natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Hvad for det andet angår bemærkningen i punkt 77 i klagepunktsmeddelelsen om, at Hoechst »normalt« var først til at bekendtgøre den nye pris i Europa og blev fulgt af de japanske producenter, bemærkes, at det forhold, at et medlem af et kartel har været det første til at bekendtgøre en ny pris eller prisforhøjelse, ikke i sig selv kan betragtes som et vidnesbyrd om, at medlemmet har været anfører for kartellet, når den konkrete sags omstændigheder viser, at den pågældende pris eller prisforhøjelse var blevet fastsat på forhånd efter fælles overenskomst med kartellets øvrige medlemmer, og at disse ligeledes havde besluttet, hvem af dem der først skulle bekendtgøre den, idet en sådan udpegning viser, at det at være den første til at bekendtgøre prisen eller prisforhøjelsen kun er udtryk for en nøje overholdelse af en fælles, på forhånd fastlagt plan og ikke udgør et selvstændigt initiativ, der sætter kartellet i gang (dommen i sagen BASF mod Kommissionen, nævnt i præmis 120 ovenfor, præmis 427).
Second, as regards the fact, stated at paragraph 77 of the statement of objections, that Hoechst was ‘usually’ the first to announce the new price in Europe, followed by the Japanese producers, it must be emphasised that the mere fact that a member of a cartel was the first to announce a new price or a price increase cannot be regarded as indicating that it had the role of leader of the cartel when the circumstances of the case show that the price or price increase in question was previously fixed by joint agreement with the other members of the cartel and when those other members also decided which of them would be first to make the announcement, such a designation showing that the fact of being first to announce the price or price increase is merely an act of strict observance of a plan predefined by common intention and not a spontaneous initiative giving an impetus to the cartel (BASF v Commission, paragraph 120 above, paragraph 427).
I det foreliggende tilfælde planlagde, således som det fremgår af punkt 150, 158 og 190 i klagepunktsmeddelelsen, kartelmedlemmerne en række prisbekendtgørelser og bestemte efter behov, hvilken virksomhed der først skulle
In this case, as shown at paragraphs 150, 158 and 190 of the statement of objections, certain price announcements were scheduled by the members of the cartel, who decided which undertaking would be the first to make them. Paragraph 77 of the statement of objections therefore does not
HOECHST MOD KOMMISSIONEN foretage dem. På baggrund af de øvrige oplysninger i klagepunktsmeddelelsen kan det derfor ikke klart udledes af førnævnte punkt 77 heri, at de prisbekendtgørelser, Hoechst foretog, udgjorde et selvstændigt initiativ, der satte kartellet i gang.
HOECHST v COMMISSION permit the clear conclusion, in the light of the other elements in that document, that the price announcements made by Hoechst corresponded to a spontaneous initiative giving impetus to the cartel.
Med hensyn til, for det tredje, den omstændighed, der blev angivet i punkt 94 i klagepunktsmeddelelsen, nemlig at Daicel og Hoechst havde aftalt dagsordenen for de fælles møder, bemærkes, at dagsordenerne for de fælles møder — således som det fremgår af punkt 207 i meddelelsen — først blev udarbejdet af de japanske producenter på de forberedende møder og derpå foreslået Hoechst.
Third, as regards the fact, described at paragraph 94 of the statement of objections, that Daicel and Hoechst agreed on the agenda for the joint meetings, it must be noted, as shown by paragraph 207 of the statement of objections, that the agenda for the joint meetings were first of all prepared by the Japanese producers during the preparatory meetings and then proposed to Hoechst.
Således som det fremgår af punkt 204 i klagepunktsmeddelelsen, gav de forberedende møder ligeledes de japanske producenter mulighed for at aftale målpriser og volumenkvoter, som derefter blev foreslået Hoechst.
Those preparatory meetings also enabled the Japanese producers, as may be seen from paragraph 204 of the statement of objections, to agree upon the target prices and volume allocations, which were then proposed to Hoechst.
For det fjerde kan den omstændighed, der blev anført i punkt 166 i klagepunktsmeddelelsen, nemlig at Hoechst som medlem af CIPEC havde adgang til statistik over den japanske eksport, mens de japanske producenter ikke kunne få adgang til den officielle tyske statistik, ikke fortolkes således, at den i sig selv betyder, at Hoechst var en drivende kraft i kartellet.
Fourth, the fact, set out at paragraph 166 of the statement of objections, that Hoechst, as a member of CIPEC, had access to the Japanese export statistics, whereas the Japanese producers could not have access to the official German statistics, cannot be interpreted as meaning in itself that Hoechst represented a driving force for the cartel.
For det femte bemærkes vedrørende Hoechsts bilaterale kontakter til de japanske producenter, hvortil der blev henvist i punkt 210 og 211 i klagepunktsmeddelelsen, at kontakterne ganske vist i stor udstrækning blev knyttet mellem Hoechst og Daicel, men at Hoechst ligeledes plejede forbindelser ned Ueno og Nippon Synthetic, således som det blev nævnt i meddelelsens punkt 211.
Fifth, concerning the bilateral meetings between Hoechst and the Japanese producers referred to at paragraphs 210 and 211 of the statement of objections, it must be observed that even if those contacts were to a large extent with Daicel, Hoechst also maintained relations with Ueno and Nippon Synthetic, as stated at paragraph 211 of the statement of objections.
Med hensyn til de øvrige bilaterale kontakter, hvortil der blev henvist i meddelelsens punkt 212 ff., skyldtes nogle af dem et ønske hos samtlige kartelmedlemmer eller kun hos de japanske producenter, således som det bl.a. fremgår af punkt 219 og 220 i klagepunktsmeddelelsen.
As regards the other bilateral contacts referred to at paragraph 212 et seq. of the statement of objections, it must be held that, as stated in particular at paragraphs 219 and 220 of the statement of objections, certain of those contacts were the result of the intention of all the members of the cartel, or indeed of the Japanese producers alone.
Hvad for det sjette angår den sætning i punkt 282 i klagepunktsmeddelelsen, hvortil Kommissionen har henvist, og hvorefter Hoechst var en af de primære deltagere i kartellet, skal den læses i sin sammenhæng.
Sixth, as regards the sentence set out at paragraph 282 of the statement of objections, and highlighted by the Commission, namely that Hoechst was one of the main players in the cartel, it must be placed in its context.
Det er således åbenbart, at punkt 281 ff. i klagepunktsmeddelelsen havde til formål nærmere at klarlægge udstrækningen af
Paragraph 21 et seq. of the statement of objections is clearly intended to specify the extent of the responsibilities of
DOM AF 18.6.2008 — SAG T-410/03 dels Hoechsts, dels Nutrinovas ansvar, idet Nutrinova overtog Hoechsts virksomhed på sorbatområdet fra september 1997.
Hoechst and those of Nutrinova, in so far as Nutrinova took over Hoechst’s sorbates business from September 1997.
Denne sætning kan ikke — i det mindste ikke tilstrækkelig klart — forstås således, at den nærmere beskriver en eller anden form for førende rolle, der blev spillet af Hoechst.
That sentence could not be taken, in any event in a sufficiently precise manner, as delimiting any role as leader played by Hoechst.
Ganske vist afspejler en række faktuelle oplysninger i klagepunktsmeddelelsen, bl.a. i punkt 79 (forslag om at indføre prisforskel mellem sorbinsyre og kaliumsorbat), punkt 178 (forslag om at øge Hoechsts volumenkvote) og punkt 179 (forslag om at overdrage salgstallene for de japanske producenter til et neutralt organ), at Hoechst fra tid til anden tog et initiativ.
Admittedly, certain factual elements set out in the statement of objections, notably at paragraphs 79 (a proposal to establish a price difference between sorbic acid and potassium sorbates), 178 (a proposal to increase Hoechst’s volume quota) and 179 (a proposal to provide the Japanese producers’ sales figures to a neutral organisation), reflect occasional initiatives on Hoechst’s part.
Imidlertid var de oplysninger, Kommissionen anførte i klagepunktsmeddelelsen, og som dannede grundlag for den konklusion, der blev draget i beslutningen vedrørende Hoechsts førende rolle, ud fra en samlet betragtning ikke tilstrækkeligt præcise med hensyn til udstrækning og kvalifikation.
Taken together, however, the elements mentioned by the Commission in the statement of objections, and on which the Commission based its conclusion in the Decision that Hoechst had played a role as leader, were insufficiently precise as to their scope and their characterisation.
Desuden var den bemærkning i punkt 295 i klagepunktsmeddelelsen, hvorigennem Kommissionen lod forstå, at den ville tage den førende rolle, »visse virksomheder« havde spillet, i betragtning, på baggrund af manglen på præcision i resten af meddelelsen ikke tilstrækkelig til, at Hoechst kunne vide, om selskabets rolle ville blive kvalificeret som førende eller ej.
Furthermore, even though the Commission gave the impression, at paragraph 295 of the statement of objections, that it would take account of the leading role played by ‘some companies’, that indication was not sufficient, in light of the lack of precision of the rest of the statement of objections, to allow Hoechst to determine whether or not it was concerned by any characterisation as leader.
Af alle de ovenstående grunde som helhed må det fastslås, at de omstændigheder, der blev foreholdt Hoechst, ganske vist blev behandlet i klagepunktsmeddelelsen, men at Kommissionen ikke kvalificerede dem tilstrækkelig præcist til, at sagsøgeren kunne forsvare sig på fyldestgørende måde.
For all of the foregoing reasons, it must be considered that, even though the facts in respect of which Hoechst is criticised were addressed in the statement of objections, the Commission did not characterise them sufficiently precisely to enable the applicant to defend itself properly.
Desuden anførte Hoechst følgende om dette spørgsmål i sit svar på klagepunktsmeddelelsen:
It should further be observed in that regard that, in its response to the statement of objections, Hoechst stated:
»Hoechst/Nutrinova spillede ikke en afgørende rolle i kartellet.
‘Hoechst/Nutrinova did not play a determining role in the cartel.
Udtrykket »førende rolle« i punkt 60 i klagepunktsmeddelelsen er uklart hvad dette angår […]
The word “leader” used in para. 60 of the [statement of objections] is unclear in this respect. … The
Henvisningen til en »førende rolle« i punkt 60 i klagepunktsmeddelelsen drejer sig kun om Hoechst/Nutrinovas rolle som vært og arrangør af de fælles møder, der blev afholdt i Europa.«
60 of the [statement of objections] concerns exclusively Hoechst/Nutrinova’s role as host and organiser of those joint meetings held in Europe.’
På samme måde udtalte Hoechsts og Nutrinovas advokater under høringen den 24. april 2003, at denne virksomhed opfyldte alle betingelser for at opnå bødeimmunitet, idet de anførte:
Likewise, at the hearing on 24 April 2003, counsel for Hoechst and Nutrinova declared that that undertaking satisfied all the conditions for obtaining immunity from a fine, stating that:
»Med hensyn til Hoechsts og Nutrinovas rolle som værter for de fælles møder, der blev afholdt i Europa, skal det understreges, at mine klienter var den eneste europæiske virksomhed, der deltog i disse fælles møder, og at det derfor ganske enkelt var naturligt, at de var ansvarlige for at tilrettelægge møderne i Europa.
‘As regards the role played by Hoechst and Nutrinova as hosts of the joint meetings held in Europe, it must be emphasised that as my clients were the only European undertaking to have participated in those joint meetings, it was quite natural that they should be responsible for organisation of the meetings in Europe.
Det indebærer dog ikke, at de havde nogen førende rolle i kartellet.«
However, that does not mean that they played any role as leader of the cartel.’
Heraf følger, at den manglende præcision i klagepunktsmeddelelsen med hensyn til kvalifikationen af Hoechsts rolle som førende ledte Hoechst til at koncentrere sig om tilrettelæggelsen af de fælles møder, som var det eneste spørgsmål, Kommissionen oprindeligt rejste i punkt 60 i meddelelsen.
It follows that the lack of precision in the statement of objections concerning the characterisation of Hoechst as a leader led that undertaking to focus on the organisation of the joint meetings, the only topic initially addressed by the Commission at paragraph 60 of the statement of objections.
I mangel af større præcision, og fordi de øvrige faktuelle oplysninger forekom spredt i klagepunktsmeddelelsen, var det ikke muligt for Hoechst at forsvare sig fyldestgørende på dette punkt.
In the absence of greater precision, and as the other factual elements were scattered throughout the statement of objections, Hoechst was not placed in a position to adopt an effective defence on that point.
Desuden var Kommissionen klar over, at udtrykket »førende rolle« i punkt 60 i klagepunktsmeddelelsen var upræcist.
It must further be borne in mind that the Commission was aware of the lack of precision of the word ‘leader’ used at paragraph 60 of the statement of objections.
Det fremgår navnlig af, at den ændrede formuleringen i beslutningen.
That may be seen, in particular, from the fact that the Commission altered the wording used in the Decision.
Af alle disse grunde må det andet anbringende tiltrædes.
For all of those reasons, the second plea must be upheld.
Følgelig — og idet det er ufornødent at behandle det sjette anbringende — må beslutningen ændres i den udstrækning, der gøres den skærpende omstændighed gældende over for Hoechst, at selskabet havde en førende rolle.
Accordingly, without there being any need to analyse the sixth plea, the Decision must be varied in that it establishes the aggravating circumstance of having been a leader of the cartel as against Hoechst.
E — Syvende anbringende: uberettiget forhøjelse af bøden for gentagne overtrædelser
E — The seventh plea, alleging that the increase in the fine imposed for a repeated infringement was unjustified
»For Hoechsts vedkommende skærpes overtrædelsens grovhed af følgende omstændigheder: a) Hoechst spillede en førende rolle i kartellet (betragtning 92-95).
‘The gravity of the infringement is aggravated in Hoechst’s case by the following circumstances:
b) Hoechst har tidligere været genstand for beslutninger, hvori der blev fastslået en overtrædelse af samme art.«
(b) Hoechst has been subject to previous decisions finding an infringement of the same type.’
I betragtning 368 til beslutningen anførte Kommissionen:
At recital 368 to the Decision, the Commission states:
»Det er nødvendigt at sikre, at bødebeløbet har tilstrækkelig afskrækkende virkning.
‘It is necessary to ensure that the level of the fine has sufficient deterrent effect.
Det bemærkes, at Hoechst i de tidligere beslutninger, selskabet har været genstand for, blev pålagt at ophøre med sin konkurrencebegrænsende adfærd og at afstå fra at gentage den (jf. betragtning 363).
The Commission notes that previous Decisions addressed to Hoechst ordered the company to put an end to its anticompetitive conduct and to refrain from repeating it (see recital 363).
Det burde have givet Hoechst grund til at være særlig opmærksom på overholdelsen af Fællesskabets konkurrenceregler og til at afholde sig fra forsætlige overtrædelser.
This should have prompted it to pay special attention to compliance with Community competition law and refrain from all deliberate violations.
At Hoechst har gentaget den samme adfærd, viser, at de tidligere bøder ikke havde en afskrækkende virkning over for selskabet, der var tilstrækkelig til, at det ændrede adfærd.«
The fact that it repeated the same conduct shows that the previous fines were not such a deterrent as to make it change its conduct.’
I betragtning 372 til beslutningen anførte Kommissionen følgende som svar på Hoechsts argumenter:
In response to the arguments put forward by Hoechst, the Commission states at recital 372 to the Decision:
»Hvad det forhold angår, at Hoechst tidligere har begået lignende overtrædelser, bemærkes, at den sidste beslutning, hvori det blev pålagt virksomheden at ophøre med sin konkurrencebegrænsende adfærd og at afstå fra at gentage den, blev vedtaget i juli 1994.
‘Concerning Hoechst’s position as recidivist, the Commission notes that the last decision ordering Hoechst to put an end to its anticompetitive conduct and to refrain from repeating it dates from July 1994.
Efter denne beslutning fortsatte Hoechst med at begå den overtrædelse, den foreliggende procedure drejer sig om, i over to år.
After that decision Hoechst continued the infringement which is the subject of these proceedings for more than two years.
Det viser klart, at den tidligere beslutning ikke afskrækkede selskabet fra at fortsætte med at deltage i et sådant kartel.«
This clearly shows that the previous decision did not deter Hoechst from continuing its participation in a similar cartel.’
På denne baggrund og for at tage hensyn til, at Hoechst tidligere havde begået lignede overtrædelser, forhøjede Kommissionen grundbeløbet for bøden med 50% på grund af skærpende omstændigheder (betragtning 373 til beslutningen).
In the light of those facts, and to take account of the fact that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission increased the basic amount off the fine by 50% to reflect the aggravating circumstances (recital 373 to the Decision).
Hoechst har anført, at Kommissionen forhøjede grundbeløbet for selskabets bøde på 110 mio. EUR med 50% for gentagne overtrædelser.
Hoechst states that the Commission increased the basic amount of its fine, EUR 110 million, by 50% because this was a repeated infringement.
Hoechst finder, at denne forhøjelse er uforholdsmæssig, og forstår ikke, hvorfor selskabet skulle pålægges en forhøjelse for overtrædelser af ældre dato.
Hoechst contends that that increase is disproportionate and is unable to see on what ground it could be subjected to an increase for repeated infringement connected with past infringements.
Nærmere bestemt finder Hoechst med hensyn til PVC II-beslutningen, at den blot er en gentagelse af PVC I-beslutningen, som Retten erklærede for en nullitet, og som Domstolen annullerede.
More particularly, Hoechst maintains that the PVC II decision merely reiterates the PVC I decision, which was declared non-existent by the Court of First Instance and then annulled by the Court of Justice.
Desuden drejer PVC I- og PVC II-beslutningerne sig om faktiske omstændigheder, der udspillede sig for længe siden, idet de ophørte i 1984.
Furthermore, the PVC I and PVC II decisions relate to old facts, since the facts ceased in 1984.
Det var derfor med urette, at Kommissionen i betragtning 372 til beslutningen forsøgte at påvise en forbindelse mellem PVC II-beslutningen og denne sag.
The Commission is therefore wrong to seek, at recital 372 to the Decision, to establish a connection between the PVC II decision and the present case.
Hertil kommer, at Hoechsts tidligere virksomhed inden for sektoren for tilsætningsstoffer til fødevarer ikke havde nogen forbindelse med selskabets virksomhed på PVC-området.
In addition, Hoechst’s former activities in the animal feedingstuffs additives sector have no bearing on its activities in the PVC sector.
Hoechst har ligeledes gjort gældende, at Kommissionen for nylig indførte et kollektivt koncernansvar, idet den foretog forhøjelser på 10% pr. år for perioden mellem den beslutning, hvorved der blev pålagt en bøde i en sag, og ophøret af en overtrædelse, som var genstand for en anden sag.
Hoechst also submits that the Commission recently undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement forming the subjectmatter of another case.
Hoechst har i denne forbindelse henvist til Kommissionens beslutning 2005/471/EF af 27. november 2002 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 i sag mod BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA og Gyproc Benelux NV (sag COMP/E-1/37.152 — Gipsplader) (EUT 2005 L 166, s. 8). Denne praksis vedrører nye overtrædelser, som én og samme koncernledelse har
Hoechst refers, in that regard, to Commission Decision 2005/471/EC of 27 November 2002 relating to proceedings under Article 81 of the EC Treaty against BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA and Gyproc Benelux NV (Case COMP/E-1/37.152 — Plasterboard) (OJ
I den foreliggende sag skyldes samtidigheden af PVC II-beslutningen og den overtrædelse, som er genstand for den foreliggende sag, at Kommissionen først var i stand til at vedtage PVC II-beslutningen 11 år efter, at den overtrædelse, PVC-sagen drejede sig om, var ophørt.
In the present case, however, the fact that the PVC II decision and the infringement at issue in the present case relate to the same period results from the fact that the Commission was not in a position to adopt the PVC II decision until 11 years after the infringement at issue in that case had ceased.
For det andet vedrører de sager, hvortil Kommissionen henviste i betragtning 363 til beslutningen, adfærd, som ophørte senest i 1984.
Second, the cases to which the Commission refers at recital 363 to the Decision concern conduct which came to an end in 1984 at the latest.
Der er således tale om forældede omstændigheder.
The facts are therefore time-barred.
Beslutningen vedrørende farvestoffer blev endelig for over 30 år siden ved en dom afsagt af Domstolen. Den er derfor for gammel til at kunne danne grundlag for at fastslå, at der foreligger gentagne overtrædelser.
Hoechst contends that the Dyestuffs decision became final more than 30 years ago, by a judgment of the Court of Justice.
Desuden blev de faktiske omstændigheder, polypropylenbeslutningen drejer sig om, først endeligt fastslået i juli 1999, mens de faktiske omstændigheder, som er omhandlet i PVC I- og PVC II-beslutningen, først blev det i oktober 2002, dvs. længe efter, at den foreliggende sags omstændigheder ophørte.
Hoechst further submits that the facts referred to by the Polypropylene decision were definitively settled only in July 1999, and those referred to by the PVC I and PVC II decisions in October 2002, thus long after the facts of the present case had come to an end.
For det tredje, selv hvis Retten alligevel fastslår, at forskellige overtrædelser, som er begået uafhængigt af hinanden inden for en koncern, og som der ikke er nogen subjektiv forbindelse imellem, udgør en skærpende omstændighed, er den forhøjelse, der blev foretaget, uforholdsmæssig.
Third, even if it should ultimately be held that different infringements committed independently within a group and without any subjective connection between them constitute an aggravating circumstance, the increase applied is disproportionate.
Navnlig havde Kommissionen allerede to gange taget hensyn til, at Hoechst var en del af en koncern: først ved at fastsætte grundbeløbet for bøden til 20 mio. EUR og dernæst ved at forhøje dette beløb med 100% under hensyn til Hoechst-koncernens størrelse.
In particular, the fact that Hoechst is part of a group has already been taken into account twice by the Commission: first when the Commission fixed the starting amount of the fine at EUR 20 million and second when it increased that amount by 100% on account of the size of the Hoechst group.
Det kan ikke være rimeligt at tilføje yderligere forhøjelser.
It cannot be fair to add further increases.
Sammenligningsvis skulle Hoechst på grund af sin koncernstruktur bære et grundbeløb, der var næsten 14 gange så stort som Daicels, skønt Hoechsts omsætning kun var fire gange så stor.
By way of comparison, Hoechst had to bear a starting amount practically 14 times Daicel’s, on account of its group structure, while its turnover is only four times as high.