natgillin/translations-raw huggingface dataset:
RINAU c) hvis retten i sin afgørelse har taget hensyn til de grunde og det bevismateriale, som dannede grundlag for den retsafgørelse, der blev truffet i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980«.
(c) the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.’
Hvad angår attestens virkninger gælder, at når en retsafgørelse om tilbagegivelse af barnet, jf. artikel 40, stk. 1, litra b), er blevet attesteret, anerkendes den i en anden medlemsstat og er eksigibel dér, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet, og uden at der kan gøres indsigelse mod anerkendelsen.
As regards the effects of certification, once the certificate has been issued, the judgment requiring the return of a child referred to in Article 40(1)(b) is to be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition.
Det bemærkes, at denne ordning alene finder anvendelse i tilfælde af tilbagegivelse af et barn efter en afgørelse om ikke at tilbagegive det i henhold til forordningens artikel 11, stk. 8.
It should be recalled that those rules apply only in the event of return of a child following a judgment ordering nonreturn referred to in Article 11(8) of the Regulation.
Til fordel herfor taler artikel 11, stk. 8, hvori det hedder, at »[u]anset om det i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 er blevet bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, er en senere retsafgørelse, der beordrer barnet tilbagegivet, truffet af en ret, der har kompetence i medfør af denne forordning, eksigibel i henhold til kapitel III, afdeling 4, for at sikre tilbagegivelse af barnet«.
Article 11(8) of the Regulation supports that view, stating that ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction under this Regulation shall be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III below in order to secure the return of the child’.
Selv om udtrykket »uanset om det […] er blevet bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives« indeholder en vis tvetydighed, indikerer sætningens sammenhæng med udtrykket »en senere retsafgørelse« en vis kronologisk forbindelse mellem en afgørelse, nemlig afgørelsen om ikke at tilbagegive et barn, og den efterfølgende afgørelse, idet en sådan formulering ikke giver anledning til tvivl for så vidt angår den første afgørelses forudgående karakter.
Although the expression ‘[n]otwithstanding a judgment of non-return’ is somewhat ambiguous, its link with the words ‘any subsequent judgment’ indicates a chronological relationship between a decision, namely that of nonreturn, and the subsequent decision, such wording leaving no room for any doubt as regards the prior nature of the first decision.
17. betragtning til forordningen bekræfter denne fortolkning, idet det heri præciseres, at en afgørelse om ikke at tilbagegive et barn »bør […] kunne erstattes af en senere afgørelse truffet af retten i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse«.
Recital 17 in the preamble to the Regulation confirms that interpretation, stating that a nonreturn decision ‘could be replaced by a subsequent decision by the court of the Member State of habitual residence of the child prior to the wrongful removal or retention’.
Det fremgår ligeledes af forordningens artikel 42, stk. 2, litra c), hvorefter retten skal tage hensyn til de grunde og det bevismateriale, som dannede grundlag for den retsafgørelse, der blev truffet i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980, at denne ret alene kan træffe afgørelse, efter at en afgørelse om ikke at tilbagegive et barn er blevet truffet i fuldbyrdelsesstaten.
It is also apparent from Article 42(2)(c) of the Regulation, which requires the court to take into consideration the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, that that court may adjudicate only after the adoption of a nonreturn decision in the Member State of enforcement.
Det følger heraf, at forordningens artikel 40, stk. 1, er en bestemmelse, som alene finder anvendelse, når der forinden er truffet en afgørelse i fuldbyrdelsesstaten om ikke at tilbagegive et barn.
It follows from this that Article 40(1)(b) of the Regulation is a provision which applies only where a nonreturn decision has been taken beforehand in the Member State of enforcement.
De følger, som indlæggene anført i denne doms præmis 58 udleder af denne fortolkning, kan imidlertid ikke antages.
The consequences that the observations referred to in paragraph 58 of this judgment infer from that interpretation cannot however be accepted.
Der stilles således i forordningens artikel 11, stk. 3, krav om, at en ret, til hvilken der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse af et barn, fremmer sagen hurtigt under anvendelse af de hurtigste procedurer, der er til rådighed efter national lovgivning.
Article 11(3) of the Regulation requires that courts to which an application for return is made act expeditiously, using the most expeditious procedures available in national law.
Artikel 11, stk. 3, andet afsnit, bestemmer endvidere, at uden at det berører dette mål om hurtighed, træffer retten sin afgørelse senest seks uger efter, at anmodningen er indgivet, medmindre særlige omstændigheder gør dette umuligt.
The second subparagraph of Article 11(3) requires, in addition, that, without prejudice to that objective of expedition, the judgment must be issued, except where exceptional circumstances make this impossible, no later than six weeks after the application is lodged.
Artikel 11, stk. 6, bestemmer nærmere, at når en ret i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 har bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, fremsender den straks, enten direkte eller gennem den pågældende medlemsstats centralmyndighed, en genpart af retsafgørelsen samt af de relevante dokumenter, herunder navnlig en udskrift af retsbogen, til den kompetente ret eller centralmyndigheden i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse.
More specifically, Article 11(6) provides that, where a nonreturn order has been issued by a court, the court must immediately, either directly or through its central authority, transmit a copy of that court order and of the relevant documents, in particular a transcript of the hearings before the court, to the court with jurisdiction or central authority in the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
Disse skridts hastende karakter fremgår ligeledes af sidste punktum i bestemmelsen, hvorefter »alle de nævnte dokumenter skal være retten [i domsstaten] i hænde inden en måned efter, at afgørelsen om ikke at tilbagegive barnet er truffet«.
The urgent nature of those steps is also revealed by the last sentence of Article 11(6), which provides that the court of origin ‘shall receive all the mentioned documents within one month of the date of the nonreturn order’.
Disse bestemmelser skal ikke alene sikre et barns umiddelbare tilbagegivelse til den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, men også give retten i domsstaten mulighed for at vurdere de grunde og beviser, som afgørelsen om ikke at tilbagegive barnet bygger på.
Those provisions seek not only to secure the immediate return of the child to the Member State where he or she was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention, but also to enable the court of origin to assess the reasons for and evidence underlying the nonreturn decision issued.
Retten i domsstaten er navnlig forpligtet til at undersøge, hvorvidt de betingelser, der er anført i denne doms præmis 67, er opfyldt.
In particular, the court of origin is required to examine whether the conditions set out in paragraph 67 of this judgment are satisfied.
Da denne vurdering i sidste instans tilkommer retten i domsstaten, jf. forordningens artikel 10 og artikel 40, stk. 1, litra b), er de tvister, som — efter at der er truffet en afgørelse om ikke at tilbagegive et barn — opstår eller genopstår i fuldbyrdelsesstaten, ikke afgørende og kan betragtes som uden indvirkning på forordningens gennemførelse.
Since responsibility for that assessment ultimately lies with the court of origin, pursuant to Articles 10 and 40(1)(b) of the Regulation, procedural steps which, after a nonreturn decision has been taken, occur or recur in the Member State of enforcement are not decisive and may be regarded as irrelevant for the purposes of implementing the Regulation.
Hvis dette ikke var tilfældet, ville forordningen risikere at være uden effektiv virkning, idet formålet med den umiddelbare tilbagegivelse af barnet ville være underordnet betingelsen om, at alle processuelle muligheder i den medlemsstat, hvor barnet ulovligt tilbageholdes, er udtømt.
If the position were otherwise, there would be a risk that the Regulation would be deprived of its useful effect, since the objective of the immediate return of the child would remain subject to the condition that the redress procedures allowed under the domestic law of the Member State in which the child is wrongfully retained have been exhausted.
Denne risiko vejer så meget desto tungere for så vidt angår børn med en lav alder, idet biologisk tid ikke kan måles efter generelle kriterier, henset til sådanne børns intellektuelle og psykologiske niveau og den hast, hvormed de udvikler sig.
That risk should be particularly balanced because, as far as concerns young children, biological time cannot be measured according to general criteria, given the intellectual and psychological structure of such children and the speed with which that structure develops.
Det skal tilføjes, at denne fortolkning af forordningen er i overensstemmelse med kravene i og formålet med forordningen, og at det er den fortolkning, der bedst sikrer, at fællesskabsretten gennemføres effektivt.
It should be added that that interpretation of the Regulation is consistent with its requirements and purpose and that it is the only interpretation which best ensures the effectiveness of Community law.
Den bekræftes endvidere af to forhold.
Moreover, it is backed up by two elements.
Det første forhold bygger på formuleringen »en senere retsafgørelse, der beordrer barnet tilbagegivet«, som findes i forordningens artikel 11, stk. 8, hvilket er udtryk for det synspunkt, at når der er truffet afgørelse om ikke at tilbagegive et barn, kan retten i domsstaten være forpligtet til at træffe en eller flere afgørelser med henblik på at opnå barnets tilbagegivelse, herunder i tilfælde af, at situationen er kørt fast af processuelle eller faktiske grunde.
The first is based on the words ‘any subsequent judgment which requires the return of the child’ in Article 11(8) of the Regulation, words which express the idea that, once the nonreturn decision has been taken, the court of origin may be required to take one or more decisions in order to obtain the return of the child, including in situations where there is a procedural or factual impasse.
Det andet forhold er af systemisk karakter og bygger på den omstændighed, at i modsætning til den i forordningens artikel 33-35 fastsatte procedure vedrørende anmodninger om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, kan afgørelser truffet i henhold til forordningens kapitel III, afdeling 4 (samværsret og tilbagegivelse af barnet), erklæres for eksigible af retten i domsstaten uafhængigt af appelmulighederne i domsstaten eller i fuldbyrdelsesstaten.
The second element is of a systemic nature and rests on the fact that, contrary to the procedure laid down in Articles 33 to 35 of the Regulation in respect of the application for a declaration of enforceability, judgments issued in accordance with Section 4 of Chapter III thereof (rights of access and return of the child) may be declared enforceable by the court of origin irrespective of any possibility of appeal, whether in the Member State of origin or in that of enforcement.
Ved at udelukke enhver anke af udstedelsen af en attest i henhold til forordningens artikel 42, stk. 1, bortset fra berigtigelser i henhold til artikel 43, stk. 1, undgår forordningen, at bestemmelsernes effektivitet hindres gennem misbrug af proceduren.
By excluding any appeal against the issuing of a certificate pursuant to Article 42(1), other than an action seeking rectification within the meaning of Article 43(1), the Regulation seeks to ensure that the effectiveness of its provisions is not undermined by abuse of the procedure.
Retsmidlerne nævnt i forordningens artikel 68 omfatter i øvrigt ikke anke af afgørelser truffet efter kapitel III, afdeling 4.
Moreover, Article 68 does not list among the redress procedures any appeal against decisions taken pursuant to Section 4 of Chapter III of the Regulation.
For det første forekommer den række af afgørelser, der er truffet af de litauiske retsinstanser såvel vedrørende anmodningen om tilbagegivelse af barnet som anmodningen om ikkeanerkendelse af den attesterede afgørelse i henhold til forordningens artikel 42, ikke at være i overensstemmelse med autonomien af den i denne bestemmelse fastsatte procedure.
First, the sequence of the decisions taken by the Lithuanian courts, as regards both the application for return and that for nonrecognition of the decision certified pursuant to Article 42 of the Regulation, does not appear to have observed the autonomy of the procedure provided for in that provision.
For det andet beviser antallet af afgørelser og deres forskellighed (ophævelser, omgørelser, genåbninger, udsættelser), at selv om der eventuelt blev anvendt de hurtigste interne procedurer, var de forsinkelser, der fulgte heraf, allerede på tidspunktet for udstedelsen af attesten i åbenbar strid med forordningens krav.
Second, the number of decisions and their diverse nature (to set aside, overturn, reopen, suspend) are evidence that, even if the most expeditious domestic procedures may have been adopted, the periods of time elapsed were already, on the date on which the certificate was issued, in manifest contradiction to the requirements of the Regulation.
Det skal præciseres, at da der ikke er rejst tvivl om autenticiteten af den attest, som Amtsgericht Oranienburg har udstedt, og da denne indeholder alle de elementer, der kræves i henhold til forordningens artikel 42, skulle en appelsag til prøvelse af attesteringen eller en indsigelse mod dennes anerkendelse i overensstemmelse med forordningens artikel 43, stk. 2, have været forkastet, idet retten i modtagerstaten alene ville kunne fastslå den attesterede afgørelses eksigible karakter.
It remains to be pointed out that, since no doubt has been expressed as regards the authenticity of the certificate issued by the Amtsgericht Oranienburg, and since that certificate contains all the elements required by Article 42 of the Regulation, an appeal against the issue of the certificate or opposition to its recognition could, under Article 43(2) of the Regulation, only have been dismissed, the requested court being able only to declare the enforceability of the certified decision.
Henset til de foregående bemærkninger skal fjerde til sjette spørgsmål besvares med, at når der er truffet en afgørelse om ikke at tilbagegive et barn, og denne afgørelse er bragt til retten i domsstatens kendskab, er det uden betydning, for så vidt angår udstedelsen af en attest i henhold til forordningens artikel 42, om denne afgørelse er blevet udsat, omgjort, ophævet eller under alle omstændigheder ikke er blevet endelig eller er blevet erstattet af en afgørelse om tilbagegivelse af barnet, hvis tilbagegivelsen rent faktisk ikke har fundet sted.
In the light of the foregoing observations, the answer to the fourth to sixth questions must be that, once a nonreturn decision has been taken and brought to the attention of the court of origin, it is irrelevant, for the purposes of issuing the certificate provided for in Article 42 of the Regulation, that that decision has been suspended, overturned, set aside or, in any event, has not become res judicata or has been replaced by a decision ordering return, in so far as the return of the child has not actually taken place.
Da der ikke er rejst tvivl om denne attests autenticitet, og da den er udstedt i overensstemmelse med den formular, som fremgår af bilag IV til forordningen, er det ikke tilladt at gøre indsigelse mod anerkendelsen af afgørelsen om tilbagegivelse af barnet, og det tilkommer alene retten i modtagerstaten at fastslå, at den attesterede afgørelse er eksigibel, og at anordne barnets umiddelbare tilbagegivelse.
Since no doubt has been expressed as regards the authenticity of that certificate and since it was drawn up in accordance with the standard form set out in Annex IV to the Regulation, opposition to the recognition of the decision ordering return is not permitted and it is for the requested court only to declare the enforceability of the certified decision and to allow the immediate return of the child.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en berettiget part som omhandlet i forordningens artikel 21 kan anmode om ikkeanerkendelse af en retsafgørelse, hvis der ikke er indgivet nogen anmodning om anerkendelse af afgørelsen.
By its first question, the referring court is essentially asking whether an interested party within the meaning of Article 21 of the Regulation can apply for nonrecognition of a judicial decision if no application has been submitted for recognition of that decision.
Den besvarelse, der er givet på fjerde til sjette spørgsmål, udelukker muligheden for en anmodning om ikkeanerkendelse i tilfælde, hvor en afgørelse om at tilbagegive et barn er blevet truffet og attesteret i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningens artikel 11, stk. 8, og artikel 42.
The answer to the fourth to sixth questions precludes the possibility of an application for nonrecognition in the event that a decision requiring the return of the child has been adopted and certified in accordance with Articles 11(8) and 42 of the Regulation.
Denne mulighed kan imidlertid ikke afvises generelt.
Nevertheless, that possibility cannot be discounted in general terms.
Det følger således af artikel 21, stk. 3, at »[e]n berettiget part […] efter proceduren i afdeling 2 [kan] få fastslået, at en retsafgørelse skal anerkendes, eller at en retsafgørelse ikke skal anerkendes, jf. dog afdeling 4«.
Article 21(3) of the Regulation provides that, ‘[w]ithout prejudice to Section 4 of this Chapter, any interested party may, in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
Med henblik herpå fastsættes i artikel 21, stk. 3, andet afsnit, reglerne om stedlig kompetence.
The second subparagraph of Article 21(3) lays down, to that end, the rules of local jurisdiction.
Det er endvidere ikke udelukket, at en anmodning om ikkeanerkendelse af en afgørelse medfører en anerkendelse heraf under retssagen, hvorefter artikel 21, stk. 4, skal finde anvendelse.
Nor is it precluded that an application for nonrecognition of a decision results incidentally in its recognition, in which case Article 21(4) would apply.
Muligheden for at indgive en anmodning om ikkeanerkendelse uden at der først er indgivet en anmodning om anerkendelse kan opfylde forskellige formål, enten af materiel karakter, navnlig vedrørende hensynet til barnets bedste eller familiens stabilitet og ro, eller af processuel karakter, ved at give mulighed for tidligt at fremskaffe beviser, som måske ikke vil være til rådighed i fremtiden.
The possibility of submitting an application for nonrecognition if no application for recognition has been lodged beforehand is capable of satisfying various objectives, either of a substantive nature, in particular those relating to the best interests of the child or the stability and harmony of the family, or of a procedural nature, by making it possible to bring forward the production of evidence which might no longer be available in the future.
Anmodningen om ikkeanerkendelse skal imidlertid følge den procedure, der er fastsat i forordningens kapitel III, afdeling 2, og den kan navnlig kun behandles efter interne retsforskrifter, hvis disse ikke begrænser forordningens rækkevidde og virkninger.
The application for nonrecognition must however comply with the procedure provided for in Section 2 of Chapter III of the Regulation and, in particular, it can be pursued according to the provisions of domestic law only if they do not limit the scope and effects of the Regulation.
Første spørgsmål skal således besvares med, at bortset fra tilfælde, hvor proceduren omhandler en attesteret afgørelse i henhold til forordningens artikel 11, stk. 8, artikel 40 og 42, kan enhver berettiget part anmode om ikkeanerkendelse af en retsafgørelse, selv hvis der ikke forinden er indgivet en anmodning om anerkendelse af afgørelsen.
Therefore, the answer to the first question must be that, except where the procedure concerns a decision certified pursuant to Articles 11(8) and 40 to 42 of the Regulation, any interested party can apply for nonrecognition of a judicial decision, even if no application for recognition of the decision has been submitted beforehand.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvorledes forordningens artikel 31, stk. 1, skal anvendes ved undersøgelsen af en anmodning om ikkeanerkendelse af afgørelsen, som er fremsat af den person, mod hvem denne afgørelse skal fuldbyrdes, og hvor der ikke forinden er indgivet nogen anmodning om anerkendelse af afgørelsen, og særligt den del af bestemmelsen, der foreskriver, at »hverken den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, eller barnet […] på dette tidspunkt af sagens behandling [kan] fremsætte bemærkninger over for retten«.
By its second question, the referring court asks, in the event that it is necessary to examine an application for nonrecognition of a decision brought by the person against whom that decision is to be enforced and when no application for recognition has been submitted beforehand, how Article 31(1) of the Regulation should be applied, in particular the sentence which reads ‘[n]either the person against whom enforcement is sought, nor the child shall, at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
Det forbehold, der tages i denne doms præmis 91, finder ligeledes anvendelse inden for rammerne af dette spørgsmål.
The reservation expressed in paragraph 91 of this judgment also applies in the context of this question.
Med dette forbehold skal det bemærkes, at i tilfælde af, at en anmodning om ikkeanerkendelse af en retsafgørelse er blevet indgivet, uden at der er indgivet anmodning om anerkendelse af afgørelsen, skal forordningens artikel 31, stk. 1, fortolkes i lyset af den særlige opbygning af forordningens kapitel III, afdeling 2.
Subject to that reservation, if an application for nonrecognition of a judicial decision is brought and no application for recognition of that decision has been submitted, Article 31(1) of the Regulation must be interpreted in the light of the specific scheme of Section 2 of Chapter III of the Regulation.
Denne bestemmelse finder derfor ikke anvendelse.
Accordingly, that provision must remain unapplied.
Forordningens artikel 31 vedrører erklæringer om, at en retsafgørelse er eksigibel.
Article 31 of the Regulation relates to the declaration of enforceability.
Den fastsætter, at i dette tilfælde kan den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke fremsætte bemærkninger over for retten.
It provides that, in that case, the party against whom enforcement is sought is not entitled to make any submissions on the application.