natgillin/translations-raw huggingface dataset:
DOM AF 10.4.2008 — SAG C-102/07 a) sit eget navn og sin adresse b) angivelser vedrørende varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved varen eller tjenesteydelsen c) varemærket, når dette er nødvendigt for at angive anvendelsen af en vare eller tjenesteydelse, navnlig som tilbehør eller reservedele for så vidt dette sker i overensstemmelse med redelig markedsføringsskik.«
(c) the trade mark where it is necessary to indicate the intended purpose of a product or service, in particular as accessories or spare parts; provided he uses them in accordance with honest practices in industrial or commercial matters.’
»[…] [I]ndehaveren af et varemærke [kan] fortabe sine rettigheder, når varemærket efter den dato, på hvilken det blev registreret: a) som følge af indehaverens virksomhed eller passivitet er blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen for en vare eller tjenesteydelse, for hvilken mærket er registreret
(a) in consequence of acts or inactivity of the proprietor, it has become the common name in the trade for a product or service in respect of which it is registered;
Selskabet adidas AG er indehaver af figurmærker, som består af tre lodrette og parallelt løbende striber af samme bredde, som er anbragt på siden af sports- og fritidsbeklædning, udført i en farve, der står i kontrast til dette tøjs grundfarve.
Adidas AG is the proprietor of figurative trade marks composed of three vertical, parallel stripes of equal width which are featured on the sides of sports and leisure garments in a colour which contrasts with the basic colour of those garments.
Selskabet adidas Benelux BV er Adidas AG’s enelicenstager for Benelux.
Adidas Benelux BV is the holder of an exclusive licence for the Benelux countries granted by adidas AG.
Marca Mode, C & A, H & M og Vendex er konkurrerende virksomheder inden for tekstilhandel.
Marca Mode, C & A, H & M and Vendex are competing undertakings operating in the textile trade.
Efter at have konstateret, at visse af disse konkurrenter var begyndt at sælge sports- og fritidsbeklædning, hvorpå der var to parallelt løbende striber udført i en farve, der stod i kontrast til tøjets grundfarve, anlagde adidas AG og adidas Benelux BV (herefter samlet benævnt »adidas«) ved Rechtbank te Breda en sag om foreløbige retsmidler mod H & M samt en sag om realiteten mod Marca Mode og C & A med henblik på at få nedlagt forbud mod, at disse virksomheder bruger noget tegn, der består af tre striber, som på adidas’ foranledning er blevet registreret, eller et tilsvarende motiv, såsom det af disse virksomheder brugte motiv med to parallelt løbende striber.
Having found that some of those competitors had begun to market sports and leisure garments featuring two parallel stripes, the colour of which contrasts with the basic colour of those garments, adidas AG and adidas Benelux BV (together, ‘adidas’) brought interlocutory proceedings before the Rechtbank te Breda (local court of Breda) against H & M and an action on the merits against Marca Mode and C & A for prohibition of the use by those undertakings of any sign consisting of the threestripe logo registered by adidas or a motif similar to it, such as the motif with two parallel stripes used by those undertakings.
Marca Mode, C & A, H & M og Vendex anlagde sag ved Rechtbank te Breda, hvorved de påstod fastslået, at det stod dem frit for at anbringe to striber som dekoration på sports- og fritidsbeklædning.
Marca Mode, C & A, H & M and Vendex have, for their part, brought applications before the Rechtbank te Breda for a declaration that they are free to place two stripes on their sports and leisure garments for decorative purposes.
I sagen om foreløbige retsmidler pålagde præsidenten for Rechtbank te Breda ved dom af 2. oktober 1997 H & M i Benelux-landene at ophøre med at bruge tegnet, som udgøres af motivet med tre striber, som på adidas’ foranledning er blevet registreret, eller med et tilsvarende motiv, såsom det af H & M brugte motiv med to parallelt løbende striber.
By judgment of 2 October 1997, the president of the Rechtbank te Breda made an interlocutory order against H & M to refrain from using in Benelux the sign consisting of the threestripe logo registered by adidas or any other sign similar to it, such as the two-stripe motif used by H & M.
Ved foreløbig dom af 13. oktober 1998 fastslog Rechtbank te Breda, at varemærker, som adidas er indehaver af, var blevet krænket.
By an interlocutory judgment of 13 October 1998 the Rechtbank te Breda held that the trade marks owned by adidas had been infringed.
Dommene af 2. oktober 1997 og 13. oktober 1998 blev appelleret til Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch.
Appeals against the judgments of 2 October 1997 and 13 October 1998 were brought before the Gerechtshof te ‘s-Hertogenbosch (regional appeal court of ‘s-Hertogenbosch).
Ved dom af 29. marts 2005 ophævede Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch dommene af 2. oktober 1997 og 13. oktober 1998, og idet den selv traf afgørelse i sagen, tog den hverken adidas’ eller Marca Modes, C & A’s, H & M’s og Vendex’ påstand til følge, dels fordi varemærker, som adidas var indehaver af, ikke var blevet krænket, dels fordi de af Marca Mode, C & A, H & M og Vendex fremsatte krav var for generelle.
By judgment of 29 March 2005, the Gerechtshof te ‘s-Hertogenbosch set aside the judgments of 2 October 1997 and 13 October 1998 and, giving a ruling on the dispute, rejected both the application of adidas and those of Marca Mode, C & A, H & M and Vendex on the ground, first, that the trade marks owned by adidas had not been infringed and, secondly, that the scope of the applications made by Marca Mode, C & A, H & M and Vendex was too general.
Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch præciserede, at et motiv med tre striber såsom det, der på adidas’ foranledning var blevet registreret, i sig havde en svag grad af særpræg, men at varemærkerne, som adidas var indehaver af, på grund af adidas’ reklamefremstød havde opnået en høj grad af særpræg og var blevet vitterligt kendt.
The Gerechtshof te ‘s-Hertogenbosch stated that a threestripe motif such as that registered by adidas is not very distinctive per se but that, owing to the investment in advertising by adidas, the marks it owned had acquired considerable distinctive character and become well known.
Følgelig mente Retten, at disse varemærker nød en udvidet beskyttelse i forhold til motivet med tre striber.
Those marks therefore enjoyed wide protection so far as concerns the threestripe logo.
Da striberne og de enkle stribemotiver dog i princippet var tegn, som fortsat skulle være til rådighed og dermed ikke egnede sig for eneret, kunne de varemærker, som adidas var indehaver af, ikke give nogen form for beskyttelse mod brug af motiver med to striber.
However, given that stripes and simple stripe logos are, generally, signs which must remain available and do not therefore lend themselves to exclusive rights, the marks owned by adidas cannot afford any protection against the use of two-stripe motifs.
Adidas, der har indgivet kassationsanke ved Hoge Raad der Nederlanden, mener, at der ifølge opbygningen af den ved direktivet indførte ordning alene skal tages hensyn til friholdelsesbehovet i forbindelse med, at registreringshindringer og ugyldighedsgrunde i direktivets artikel 3 finder anvendelse.
Having appealed on a point of law to the Hoge Raad der Nederlanden (Supreme Court of the Netherlands), adidas takes the view that, in the scheme of the system set up by the Directive, the requirement of availability must be taken into account only when the grounds for refusal or invalidity provided for in Article 3 of the Directive apply.
Under disse omstændigheder har Hoge Raad der Nederlanden besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
It is in those circumstances that the Hoge Raad der Nederlanden decided to stay the proceedings and refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
»1) Skal der ved fastlæggelsen af beskyttelsens omfang for et varemærke, der udgøres af et tegn, som ikke i sig selv har noget særpræg, eller af en angivelse, der opfylder definitionen i direktivets artikel 3, stk. 1, litra c), men som er indarbejdet og registreret som varemærke, tages hensyn til den almene interesse i, at rådigheden over bestemte tegn ikke utilbørligt begrænses for de andre erhvervsdrivende, der udbyder varer eller tjenesteydelser af samme art (Freihaltebedürfnis)?
‘(1) In the determination of the extent to which protection should be given to a trade mark formed by a sign which does not in itself have any distinctive character or by a designation which corresponds to the description in Article 3(1)(c) of the Directive … but which has become a trade mark through the process of becoming customary (“inburgering”) and has been registered, should account be taken of the general interest in ensuring that the availability of given signs is not unduly restricted for other traders offering the goods or services concerned (“Freihaltebedürfnis”)?
2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Gør det herved da nogen forskel, om de deri nævnte tegn, som fortsat skal stå til rådighed, af den relevante del af offentligheden anses for tegn, der skal give varer særpræg, eller blot for udsmykning af varen?
(2) If the answer to Question 1 is in the affirmative: does it make any difference whether the signs which are referred to therein and which are to be held available are seen by the relevant public as being signs used to distinguish goods or merely to embellish them?
3) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Gør det herved da nogen forskel, om det tegn, som varemærkeindehaveren anfægter, savner fornødent særpræg som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1, litra b), eller indeholder en angivelse som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1, litra c)?«
(3) If the answer to Question 1 is in the affirmative: does it, further, make any difference whether the sign contested by the holder of a trade mark is devoid of distinctive character, within the terms of Article 3(1)(b) of the Directive … or contains a designation, within the terms of Article 3(1)(c) of the Directive?’
Den forelæggende ret ønsker med disse spørgsmål, der behandles samlet, nærmere bestemt oplyst, i hvilket omfang der ved fastlæggelsen af omfanget af varemærkeindehaverens eneret skal tages hensyn til den almene interesse, der består i, at rådigheden over bestemte tegn ikke utilbørligt begrænses.
By its questions, which must be examined together, the national court asks, essentially, to what extent it is necessary to take into account the general interest in not unduly restricting the availability of certain signs in the assessment of the scope of the exclusive rights of the trade mark proprietor.
Den forelæggende ret har formuleret dette spørgsmål under hensyntagen til motivet med tre striber, der på adidas’ foranledning er blevet registreret, og som ved brug har opnået fornødent særpræg.
That court set out that question having regard to the three stripe-logo registered by adidas, which has acquired distinctive character through use.
Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, hvorvidt det — når tredjemand bruger tegn, der er identisk med eller ligner det pågældende varemærke, og ikke har varemærkeindehaverens samtykke, og tredjemand til støtte for denne brug påberåber sig friholdelsesbehovet — har betydning, hvorvidt de nævnte tegn i den relevante kundekreds anses for dekorative, hvorvidt de har fornødent særpræg som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1, litra b), og hvorvidt de er beskrivende som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1, litra c).
In particular, it asks whether, when third parties use identical or similar signs to the mark in question without the permission of the proprietor of that mark and rely on the requirement of availability in support of that use, it is important to know whether or not those signs are regarded as decorative by the relevant public, whether or not they are devoid of distinctive character within the meaning of Article 3(1)(b) of the Directive and whether or not they are descriptive within the meaning of Article 3(1)(c) of the Directive.
Som generaladvokaten har anført i punkt 33 ff. i forslaget til afgørelse, findes der betragtninger af almen interesse, som navnlig vedrører nødvendigheden af en ufordrejet konkurrence, der begrunder, at visse tegn frit kan anvendes af alle erhvervsdrivende.
As noted by the Advocate General in point 33 et seq. of his Opinion, there are public interest considerations, connected in particular with the need for undistorted competition, which militate in favour of certain signs being used freely by all economic operators.
Som Domstolen allerede har fastslået, er dette friholdelseskrav den bagvedliggende grund for visse af de registreringshindringer, der er nævnt i direktivets artikel 3 (jf. bl.a. i denne retning dom af 4.5.1999, forenede sager C-108/97 og C-109/97, Windsurfing
As the Court has previously held, that requirement of availability is the reason underlying certain grounds for refusal of registration set out in Article 3 of the Directive
Desuden bestemmes det i direktivets artikel 12, stk. 2, litra a), at indehaveren af et varemærke kan fortabe sine rettigheder, når varemærket efter den dato, på hvilken det blev registreret, som følge af indehaverens virksomhed eller passivitet er blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen for en vare eller tjenesteydelse, for hvilken mærket er registreret.
Further, Article 12(2)(a) of the Directive provides that a trade mark is liable to revocation if, after the date on which it was registered, in consequence of acts or in activity of the proprietor, it has become the common name in the trade for a product or service in respect of which it is registered.
Med denne bestemmelse har fællesskabslovgiver foretaget en afvejning af varemærkeindehaverens interesser og dennes konkurrenters interesse i at kunne råde over tegn (jf. dom af 27.4.2006, sag C-145/05, Levi Strauss, Sml. I, s. 3703, præmis 19).
By that provision, the Community legislature balanced the interests of the trade mark proprietor against those of his competitors in the availability of signs (see Case C-145/05 Levi Strauss [2006] ECR I-3703, paragraph 19).
Hvis det således viser sig, at friholdelsesbehovet inden for rammerne af direktivets artikel 3 og 12 har relevans, skal det fastslås, at den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse ligger uden for disse rammer, eftersom den rejser spørgsmålet, om friholdelsesbehovet med henblik på at begrænse omfanget af varemærkeindehaverens eneret udgør et bedømmelseskriterium efter registreringen af et varemærke.
Accordingly, if it is established that the requirement of availability plays an important role in the framework of Articles 3 and 12 of the Directive, it is clear that the present reference for a preliminary ruling falls outside that framework since it raises the question of whether the requirement of availability constitutes a criterion, after registration of a trade mark, for the purposes of defining the scope of the exclusive rights of the proprietor of the mark.
Marca Mode, C & A, H & M og Vendex søger nemlig ikke at opnå en ugyldighedserklæring som omhandlet i nævnte artikel 3 eller en fortabelseserklæring som omhandlet i nævnte artikel 12, men påberåber sig behovet for at friholde motiver med striber ud over det, der på adidas’ anmodning er registreret, hvilket sker med henblik på at gøre deres ret til at bruge disse motiver uden samtykke fra adidas gældende.
Marca Mode, C & A, H & M and Vendex do not seek to obtain a declaration of invalidity within the meaning of Article 3 or rev -ocation within the meaning of Article 12, but plead the need for the availability of stripe motifs other than that registered by adidas in order to argue their right to use those motifs without the consent of the latter.
Når en tredjemand henholder sig til friholdelsesbehovet for at gøre sin ret til at bruge et andet tegn end det, der på varemærkeindehaverens anmodning er registreret, gældende, kan relevansen af et sådant argument ikke bedømmes inden for rammerne af direktivets artikel 3 og 12, men bør efterprøves i henhold til direktivets artikel 5, der vedrører beskyttelsen af det registrerede varemærke mod tredjemands brug af tegnet, samt i henhold til direktivets artikel 6, stk. 1, litra b), hvis det pågældende tegn falder ind under anvendelsesområdet for denne bestemmelse.
When a third party relies on the requirement of availability to argue its right to use a sign other than that registered by the trade mark proprietor, the relevance of such an argument cannot be assessed under Articles 3 and 12 of the Directive, but must be examined in the light of Article 5 of the Directive, which concerns the protection of the registered mark against use by third parties, as well as of Article 6(1)(b) of the Directive, if the sign in question comes within the scope of that provision.
Om fortolkningen af direktivets artikel 5, stk. 1, litra b)
Interpretation of Article 5(1)(b) of the Directive
Idet direktivets artikel 5 giver indehaveren af et varemærke ret til at forbyde tredjemand at gøre brug af et identisk eller lignende tegn, i tilfælde af at der er risiko for forveksling, og idet bestemmelsen udpeger visse former for brug af et sådant tegn, der kan forbydes, har den til formål at beskytte denne indehaver mod brug af tegn, der vil kunne krænke dette varemærke (jf. i denne retning Levi Strauss-dommen, præmis 14).
In conferring on the proprietor of a trade mark the right to prevent all third parties from using an identical or similar sign, where there is a likelihood of confusion, and in setting out the uses of such a sign which may be prohibited, Article 5 of the Dir -ective seeks to protect that proprietor from uses of signs likely to infringe that trade mark (see, to that effect, Levi Strauss, paragraph 14).
Det er en udtrykkelig betingelse for den beskyttelse, det registrerede varemærke yder — navnlig mod tredjemands brug af tegn, som ikke er identisk — at der er risiko for forveksling.
The likelihood of confusion is the specific condition of the protection conferred by the trade mark, in particular against use by third parties of non-identical signs.
Ifølge tiende betragtning til direktivet må forekomsten af en sådan risiko vurderes »på grundlag af adskillige faktorer, herunder bl.a. i hvor høj grad mærket er kendt på markedet, den association, som det anvendte eller registrerede tegn fremkalder, lighedsgraden mellem mærket og tegnet samt mellem de pågældende varer eller tjenesteydelser«.
According to the 10th recital in the preamble to the Directive, the appreciation of such likelihood ‘depends on numerous elements and, in particular, on the recognition of the trade mark on the market, of the association which can be made with the used or registered sign, of the degree of similarity between the trade mark and the sign and between the goods or services identified’.
Som det nemlig følger af ordlyden af direktivets artikel 5, stk. 1, litra b), og af ovennævnte retspraksis, bør svaret på spørgsmålet, om der er risiko for forveksling, baseres på den opfattelse, som
As is apparent form the wording of Article 5(1)(b) of the Directive and the caselaw cited, the answer to the question as to whether there is a likelihood of confusion must be based on the perception by the
ADIDAS OG ADIDAS BENELUX offentligheden dels har af varer omfattet af varemærkeindehaverens varemærke, dels har af varer omfattet af det tegn, som tredjemand bruger.
ADIDAS AND ADIDAS BENELUX public of the goods covered by the mark of the proprietor on the one hand and the goods covered by the sign used by the third party on the other.
Desuden kan tegn, som i princippet bør stå til rådighed for alle erhvervsdrivende, misbruges med det formål at foranledige, at der i forbrugerens bevidsthed sker forveksling.
Moreover, signs which must, generally, remain available for all economic operators are likely to be used abusively with a view to creating confusion in the mind of the consumer.
Hvis tredjemand i denne forbindelse kunne gøre friholdelsesbehovet gældende for frit at bruge et tegn, uanset at det ligner varemærket, uden at varemærkeindehaveren under påberåbelse af risikoen for forveksling ville kunne gøre indsigelse herimod, ville det skade den effektive anvendelse af reglen i direktivets artikel 5, stk. 1, litra b).
If, in such a context, the third party could rely on the requirement of availability to use a sign which is nevertheless similar to the trade mark freely without the proprietor of the latter being able to oppose that use by pleading likelihood of confusion, the effective application of Article 5(1) of the Directive would be undermined.
Denne betragtning gælder navnlig i forhold til motiver med striber.
That consideration applies in particular to stripe motifs.
Sådan som adidas har anerkendt i den indledende del af sine bemærkninger, står motiver med striber som sådan til rådighed, og alle erhvervsdrivende kan dermed anbringe dem på sports- og fritidsbeklædning på alle mulige måder.
As adidas recognised in the introduction to its observations, stripe motifs as such are available and may therefore be placed in a vast number of ways on sports and leisure garments by all operators.
Imidlertid kan det ikke være tilladt for adidas’ konkurrenter at skade motivet med tre striber, som på adidas’ anmodning er blevet registreret, ved på den af dem markedsførte sports- og fritidsbeklædning at anbringe motiver med striber, som ligner det på adidas’ anmodning registrerede varemærke så meget, at der i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling.
Nonetheless, the competitors of adidas cannot be authorised to infringe the threestripe logo registered by adidas by placing on the sports and leisure garments marketed by them stripe motifs which are so similar to that registered by adidas that there is a likelihood of confusion in the mind of the public.
Det påhviler den nationale ret at efterprøve, om en sådan risiko for forveksling foreligger.
It is for the national court to determine whether such a likelihood of confusion exists.
Med henblik på at foretage en sådan efterprøvelse er det hensigtsmæssigt at undersøge den forelæggende rets spørgsmål om, hvorvidt det har betydning, at offentligheden blot opfatter det af tredjemand brugte tegn som udsmykning af den pågældende vare.
For the purpose of that determination, it is useful to examine the national court’s question seeking to ascertain whether it is important to determine whether the public perceives the sign used by the third party as mere decoration of the goods in question.
Det skal hertil fastslås, at offentlighedens opfattelse af et tegn som udsmykning ikke kan være til hinder for beskyttelsen i direktivets artikel 5, stk. 1, litra b), når dette tegn — uanset at det er dekorativt — har sådan en lighed med det registrerede varemærke, at den relevante kundekreds vil kunne tro, at varerne hidrører fra den samme virksomhed eller i givet fald fra økonomisk forbundne virksomheder.
In that respect, it should be pointed out that the public’s perception that a sign is a decoration cannot constitute a restriction on the protection conferred by Article 5(1)(b) of the Directive when, despite its decorative nature, that sign is so similar to the registered trade mark that the relevant public is likely to perceive that the goods come from the same undertaking or, as the case may be, from economically-linked undertakings.