natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ifølge Cantine var der således ikke indtrådt forældelse, idet forældelsesfristen for søgsmål mod Kommissionen, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, først begyndte at løbe, da Corte suprema di cassazione forkastede deres anke, hvorved dommen afsagt af Tribunale civile di Roma fik formel retskraft.
The Cantine submit that the action is therefore not timebarred because the limitation period for proceedings against the Commission for noncontractual liability began to run only when the Corte suprema di cassazione dismissed their appeals, thereby rendering the judgment of the Tribunale civile di Roma res judicata.
Cantine anfører endvidere over for Kommissionens argumentation, hvorefter den appellerede dom indeholder en selvmodsigelse for så vidt angår formaliteten vedrørende søgsmål mod Kommissionen, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, og begyndelsestidspunktet for den vedrørende dette søgsmål anvendelige forældelsesfrist, at denne argumentation under alle omstændigheder er ubegrundet, idet den hviler på en sammenkobling af to dele af denne dom, der hver især omhandler forskellige retlige begreber og faktiske omstændigheder.
Furthermore, the Cantine reply to the Commission that its argument that the judgment under appeal contains a contradiction as regards the admissibility of the action against the Commission for noncontractual liability and the time from which the limitation period applicable to that action starts to run is, in any event, unfounded inasmuch as it is based on the juxtaposition of two parts of that judgment dealing with distinct legal concepts and events.
For det tilfælde, at Domstolen skulle godtage Kommissionens argumenter vedrørende søgsmålet mod Kommissionen, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, og såfremt den skal fastslå en ny dato for, hvornår forældelsesfristen vedrørende dette søgsmål begyndte at løbe, gør Cantine gældende, at denne frist i forhold til vinkooperativerne ikke kan begynde at løbe før Fællesskabets ugrundede berigelse blev opnået som følge af, at AIMA i 1991 tilbageførte den gennem Assedile stillede sikkerhed til EUGFL.
If the Court accepts the Commission’s arguments that the proceedings against the Commission for noncontractual liability are timebarred, and if it were to set another point from which the limitation period for those proceedings began to run, the Cantine submit that such a limitation period cannot start to run against them before the unjust enrichment of the Community occurred by virtue of AIMA’s reassignment in 1991 to the EAGGF of the security provided by Assedile.
Cantine gør gældende, at de først fik kendskab til denne tilbageførsel til EUGFL og dermed til Fællesskabets ugrundede berigelse ved modtagelsen af Kommissionens skrivelse af 8. december 1997.
The Cantine submit that they learned of that reassignment to the EAGGF, and therefore of the unjust enrichment of the Community, only after receiving the Commission’s letter of 8 December 1997.
Forældelsesfristen for nævnte søgsmål bør således løbe fra denne dato.
The limitation period for those proceedings should therefore start to run from that date.
Cantine støtter sig i den henseende på Domstolens faste praksis, og navnlig dommen i sagen Adams mod Kommissionen, hvorefter forældelse ikke kan gøres gældende over for en skadelidt, der først på et senere tidspunkt har kunnet få kendskab til skadens årsag, og som følgelig ikke har haft en rimelig frist til rådighed for anlæggelse af et søgsmål.
The Cantine rely, in that connection, on the settled caselaw of the Court of Justice and, in particular, Adams v Commission, according to which the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person only belatedly became aware of the event giving rise to that damage and thus could not have had a reasonable time in which to bring an action.
Cantine fremhæver ligeledes, at de ikke indstillede håndhævelsen af deres rettigheder, idet de rettede henvendelse til AIMA for at opnå betaling af deres fordringer på DAI ved hjælp af den gennem Assedile stillede sikkerhed og efterfølgende til Kommissionen for at anmelde den uregelmæssighed, Aima havde begået.
The Cantine also state that they did not cease to safeguard their rights by applying to AIMA to obtain payment of the debts owed to them by DAI by way of the security provided by Assedile, and subsequently to the Commission in order to make a complaint concerning the irregularity committed by AIMA.
Cantine kan således ikke holdes ansvarlig for nogen forsinkelse i denne sag.
No culpable delay can therefore be attributed to them in this case.
Det skal indledningsvis bemærkes, at retten til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser kun kan udøves under overholdelse af de betingelser, der er fastsat herom i bestemmelserne om de enkelte søgsmålstyper, i det foreliggende tilfælde erstatningssøgsmålet i henhold til artikel 235 EF.
It must be recalled, as a preliminary point, that the right to bring an action before the Community Courts can be exercised only under the conditions laid down in that regard by the provisions governing each specific action, in this case, an action for damages under Article 235 EC.
Det følger heraf, at denne ret kun gyldigt kan udøves for Retten, såfremt navnlig de bestemmelser, der regulerer forældelsen af denne type af søgsmål, er blevet anvendt korrekt af Retten (jf. i denne retning kendelse af 18.7.2002, sag C-136/01 P, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi mod Kommissionen, Sml. I, s. 6565, præmis 26).
As a consequence, that right will have been properly exercised before the Court of First Instance only if the latter correctly applied, in particular, the provisions governing the limitation rules specific to that action (see, to that effect, order in Case C-136/01 P Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission [2002] ECR I-6565, paragraph 26).
I overensstemmelse med artikel 46 i statutten for Domstolen forældes søgsmål mod Kommissionen, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, fem år efter, at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er indtrådt.
In accordance with Article 46 of the Statute of the Court of Justice, proceedings against the Community in matters relating to noncontractual liability are barred after a period of five years from the occurrence of the event giving rise thereto.
Den af denne bestemmelse omfattede femårige forældelsesfrist begynder at løbe, når alle de betingelser, som er en forudsætning for erstatningspligten, er opfyldt, og navnlig når det tab, der skal erstattes, er kendt.
The fiveyear limitation period referred to in that provision cannot begin to run until all the requirements governing the obligation to provide compensation for damage are satisfied and, in particular, until the damage to be made good has materialised.
I tilfælde som i denne sag, hvor Fællesskabets ansvar udspringer af en generel retsakt, begynder denne forældelsesfrist ikke at løbe, før de skadelige virkninger af retsakten har vist sig, og dermed ikke før der foreligger vished om, at de berørte personer har lidt skade (jf. bl.a. dom af 27.1.1982, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 og 5/81, Birra Wührer m.fl.
Therefore, in cases where, as in this instance, the liability of the Community has its origin in a legislative measure, that period of limitation does not begin until the damaging effects of that measure have arisen and, therefore, until the time at which the persons concerned were bound to have suffered certain damage (see, in
I denne sag fastslog Retten i den appellerede doms præmis 131, at forældelsesfristen var begyndt at løbe på det tidspunkt, hvor der forelå vished om, at Cantine havde lidt et tab som følge af, at fællesskabsstøtten ikke eller delvist ikke blev udbetalt til dem.
In the present case the Court of First Instance held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that the limitation period began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the Cantine.
Det bemærkes endvidere i nævnte doms præmis 132, at det var uomtvistet, at DAI burde have foretaget denne udbetaling senest ved udgangen af juni 1983 i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2499/82.
It also stated, in paragraph 132 thereof, that it was not contested that DAI should have paid them the minimum buyingin price for wine not later than the end of June 1983 under Article 9(1) of Regulation No 2499/82.
Imidlertid vurderede Retten i den appellerede doms præmis 133, at Cantines tab under de konkrete omstændigheder ikke kunne anses for allerede at have været omfattet af vished, dvs. at have været umiddelbart forestående og påregneligt, ved udgangen af juni 1983.
However, in the specific circumstances of the case, the Court of First Instance held, in paragraph 133 of the judgment under appeal, that the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable, from that date on.
Med henblik på bedømmelsen af, hvorvidt der forelå vished om tabet, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 136 og 145, at det med henblik på bedømmelsen af, hvorvidt der forelå vished om tabet, var nødvendigt at tage de søgsmål, som DAI havde anlagt ved de italienske retter vedrørende behandlingen af den af Assedile stillede sikkerhed, i betragtning, henset til kompleksiteten af den ordning, som er indført ved forordning nr. 2499/82, og sagens helt særlige omstændigheder, hvorunder det var umådeligt vanskeligt for en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende forud for disse sagers afgørelse at indse, at han ikke ville opnå betaling af den omhandlede støtte ved hjælp af den nævnte sikkerhedsstillelse ved de nationale domstole.
In order to assess whether the damage was certain, the Court of First Instance found, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that it was necessary to take into consideration the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in the light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed trader to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by way of that security before a national court.
Retten konkluderede således i den appellerede doms præmis 145-147, at det først var efter dommen afsagt af Corte suprema di cassazione af 28. november 1994, at Cantine havde kunnet vide, at vinkooperativerne ikke ville opnå udbetalingen af støtte ved hjælp af den nævnte sikkerhedsstillelse, og at der følgelig ikke kunne foreligge vished om det tab, som Cantine havde lidt, før denne dato, således at forældelsesfristen på fem år i artikel 46 i statutten for Domstolen ikke kunne begynde at løbe før dette tidspunkt.
The Court of First Instance accordingly held, in paragraphs 145 to 147 of the judgment under appeal, that it was only after the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994 that the Cantine could have become aware that they would not obtain payment of the aid in question by way of that security and that the damage which they had suffered could therefore not have been certain before that date, with the result that the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before that date.
Det skal i den henseende konstateres, at Retten ved denne fremgangsmåde har anvendt en subjektiv metode ved bedømmelsen af, hvorvidt betingelserne for at anlægge søgsmål, der støttes på Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold, er opfyldt, hvorefter der ikke kan antages at foreligge vished om en skade, der forårsages af en normativ retsakt, så længe den part, der hævdes at have lidt skade, ikke anser, at der foreligger en sådan vished. Retten har i den appellerede dom gjort bedømmelsen af, hvorvidt der forelå vished om den skade, der var blevet forvoldt Cantine, afhængig af, hvorvidt Cantine var blevet bekendt med, at vinkooperativerne ikke ville opnå erstatning for skaden ved de nationale domstole.
In that regard it must be stated that, in proceeding in that manner, the Court of First Instance adopted a subjective approach to the question whether the conditions giving rise to the noncontractual liability of the Community had been established, according to which the damage caused by an unlawful legislative act cannot be regarded as certain as long as the allegedly injured party does not perceive it as such.
De betingelser, som det af artikel 288, stk. 2, EF omfattede erstatningsansvar er underlagt, og dermed de bestemmelser om forældelse, der regulerer søgsmål med påstand om betaling af sådan erstatning, kan kun være støttet på strengt objektive kriterier.
The conditions to which the obligation to make good the damage referred to in the second paragraph of Article 288 EC is subject, and, therefore, the rules on limitation periods which govern actions for compensation in respect of that damage may be based only on strictly objective criteria.
Såfremt det forholdt sig anderledes, ville det kunne indebære en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, der ligger til grund for forældelsesreglerne, og som kræver, at de fællesskabsretlige retsregler skal være klare og præcise, således at de berørte kan orientere sig i situationer og retsforhold, der henhører under fællesskabsretten (jf. bl.a. dom af 15.2.1996, sag C-63/93, Duff m.fl., Sml. I, s. 569, præmis 20).
If it were otherwise, there would be a risk of undermining the principle of legal certainty on which the rules on limitations periods specifically rely and which require that legal rules be clear and precise in order that interested parties can ascertain their position in situations and legal relationships governed by Community law (see, inter alia, Case C-63/93 Duff and Others [1996] ECR I-569, paragraph 20).
Det bemærkes endvidere, at såfremt forældelsesfristen for søgsmål mod Fællesskabet, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, forhindres i at begynde at løbe, så længe den person, der hævdes at have lidt skade, ikke selv har den opfattelse, at vedkommende har lidt skade, har det til følge, at tidspunktet for nævnte søgsmåls forældelse varierer alt efter den individuelle opfattelse, som hver berørt person måtte have vedrørende skadens faktiske forekomst, hvilket er i modstrid med det krav om retssikkerhed, der er påkrævet ved anvendelsen af forældelsesfrister.
Furthermore, it must be observed that preventing the limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability from starting to run as long as the party who has allegedly been harmed is not personally convinced that he has suffered damage has the result that the point in time at which those proceedings become timebarred varies according to the individual perception that each party may have as to the reality of the damage, something which is at variance with the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
Det bemærkes i den henseende ligeledes, at Domstolen har tilbagevist den antagelse, hvorefter den af artikel 46 i statutten for Domstolen omfattede forældelsesfrist først begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor skadelidte har fået et præcist og indgående kendskab til de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for kravet, idet kendskab til de faktiske omstændigheder ikke angives blandt de betingelser, der skal være opfyldt, for at forældelsesfristen begynder at løbe (jf. kendelsen i sagen Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi mod Kommissionen, præmis 31).
In that connection, it must also be observed that the Court has rejected the argument that the limitation period referred to in Article 46 of the Statute of the Court of Justice cannot begin to run until the victim has specific and detailed knowledge of the facts of the case, since knowledge of the facts is not one of the conditions which must be met in order for the limitation period to begin running (see order in Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 31).
Den subjektive bedømmelse af, hvorvidt der faktisk foreligger en skade, kan således ikke tages i betragtning ved afgørelsen af tidspunktet for, hvornår forældelsesfristen for søgsmål, der støttes på Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold, begynder at løbe.
The subjective appraisal of the reality of the damage cannot therefore be taken into consideration in order to determine the moment at which the limitation period begins in proceedings being brought against the Community for noncontractual liability.
Det følger heraf, at Retten i den appellerede dom ikke kunne fastslå, at der forelå vished om det af Cantine påførte tab, og dermed fastlægge begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen vedrørende deres erstatningssøgsmål, ved at støtte sig til Cantines opfattelse af forordning nr. 2499/82’s skadevirkninger.
It follows that, in the judgment under appeal, the Court of First Instance was unable to establish whether the damage caused to the Cantine was certain and therefore it could not determine the time at which the limitation period for their action for compensation began to run by relying on the perception of the Cantine with regard to the harmful effects of Regulation No 2499/82.
Retten burde derimod udelukkende have støttet sig på objektive kriterier.
The Court of First Instance ought, on the contrary, to have based itself for that purpose on exclusively objective criteria.
Det er netop sådanne kriterier Domstolen allerede har lagt til grund ved fastsættelsen af begyndelsestidspunktet for den af artikel 46 i statutten for Domstolen omfattede forældelsesfrist.
It is on precisely such criteria that the Court has already relied for the purpose of determining the date on which the limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice begins to run.
Således som det fremgår af præmis 33 i dommen i sagen Holcim (Deutschland) mod Kommissionen, har Domstolen fastslået, at nævnte frist først begynder at løbe på det tidspunkt, hvor det økonomiske tab, forurettede har lidt, faktisk er indtrådt.
As is clear from paragraph 33 of Holcim (Deutschland) v Commission, the Court has held that that limitation period begins to run from the moment at which the financial loss suffered by the victim actually materialised.
Det følger således heraf, at udløsningen af denne frist er forbundet med det objektive formuetab, der faktisk er påført den skadelidte.
It follows therefore that the start of that period is linked to the objective loss actually caused to the assets of the party which claims to have suffered harm.
I denne sag burde Retten således i den appellerede dom have fastslået, at den femårige forældelsesfrist vedrørende det søgsmål, som Cantine havde anlagt i medfør af artikel 235 EF, begyndte at løbe fra den dato, hvor den af forordning nr. 2499/82 forvoldte skade faktisk indtrådte, idet der påførtes Cantine et formuetab.
In the present case, the Court of First Instance ought therefore, in the judgment under appeal, to have made the fiveyear limitation period for the action for compensation brought before it by the Cantine under Article 235 EC start to run from the date on which the damage caused by Regulation No 2499/82 objectively materialised in the form of an adverse impact on their assets.
Retten burde nærmere have fastslået, at nævnte forældelsesfrist var begyndt at løbe fra det tidspunkt, hvor den i artikel 9 i forordning nr. 2499/82 fastsatte retsstridige ordning for udbetaling af fællesskabsstøtte faktisk og objektivt havde forvoldt Cantine et tab, idet vinkooperativerne ikke var garanteret direkte udbetaling af fællesskabsstøtte i tilfælde af DAI’s insolvens.
The Court of First Instance ought, in particular, to have held that the limitation period had started to run when the application of the unlawful system for payment of Community aid provided for in Article 9 of Regulation No 2499/82 had actually and objectively caused damage to the Cantine by failing to guarantee them direct payment of the Community aid at the time of DAI’s insolvency.
Dette tidspunkt burde således have været fastsat til den dag, hvor Cantine ikke havde kunnet opnå nævnte udbetaling inden for den i nævnte bestemmelse fastsatte frist på 90 dage efter leveringen af vin til destilleriet, dvs. senest ved udgangen af juni 1983, således som det bl.a. fremgår af den appellerede doms præmis 132.
That time should therefore have been fixed as the day on which the Cantine were unable to obtain that payment within 90 days from the entry of the wine into the distillery referred to in that provision, that is, at the end of June 1983, as is clear in particular from paragraph 132 of the judgment under appeal.
Retten foretog en urigtig anvendelse af de bestemmelser vedrørende forældelse, der er omfattet af artikel 46 i statutten for Domstolen, idet den i den appellerede doms præmis 147 fastslog, at den i nævnte bestemmelse fastsatte forældelsesfrist ikke
By holding, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994 and therefore, in paragraph 150 thereof, declaring
kunne begynde at løbe før den 28. november 1994, og derfor i nævnte doms præmis 150 antog erstatningssøgsmålet til realitetsbehandling, idet søgsmålet ikke ansås at være anlagt for sent, selv om det var anlagt den 12. oktober 1998, dvs. mere end 15 år efter skadens faktiske indtræden.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS admissible, on the ground that it was not out of time, the action for compensation brought before it on 12 October 1998, that is to say, more than 15 years after the damage actually occurred, the Court of First Instance misapplied the provisions governing the rules on limitation contained in that article.
Endvidere kan den af Cantine fremførte argumentation, der er støttet på dommen i sagen Adams mod Kommissionen, hvori Domstolen fastslog, at forældelse ikke kan gøres gældende over for en skadelidt, der først på et senere tidspunkt har kunnet få kendskab til skadens årsag, ikke godtages.
Furthermore, the Cantines’ argument based on Adams v Commission, in which the Court held that the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person could only belatedly have become aware of the event giving rise to it, must be rejected.
I modsætning til den sag, der gav anledning til nævnte dom, kan Cantine i denne sag ikke med rette hævde, at vinkooperativerne ikke fra udgangen af juni 1983 havde kendskab til skadens årsag, eftersom de på dette tidspunkt var udmærket bekendt med, at artikel 9 i forordning nr. 2499/82 ikke sikrede dem nogen direkte udbetaling af fællesskabsstøtte i tilfælde af destillatørens insolvens.
Unlike the case which gave rise to the Adams judgment, the Cantine cannot claim in the present case that they were not aware, from the end of June 1983, of the event giving rise to their damage, as they knew perfectly well from that time that Article 9 of Regulation No 2499/82 did not provide them with any guarantee whatsoever of direct payment of the Community aid in question in the event of the distiller’s insolvency.
Det skal endvidere tilføjes, at den omstændighed, at Cantine intervenerede i sagen vedrørende sikkerhedsstillelsen, som DAI havde anlagt ved de italienske domstole, ikke forhindrede vinkooperativerne i samtidig hermed at anlægge et erstatningssøgsmål for Domstolen i henhold til artikel 235 EF.
It should also be added that the fact that the Cantine were interveners in the proceedings relating to the security brought by DAI before the Italian courts did not prevent them from bringing parallel proceedings to establish liability before the Court of Justice under Article 235 EC.