettiger indehaveren heraf at optage et lovreguleret erhverv.
It is apparent from Article 1(a) thereof that that directive applies to, inter alia, any diploma of higher education awarded on completion of a post-secondary course of at least three years’ duration and allowing its holder to take up a regulated profession.
Selv om Kongeriget Spanien ikke sætter spørgsmålstegn ved definitionen af eksamensbeviset og det i sagen omhandlede erhverv, har det gjort gældende, at eftersom direktiv 89/48 ikke finder anvendelse på eksamensbeviset som specialist i farmaci, er det ikke forpligtet til at givet statsborgere fra andre medlemsstater mulighed for beskæftigelse som hospitalsfarmaceut.
Even though it does not dispute such a classification of the diploma and profession at issue, the Kingdom of Spain takes the view that, since Directive 89/98 does not apply to diplomas of specialisations in pharmacy, it is not obliged to provide for the option for nationals of other Member States to take up the profession of hospital pharmacist.
Denne fortolkning af direktivet skal forkastes.
Such an interpretation of the directive must be rejected.
I denne forbindelse bør det for det første fremhæves, at retten til at få anerkendt eksamensbeviser er udtryk for den ret til etableringsfrihed, der følger af artikel 43, stk. 2, EF.
First of all, the right to recognition of diplomas is guaranteed as an expression of the fundamental right to freedom of establishment by the second paragraph of Article 43 EC.
Som det fremgår af tredje betragtning til direktiv 89/48, har det til formål at indføre en »metode for gensidig anerkendelse« af de heri omhandlede eksamensbeviser.
Directive 89/48, as is apparent from the third recital in its preamble, lays down a ‘method of recognition’ of the diplomas which it covers.
Det indeholder en generel ordning for anerkendelse af eksamensbeviser fra højere læreanstalter, der giver adgang til et lovreguleret erhverv og dermed til udøvelsen af en traktatbestemt ret.
It establishes a general system for the recognition of higher-education diplomas enabling the holder to gain access to a regulated profession and thus to exercise a right enshrined in the Treaty.
Som Kommissionen desuden har påpeget, indfører direktiv 89/48 ingen ordning om automatisk anerkendelse.
Moreover, as the Commission has pointed out, Directive 89/48 does not establish a system of automatic recognition.
Selv om det anerkender retten til at optage et lovreguleret erhverv, giver direktivet i henhold til artikel 4, litra b), nemlig værtsmedlemsstaten ret til at underkaste en ansøger, der er statsborger i en anden medlemsstat, en prøvetid eller en egnethedsprøve, navnlig når den uddannelse, den pågældende har fået, omfatter fag eller discipliner, som er væsentligt forskellige fra dem, der er omfattet af det eksamensbevis, som er foreskrevet i værtslandet, eller når det lovregulerede erhverv i værtsmedlemsstaten omfatter en eller flere former for lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed, der ikke forekommer i lovregulerede erhverv i oprindelseslandet eller det land, som ansøgeren kommer fra, og når forskellen mellem den erhvervsmæssige virksomhed i de to omhandlede medlemsstater er karakteriseret ved særlige uddannelser, der er forskellige.
Although it recognises the right of access to regulated professions, that directive, under Article 4(b) thereof, allows the host State to require an applicant who is a national of another Member State to complete an adaptation period or to take an aptitude test, in particular where the matters covered by the education and training he has received differ substantially from those covered by the diploma required in the host Member State, or where the profession regulated in the host Member State comprises one or more regulated professional activities which are not in the profession regulated in the Member State from which the applicant originates or comes and that difference between the professional activities in the two Member States concerned corresponds to different specific training.
Kongeriget Spanien har gjort gældende, at artikel 47, stk. 3, EF under alle omstændigheder udelukker, at et direktiv, der har til formål at indføre en generel ordning om anerkendelse af eksamensbeviser, kan finde anvendelse på sundhedssektoren, eftersom denne artikel udtrykkeligt indfører en undtagelse for så vidt angår udøvelse af lægegerning eller lignende virksomhed eller af farmaceutisk virksomhed, der ikke kan liberaliseres, når der ikke foreligger nogen retsakt, hvorved reglerne for »samordning af de betingelser, der er opstillet af de forskellige medlemsstater for udøvelse af sådanne erhverv«, fastsættes.
The Kingdom of Spain submits that Article 47(3) EC precludes, in any event, a directive designed to implement a general system for the recognition of diplomas from being applied to the health professions, since that article expressly inserts a proviso concerning the medical and allied and pharmaceutical professions, restrictions on the access to which cannot be removed in the absence of a measure fixing the rules relating to the ‘coordination of the conditions for their exercise in the various Member States’.
En sådan fortolkning af artikel 47, stk. 3, EF ville nemlig medføre, at ud over, at direktiv 89/48 ikke ville blive anvendt, ville det også indebære en undtagelse til fællesskabsborgernes ret til anerkendelse af eksamensbeviser som specialist i farmaci, til trods for at denne ret følger af artikel 43, stk. 2, EF.
Such an interpretation of Article 47(3) EC would result, in fact, not only in a failure to apply Directive 89/48 but more generally in precluding the right of Community nationals to recognition of diplomas of specialisations in pharmacy, even though that right stems from the second paragraph of Article 43 EC.
Derimod har artikel 47, stk. 3, EF ikke til formål at indskrænke rækkevidden af retten til at få anerkendt eksamensbeviser, men at undgå, at der indføres en ordning om automatisk anerkendelse af eksamensbeviser, der giver adgang til erhverv i sundhedssektoren i mangel af en samordning af de bestemmelser, der regulerer udøvelsen af disse erhverv. Denne bestemmelse i EF-traktaten vedrører således en ordning, der skal udfærdiges i overensstemmelse med den gradvise harmonisering af de bestemmelser, der regulerer udøvelsen af disse erhverv.
On the contrary, the objective of Article 47(3) EC is not to restrict the scope of the right to recognition of diplomas, but to avoid the implementation of a system for the automatic recognition of diplomas giving access to the health professions in the absence of coordination of the provisions governing the exercise of those professions.
Det følger heraf, at anerkendelsen af eksamensbeviser, der giver adgang til erhvervet som hospitalsfarmaceut, er omfattet af direktiv 89/48’s anvendelsesområde, og at medlemsstaterne er forpligtede til at fastsætte en ordning til anerkendelse heraf i henhold til betingelserne i dette direktiv.
Accordingly, the recognition of diplomas giving access to the profession of hospital pharmacist falls within the scope of Directive 89/48 and the Member States must provide for a system allowing for that recognition, under the conditions laid down in that directive.
Henset til det ovenfor anførte må det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 89/48, idet det ikke har truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at gennemføre dette direktiv for så vidt angår erhvervet som hospitalsfarmaceut.
In the light of the foregoing, it must be held that, by failing to adopt all the measures necessary to transpose Directive 89/48, as far as the profession of hospital pharmacist is concerned, the Kingdom of Spain has failed to fulfil its obligations under that directive.
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party’s pleadings.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Kongeriget Spanien har tabt sagen, bør det pålægges Kongeriget Spanien at betale sagens omkostninger.
Since the Commission has applied for the Kingdom of Spain to be ordered to pay the costs and the latter has been unsuccessful, the Kingdom of Spain must be ordered to pay the costs.
Forenede sager C-95/07 og C-96/07
Joined Cases C-95/07 and C-96/07
(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione tributaria provinciale di Genova)
(References for a preliminary ruling from the Commissione tributaria provinciale di Genova)
»Sjette momsdirektiv — omvendt betalingspligt — ret til fradrag — præklusionsfrist — fejl ved regnskabet og angivelse vedrørende transaktioner, der er undergivet ordningen for omvendt betalingspligt«
(Sixth VAT Directive — Reverse charge procedure — Right to deduct — Time-bar — Irregularity in accounts and tax returns affecting transactions subject to the reverse charge procedure)
Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 13. marts 2008 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Sharpston delivered on 13 March 2008 . . . . . I - 3460Judgment of the Court (Third Chamber), 8 May 2008 . . . . . . . . . . . .
[Rådets direktiv 77/388, art. 17, art. 18, stk. 2 og 3, og art. 21, stk. 1, litra b)]
(Council Directive 77/388, Arts 17, 18(2) and (3) and 21(1)(b))
SAMMENDRAG — FORENEDE SAGER C-95/07 OG C-96/07
SUMMARY — JOINED CASES C-95/07 AND C-96/07
[Rådets direktiv 77/388, art. 18, stk. 1, litra d), og art. 22]
(Council Directive 77/388, Arts 18(1)(d) and 22)
person, og idet den omstændighed, at en præklusionsfrist over for afgiftsmyndigheden først begynder at løbe på et senere tidspunkt end den præklusionsfrist, der gælder for den afgiftspligtige persons udøvelse af sin fradragsret, ikke kan gribe ind i lighedsprincippet.
tax authority at a date subsequent to the date from which the limitation period applicable to the right to deduct of a taxable person begins to run is not such as to infringe the principle of equality
(jf. præmis 46, 51 og 54 samt domskonkl. 1)
(see paras 46, 51, 54, operative part 1)
Artikel 18, stk. 1, litra d), og artikel 22 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2000/17, er til hinder for en praksis med hensyn til berigtigelse af angivelser og opkrævning af merværdiafgift, som sanktionerer en tilsidesættelse af dels de forpligtelser, der følger af formaliteter, der er fastsat i national lovgivning i overensstemmelse med artikel 18, stk. 1, litra d), dels de regn-skabs- og angivelsesforpligtelser, der
However, Articles 18(1)(d) and 22 of Sixth Directive 77/388 on the harmonisation of the laws of the Member States relating to turnover taxes, as amended by Directive 2000/17, preclude a practice whereby tax returns are reassessed and value added tax recovered which penalises a failure to comply, first, with obligations arising from formalities laid down in national legislation pursuant to Article 18(1)(d), and, second, with the obligations relating to accounts and
Effektivitetsprincippet er ikke tilsidesat, blot fordi afgiftsmyndigheden med hensyn til opkrævningen af den ubetalte merværdiafgift råder over en længere frist end den, der er tillagt de afgiftspligtige personer med henblik på udøvelsen af deres fradragsret, idet afgiftsmyndighedens situation ikke kan sammenlignes med situationen for en afgiftspligtig
The principle of effectiveness is not infringed merely because the tax authority has a longer period in which to recover unpaid value added tax than the period granted to taxable persons for the exercise of their right to deduct because the position of the tax authority cannot be compared with that of a taxable person and the fact that a limitation period begins to run as regards the
ECOTRADE følger af nævnte artikel 22, stk. 2 og 4, ved at nægte adgang til fradragsret ved anvendelsen af ordningen for omvendt betalingspligt.
ECOTRADE tax returns under Article 22(2) and (4) respectively, by denying the right to deduct in the case of a reverse charge procedure.
En afgiftspligtig persons tilsidesættelse af de formaliteter, der er fastsat af en medlemsstat i henhold til sjette direktivs artikel 18, stk. 1, litra d), kan ikke berøve vedkommende fradragsretten, eftersom fradrag for indgående merværdiafgift i henhold til princippet om afgiftsmæssig neutralitet skal indrømmes, hvis de materielle betingelser herfor er opfyldt, selv om de afgiftspligtige ikke måtte have opfyldt visse materielle betingelser.
The failure by a taxable person to comply with the formalities imposed by a Member State pursuant to Article 18(1)(d) of the Sixth Directive cannot deprive him of his right to deduction since, in accordance with the principle of fiscal neutrality, the deduction of input tax must be allowed if the substantive requirements are satisfied, even if the taxable person has failed to comply with some of the formal requirements.
til fradrag af merværdiafgift.
that they would have the effect of systematically undermining the right to deduct value added tax.
En praksis med berigtigelse og opkrævning, hvorefter den afgiftspligtige persons tilsidesættelse af forpligtelserne vedrørende regnskab og angivelse sanktioneres med nægtelse af adgang til fradrag, går imidlertid klart videre end nødvendigt for at opnå formålet med at sikre den korrekte anvendelse af disse forpligtelser som omhandlet i sjette direktivs artikel 22, stk. 7, eftersom fællesskabsretten ikke forhindrer medlemsstaterne i efter omstændighederne at pålægge en bøde eller en økonomisk sanktion, der er afpasset efter tilsidesættelsens grovhed, for at sanktionere den manglende iagttagelse af disse forpligtelser.
A reassessment and recovery practice, which penalises noncompliance on the part of the taxable person with the obligations relating to accounts and tax returns by a denial of the right to deduct, clearly goes further than is necessary to attain the objective of ensuring the correct application of such obligations within the meaning of Article 22(7) of the Sixth Directive, since Community law does not prevent Member States from imposing, where necessary, a fine or a financial penalty proportionate to the seriousness of the offence in order to sanction a failure to comply with those obligations.
Den nævnte praksis går ligeledes videre end nødvendigt for at sikre korrekt opkrævning af merværdiafgiften og for at undgå svig, fordi den endog kan medføre, at fradragsretten fortabes, hvis afgiftsmyndighedens berigtigelse af angivelsen først sker efter udløbet af den præklusionsfrist, der gælder for den afgiftspligtige persons udøvelse af fradragsretten.
That practice also goes further than is necessary for the correct collection of the tax and for the prevention of evasion, since it may even lead to the loss of the right to deduct if the reassessment of the tax return by the tax authorities is made after the expiry of the limitation period available to the taxable person in which to make the deduction.
Desuden kan foranstaltninger truffet af medlemsstaterne med henblik på at sikre, at den afgiftspligtige person opfylder sin forpligtelse til angivelse og betaling, eller for at fastsætte andre forpligtelser, som de skønner nødvendige for at sikre en korrekt opkrævning af afgiften og for at undgå svig, ikke anvendes på en sådan måde, at de systematisk anfægter retten
Furthermore, the measures taken by the Member States to ensure that taxable persons comply with their obligations relating to declaration and payment or impose other obligations which they deem necessary for the correct collection of the tax and for the prevention of evasion may not be used in such a way
(jf. præmis 62, 63, 65-68 og 72 samt domskonkl. 2)
(see paras 62, 63, 65-68, 72, operative part 2)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT SHARPSTON — FORENEDE SAGER C-95/07 OG C-96/07
OPINION OF MS SHARPSTON — JOINED CASES C-95/07 AND C-96/07
Selskabet antog fejlagtigt, at disse tjenesteydelser var momsfritaget og medtog dem ikke i sit momsregnskab.
It mistakenly believed those services to be exempt, and did not include them in its VAT accounts.
Selskabet burde i henhold til bestemmelserne om proceduren med »omvendt afgiftspligt« have angivet momsen for disse ydelser som indgående moms, som så skulle have været fratrukket selskabets udgående moms.
It should in fact, under the ‘reverse charge’ mechanism, have declared itself liable for input VAT on the supplies, which it should then have deducted from its output tax.
Dette ville have indebåret to bogføringsmæssige registreringer, der ophævede hinanden, således at der ikke ville være opstået momspligt i forhold til afgiftsmyndigheden.
That would have involved two accounting entries, cancelling each other out, so that no payment would have been due to the tax authority.
Selskabet opnåede imidlertid det samme resultat ved ikke at opgive eller fratrække indgående moms, men ved at betale fuld udgående moms.
It none the less achieved the same result by not declaring or deducting any input tax but paying output tax in full.
Da afgiftsmyndigheden opdagede fejlen, søgte den at inddrive den indgående moms, der ikke var opgivet, med støtte i dens beføjelse efter nationale bestemmelser til at
Discovering the error, the tax authority seeks to recover the undeclared input tax,
Med det af Commissione Tributaria Provinciale (Genova, Italien) forelagte spørgsmål i den foreliggende præjudicielle sag ønskes det følgelig oplyst, om den situation, der opstår som følge af forskellen mellem disse to perioder, der fører til, at afgiftsmyndigheden opkræver moms, der ikke havde været skyldig, såfremt procedurerne var fulgt korrekt, er forenelig med de fællesskabsretlige bestemmelser om merværdiafgift.
The question raised in the present references for a preliminary ruling, from the Commissione Tributaria Provinciale (Provincial Tax Court, Genoa) is therefore whether the situation arising out of that discrepancy between the two periods, leading to VAT being claimed by the tax authority which would not have been due if the procedures had been properly followed, is compatible with Community VAT law.
Relevante fællesskabsbestemmelser
Relevant Community legislation
Det fælles merværdiafgiftssystems grundlæggende kendetegn fremgår af første direktivs artikel 2 5:
The fundamental features of the common VAT system are set out in Article 2 of the First Directive: 5
»Det fælles merværdiafgiftssystem bygger på det princip, at der på varer og ydelser skal anvendes en generel forbrugsafgift, der er nøjagtig proportional med varernes og ydelsernes pris, uanset antallet af transaktioner i de produktions- og distributionsled, der ligger før beskatningsleddet.
‘The principle of the common system of value added tax entails the application to goods and services of a general tax on consumption exactly proportional to the price of the goods and services, whatever the number of transactions which take place in the production and distribution process before the stage at which the tax is charged.