natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For det første opstiller artikel 42 en række processuelle garantier, inden retten i domsstaten er i stand til at udstede en sådan attest.
In the first place, Article 42 establishes a number of procedural preconditions before the court of the Member State of origin can issue such a certificate.
For det andet kan den bortførende forælder, selv om artikel 43 udelukker enhver appel iværksat til prøvelse af attestens udstedelse som sådan, altid (i henhold til domsstatens retsplejeregler) iværksætte en appel til prøvelse af selve den attesterede afgørelse.
Second, although Article 43 excludes any appeal against the issuing of the certificate as such, the abducting parent can always (in accordance with the procedural rules of the Member State of origin) appeal against the certified decision itself.
Hvis appelretten giver vedkommende medhold — f.eks. med den begrundelse, at de i artikel 11, stk. 6 og 7, omhandlede forhold ikke var blevet taget i betragtning — underkender den afgørelsen og dermed attestens virkninger.
If the appeal court upholds the claim — which might be on the ground, for example, that the elements referred to in Article 11(6) and (7) had not been taken into account — it will quash the decision and, concomitantly, the effects of the certificate.
Jeg tilføjer, at selv om forordningen i et tilfælde som det foreliggende anmoder retten i fuldbyrdelsesmedlemsstaten om at bevise denne gensidige tillid, som området med frihed, sikkerhed og retfærdighed afhænger af, er det dog ikke en blind tillid, der ønskes.
I would add that even though, in the type of situation with which we are concerned, the Regulation asks the court of the Member State of enforcement to evince the mutual confidence on which the area of freedom, security and justice depends, it is not asked to show blind trust.
Den indførte ordning anmoder derimod blot retten om at anerkende og overholde integriteten, objektiviteten og uafhængigheden hos en ret i en anden medlemsstat, hvis afgørelse kan appelleres af den part, mod hvem der er anmodet om fuldbyrdelse, på samme måde, som den ville over for retsinstanserne i rettens egen medlemsstat.
On the contrary, the system set up requires it merely to recognise and respect the integrity, objectivity and independence of a court in another Member State, whose decision may be appealed against by the party against whom enforcement is sought, in the same way as it would for the courts of its own Member State.
Det er i sidste ende ikke meget at bede om.
That, in the final analysis, is not a lot to ask.
I øvrigt bestemmer forordningen selv, at »attesten [kun] har […] virkning, i den udstrækning retsafgørelsen er eksigibel« (artikel 44).
Moreover, the Regulation itself provides: ‘The certificate shall take effect only within the limits of the enforceability of the judgment’ (Article 44).
Herudover præciserer artikel 47, at »en retsafgørelse, der er attesteret i overensstemmelse med […] artikel 42, stk. 1, ikke [kan] fuldbyrdes, hvis den er uforenelig med en senere truffet eksigibel retsafgørelse«.
And Article 47 spe -cifies that ‘a judgment which has been cer -tified according to … Article 42(1) cannot be enforced if it is irreconcilable with a subsequent enforceable judgment’.
En appelafgørelse, der underkender den første afgørelse, opfylder disse betingelser og hindrer dermed den attesterede afgørelses fuldbyrdelse.
A decision on appeal overturning the first decision would meet that condition and thus preclude enforcement of the certified decision.
Den part, som ønsker at anfægte attesten, fratages dermed ikke appelmuligheden. Den hensigtsmæssige fremgangsmåde er at nedlægge påstand om annullation af den afgørelse, som gav anledning hertil.
The party seeking to challenge the certificate is therefore not denied a right to appeal; the appropriate procedure is to seek annulment of the decision certified.
Min analyse af det femte spørgsmål førte til den konklusion, at afgørelsen af 20. juni 2007 blev afsagt under overholdelse af den i forordningens omhandlede procedure, hvorfor det sjette præjudicielle spørgsmål, som bygger på den hypotese, at denne procedure ikke blev overholdt, bliver uden betydning i denne sag.
Since my assessment of the fifth question has reached the conclusion that the decision of 20 June 2007 was taken in compliance with the procedure provided for in the Regulation, the sixth question referred, which is based on the assumption that the procedure was not complied with, loses its relevance for the present case.
Artikel 21, stk. 3, første afsnit, bestemmer: »En berettiget part kan efter proceduren i afdeling 2 få fastslået, at en retsafgørelse skal anerkendes, eller at en retsafgørelse ikke skal anerkendes, jf. dog afdeling 4.«
The first subparagraph of Article 21(3) provides: ‘Without prejudice to Section 4 of this Chapter, any interested party may, in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
Det kan imidlertid bemærkes, at det klart fremgår af forordningens artikel 21, sammenholdt med artikel 31, stk. 2, at en afgørelse om forældreansvar generelt skal anerkendes og fuldbyrdes i en anden medlemsstat, medmindre der findes en af de i artikel 23 opregnede grunde til ikkeanerkendelse, og kontrollen med kompetencen hos den ret, der har afsagt afgørelsen, er udtrykkeligt udelukket i artikel 24.
None the less, it may be noted that it is clear from Articles 21 and 31(2) of the Regulation, read together, that a judgment concerning parental responsibility must as a general rule be recognised and enforced in another Member State unless one of the grounds of nonrecognition set out in Article 23 is present, and that Article 24 expressly prohibits review of the jurisdiction of the court of origin.
Det fremgår ligeledes af min analyse i punkt 86-96 ovenfor, at efterprøvelse af overholdelsen af den i forordningens artikel 11 omhandlede procedure også er udelukket.
It is clear from my analysis at points 86 to 96 above that verification that the pro cedure provided for in Article 11 of the Regulation has been respected is also precluded.
Den fastsætter dermed en generel regel (artikel 21 dækker alle retsafgørelser vedrørende ægteskab og forældreansvar), som giver alle berettigede parter mulighed for at anmode om anerkendelse eller om ikkeanerkendelse af en afgørelse, som er omfattet af forordningen, med forbehold for eventuelle bestemmelser i kapitel III, afdeling 4.
It thus lays down a general rule (since Article 21 concerns all decisions in matrimonial matters and in matters of parental responsibility), allowing any interested party to request recognition or nonrecognition of a judgment falling within the scope of the Regulation subject, where applicable, to the provisions of Chapter III, Section 4.
Afdelingen vedrører visse afgørelser om samværsretten eller afgørelser, som fastslår, at barnet skal tilbagegives.
That section concerns certain judgments concerning rights of access and certain judgments which require the return of the child.
Den finder i denne sidstnævnte henseende anvendelse på et barns tilbagegivelse, som følger efter en afgørelse, som fastslår, at barnet skal tilbagegives, således som omhandlet i artikel 11, stk. 8 [artikel 40, stk. 1, litra b)].
In the latter regard, it applies to the return of a child entailed by a judgment given pursuant to Article 11(8) (Article 40(1)(b)).
Det er en afgørelse af denne art, der er tale om i den foreliggende sag.
The present case involves just such a judgment.
De fire første spørgsmål vedrører moderens anmodning, hvorefter der ønskes en afgørelse om ikkeanerkendelse af den anfægtede afgørelse afsagt af Amtsgericht Oranienburg den 20. juni 2007, for så vidt som den træffer afgørelse om forældremyndigheden og om barnets tilbagegivelse.
The first four questions concern the mother’s application for a decision that the Oranienburg court’s judgment of 20 June 2007 should not be recognised in so far as it deals with the custody and return of the child.
Det forekommer mig hensigtsmæssigt at begynde med det fjerde spørgsmål heriblandt.
I find it best to start with the fourth of those questions.
Alle berettigede parter kan derfor anmode om ikkeanerkendelse af en afgørelse, som fastslår, at barnet skal tilbagegives, og som er truffet under i de artikel 11, stk. 8,
Consequently, any interested party may apply for nonrecognition of a decision taken in the circumstances set out in Article 11(8) and ordering a child’s return, unless that is
Den forelæggende ret har spurgt, hvad betingelsen »jf. dog afdeling 4« i forordningens artikel 21, stk. 3, betyder.
The referring court asks the meaning of the term ‘without prejudice to Section 4’ in Article 21(3) of the Regulation.
Det tredje spørgsmål omhandlede omstændigheder, medmindre dette viser sig uforeneligt med en bestemmelse i kapitel III, afdeling 4, der som lex specialis i dette tilfælde går forud for den generelle regel.
The third question incompatible with a provision of Chapter III, Section 4, which, as a lex specialis, will in that case prevail over the general rule.
Min konklusion på det fjerde spørgsmål, som indebærer, at der ikke kan indgives en anmodning om ikkeanerkendelse af en kendelse om, at barnet skal tilbagegives, som er afsagt under i de forordningens artikel 11, stk. 8, omhandlede omstændigheder og er attesteret i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 42, stk. 2, gør det tredje spørgsmål overflødigt, idet det bygger på den hypotese, at en sådan anmodning er mulig.
My conclusion on the fourth question, which means that no application can be made for nonrecognition of an order for a child’s return issued in the circumstances set out in Article 11(8) of the Regulation and certified in accordance with Article 42(2), deprives the third question of its relevance, since it is based on the assumption that such an application is possible.
I et sådant tilfælde er det ikke tilladt for retten i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, at kontrollere afgørelsen eller attesten, uanset om dette sker af egen drift eller på anmodning fra den person, mod hvem der er anmodet om fuldbyrdelse.
In such a case, any review of the decision or of the certificate by the court of the Member State where the child is actually present, whether on that court’s own motion or on application by the person against whom enforcement is sought, is ruled out.
I en sag som den foreliggende, hvor en sådan attest er blevet udstedt, er den konkrete betydning af betingelsen »jf. dog afdeling 4« således, at det ikke er muligt at gøre indsigelse mod anerkendelsen af den attesterede afgørelse eller så meget desto mindre at indgive en uafhængig anmodning om at opnå en erklæring om ikke-anerkendelse.
Thus, in a case such as that in the main proceedings, in which such a certificate has been issued, the practical meaning of the term ‘without prejudice to Section 4’ in Article 21(3) of the Regulation is that it is not possible to oppose recognition of the certified decision or, a fortiori, to make a separate application for a declaration that it should not be recognised.
GENERALADVOKAT SHARPSTONS STILLINGTAGEN — SAG C-195/08 PPU imidlertid, at »[e]n berettiget part […] efter proceduren i afdeling 2 [kan] få fastslået, at en retsafgørelse skal anerkendes, eller at en retsafgørelse ikke skal anerkendes«.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
Der er opstillet syv grunde til ikkeanerkendelse af afgørelser om forældreansvar i artikel 23.
Seven grounds of nonrecognition for judgments relating to parental responsibility are listed in Article 23.
I modsætning til de andre spørgsmål er rækkevidden af disse to første spørgsmål imidlertid ikke udtrykkeligt begrænset til den afgørelse, som fastslår, at barnet skal tilbagegives.
However, unlike the other questions, the scope of these first two questions is not expressly limited to the decision ordering the child’s return.
I det omfang moderen ligeledes ønsker en afgørelse om ikkeanerkendelse af den del af dommen, som tilkender faderen forældremyndigheden over barnet, forbliver disse spørgsmål relevante.
In so far as the mother also seeks a declaration of nonrecognition of the part of the judgment awarding custody to the father, these questions may remain relevant.
I modsætning til afgørelsen, som fastslår tilbagegivelsen, er dette forhold nemlig ikke reguleret af forordningens kapitel III, afdeling 4, som udelukker enhver indsigelse mod anerkendelsen af en kendelse om tilbagegivelse, som er behørigt attesteret i overensstemmelse med artikel 42, stk. 2.
Unlike the return order, this aspect is not governed by Chapter III, Section 4, of the Regulation, which precludes any opposition to recognition of a return order duly certified in accordance with Article 42(2).
Den forelæggende ret har spurgt, om en berettiget part i den i forordningens artikel 21 omhandlede forstand kan anmode om ikkeanerkendelse af en retsafgørelse, uden at der er indgivet anmodning om anerkendelse, og i bekræftende fald, hvorledes den ret, som undersøger en anmodning om ikkeanerkendelse, der er indgivet af en person, mod hvilken afgørelsen er eksigibel, skal anvende artikel 31, stk. 1, hvorefter en person ikke på dette tidspunkt af sagens behandling kan fremsætte bemærkninger.
The referring court asks whether an interested party within the meaning of Article 21 of the Regulation may request nonrecognition of a judgment if no application has been submitted for it to be recognised and, if so, how a national court, examining an application for nonrecognition brought by the person against whom enforcement is sought, is to apply Article 31(1), according to which that person may not make any submissions on the application at this stage of the proceedings.
Kapitel III, afdeling 2, har overskriften »Anmodning om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel«.
Section 2 of Chapter III is entitled ‘Application for a declaration of enforceability’.
Artikel 28, stk. 1, bestemmer, at »[e]n i en medlemsstat truffet retsafgørelse om forældreansvar over for et barn, som er eksigibel i den pågældende medlemsstat, og som er blevet forkyndt, kan fuldbyrdes i en anden medlemsstat, når den på anmodning af en berettiget part er blevet erklæret for eksigibel i denne medlemsstat«.
Article 28(1) provides that a ‘judgment on the exercise of parental responsibility in respect of a child given in a Member State which is enforceable in that Member State and has been served shall be enforced in another Member State when, on the application of any interested party, it has been declared enforceable there’.
Artikel 31, stk. 1, bestemmer, at den ret, der behandler stævningen, træffer afgørelse snarest muligt, og at »den person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, […] på dette tidspunkt af sagens behandling [kan] fremsætte bemærkninger over for retten«.
Article 31(1) provides that the court applied to is to give its decision without delay and adds: ‘… the person against whom enforcement is sought [… shall not,] at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
Artikel 31, stk. 2, præciserer, at »[a]nmodningen […] kun [kan] afslås af en af de i artikel 22-24 anførte grunde« — som alle er grunde til ikke-anerkendelse.
Article 31(2) specifies: ‘The application may be refused only for one of the reasons specified in Articles 22, 23 and 24’ — which are all grounds for nonrecognition.
Artikel 33 bestemmer, at begge parter har en frist på en måned (stk. 5) til at appellere afgørelsen om eksigibilitet (stk. 1), og at en sådan appel behandles i overensstemmelse med reglerne for kontradiktorisk procedure (stk. 3).
Article 33 provides that either party may, within one month (paragraph 5), appeal against the decision on the application for a declaration of enforceability (paragraph 1) and that the appeal is to ‘be dealt with in accordance with the rules governing procedure in contradictory matters’ (meaning, it is clear from other language versions, adversarial proceedings, according to the audi alteram partem rule).
Forordningens artikel 21 er en del af kapitel III, afdeling 1, med overskriften »Anerkendelse«.
Article 21 of the Regulation forms part of Chapter III, Section 1, entitled ‘Recognition’.
Artikel 21, stk. 1, bestemmer, at retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, »anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure«.
Article 21(1) provides that judgments given in a Member State are to be ‘recognised in the other Member States without any special procedure being required’.
Artikel 21, stk. 3 (med forbehold for afdeling 4 — der, således som jeg har anført, ikke er relevant for afgørelser, som tilkender forældremyndigheden over barnet), bestemmer
However, according to Article 21(3) (without prejudice to Section 4 — which, as I have indicated, is not relevant for decisions awarding custody), ‘any interested party may, in accordance with
RINAU anmode om ikkeanerkendelse af denne afgørelse, men artikel 31, stk. 1, synes at udelukke muligheden for, at denne person 23 kan fremsætte bemærkninger på dette tidspunkt af sagens behandling.
RINAU for a declaration that the decision should not be recognised, but Article 31(1) appears to exclude any possibility for that person 23to make submissions on the application at that stage.
forordningens anvendelsesområde.
Regulation.
Det er åbenbart, at fællesskabslovgiver har ønsket, at alle disse afgørelser systematisk drager fordel af en automatisk anerkendelse, som bygger på princippet om gensidig tillid (jf. forordningens betragtning 21 og 23).
It is clear that the Community legislature intended all such judgments to enjoy, systematically, automatic recognition on the basis of the principle of mutual trust (see recitals 21 and 23 in the preamble).
Artikel 21, stk. 3, giver imidlertid mulighed for en anmodning om anerkendelse eller om ikkeanerkendelse »efter proceduren i afdeling 2«.
However, Article 21(3) allows an application for a decision that a judgment should, or should not, be recognised ‘in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter’.
Eftersom afdeling 2 vedrører anmodninger om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, udleder jeg heraf, at der er tale om situationer, hvor anerkendelsen og eksigibiliteten begge er nødvendige.
Since Section 2 concerns applications for a declaration of enforceability, I infer that it deals with situations in which recognition and enforcement are both required.
Dette er tilfældet, når faderen — som i denne sag — tilkendes forældremyndigheden, fordi moderen gør indsigelse herimod.
That is the case with the award of custody to the father in the present case, since the mother does not agree.
Det fremgår i øvrigt klart af forordningens artikel 31, at proceduren med afgørelser om eksigibilitet (som dermed dækker anmodninger om anerkendelse og om ikkeanerkendelse) skal være hurtig og enkel.
It is, moreover, clear from Article 31 of the Regulation that the procedure for obtaining a declaration of enforceability (which thus covers applications for recognition and non-recognition) must be simplified and expeditious.
Dette forekommer helt overensstemmende med princippet om, at anerkendelsen er automatisk på grundlag af den gensidige tillid.
That appears perfectly in accordance with the principle of automatic recognition on the basis of mutual trust.
For at løse dette dilemma skal der efter min opfattelse tages hensyn til sondringen mellem »anerkendelse« af og »afgørelsen om eksigibilitet« for en afgørelse. I visse sammenhænge hører disse to begreber nødvendigvis sammen.
To resolve the dilemma, we must in my view take account of the distinction between ‘recognition’ and ‘declaration of enforceability’ of a judgment.
Dette er bl.a. tilfældet med en afgørelse, som medfører, at barnet skal tilbagegives, hvor en anerkendelse af gyldigheden uden en samtidig eksigibilitet ikke giver mening.
That is so, for example, of a judgment entailing a child’s return, where it would make no sense to recognise the judgment without making it enforceable.
Der er derimod ikke behov for at tildele en skilsmissedom »eksigibilitet« for at give begge de tidligere ægtefæller mulighed for at gifte sig igen. Den blotte anerkendelse af afgørelsens gyldighed er tilstrækkelig.
By contrast, there is no need to confer ‘enforceability’ on a divorce judgment in order to allow one of the former spouses to remarry; mere recognition that the judgment is valid will suffice.
Hvad angår en afgørelse om udøvelsen af forældreansvaret afhænger det af omstændighederne.
As regards a decision on the exercise of parental responsibility, it will depend on the circumstances.
I tilfælde af, at den forælder, der ikke er tilkendt udøvelsen af dette ansvar, er uenig, vil en afgørelse om eksigibilitet være nødvendig.
If the parent to whom the exercise of that responsibility is not awarded is recalcitrant, a declaration of enforceability will be needed.
I tilfælde af, at forældrene er enige, er det tilstrækkeligt med den blotte anerkendelse.
If the parents are in agreement, mere recognition will be enough.
Forordningens kapitel III, afdeling 1, vedrører anerkendelsen.
Chapter III, Section 1, of the Regulation concerns recognition.
Artikel 21, stk. 1, fastsætter, at denne anerkendelse sker automatisk for alle afgørelser, der er omfattet af
Article 21(1) provides for automatic recognition for any judgment falling within the scope of the
23 — Selv om det kan synes lidt mærkeligt, når en afgørelse tilkender en forælder forældremyndigheden, at tale om at fuldbyrde denne afgørelse mod den anden forælder, forekommer det mig at fremgå klart af opbygningen af forordningens kapitel III, afdeling 2, at begrebet »person, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse«, dækker den forælder, som ikke har fået tilkendt forældremyndigheden.
23 — Even if it may seem a little odd, when a decision awards custody to one parent, to speak of enforcing that decision against the other parent, it seems to me clear from the scheme of Chapter III, Section 2, of the Regulation that the concept of ‘person against whom enforcement is sought’ covers a parent to whom custody was not awarded.
Enhver anmodning om anerkendelse eller om ikkeanerkendelse af en afgørelse, der tilkender forældremyndigheden over et barn, skal således være i overensstemmelse med procedurerne i afdeling 2.
Thus, any request for recognition or nonrecognition of a decision awarding custody of a child must comply with the procedures of Section 2.
Det problem, der synes at opstå i en sammenhæng som den foreliggende, er den tilsyneladende ulige fordeling af midler mellem de to parter henset, til ordlyden af artikel 31, stk. 1.
The problem which appears to arise in a context such as that of the present case is the apparent inequality of arms as between the parties, in the light of the wording of Article 31(1).
Hvis den forælder, der har fået tilkendt forældremyndigheden over barnet, vil have afgørelsen
If the parent awarded custody wishes to have the decision recognised and enforced, that parent may make such submissions as he or she sees fit,
GENERALADVOKAT SHARPSTONS STILLINGTAGEN — SAG C-195/08 PPU anerkendt og fuldbyrdet, har vedkommende mulighed for at fremsætte de bemærkninger, der forekommer ham hensigtsmæssige, mens den anden forælder ikke har denne mulighed.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU whereas the same opportunity is not available to the other parent.
Hvis det derimod er den anden forælder, der anmoder om en afgørelse om ikkeanerkendelse, er situationen ikke den modsatte, i det mindste ikke i henhold til en ordlydsfortolkning af bestemmelsen.
However, if the other parent seeks a decision of non-recogni-tion, the situation is not reversed, at least on a literal reading of the provision.
at den ret, der skal behandle sagen, under alle omstændigheder skal efterprøve, om der eventuelt foreligger de grunde til ikkeanerkendelse, som artikel 31, stk. 2, henviser til.
event verify whether any of the grounds of nonrecognition referred to in Article 31(2) are present.
Dette er imidlertid de eneste grunde, som den anden forælder kan gøre gældende.
And those are the only grounds which the other parent could have raised.