natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I det foreliggende tilfælde bemærkes for det første vedrørende Hoechsts påstand om, at Kommissionen i efteråret 1998 anerkendte Chissos mundtlige bidrag som samarbejde, men på samme tid ikke Hoechsts, og af de grunde, der angives i præmis 572-578 nedenfor, dels at Kommissionen i beslutningen rent faktisk anerkendte Hoechsts mundtlige bidrag som samarbejde, dels, og under alle omstændigheder, at det forhold, at Kommissionen havde til hensigt ikke at tage visse mundtlige bidrag i betragtning, skyldtes usikkerhed om, hvorvidt Hoechst samarbejdede reelt i begyndelsen af proceduren. Hoechsts argumenter i denne henseende må derfor forkastes.
In the present case, first, so far as it concerns Hoechst’s assertion that the Commission granted Chisso, in autumn 1998, what it at the same time refused the applicant, namely recognition of its oral contributions as acts of cooperation, and for the reasons set out at paragraphs 572 to 578 below, the Court considers, on the one hand, that in the Decision the Commission finally accepts Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation and, on the other, in any event, that the fact that it was the Commission’s intention not to take certain oral contributions into consideration was the consequence of uncertainty as to the actual cooperation provided by Hoechst at the beginning of the procedure.
For det andet bemærkes vedrørende Kommissionens interne notat af 9. november 1998, der bl.a. omhandlede mødet den 29. oktober 1998, og hvori det hedder, at »[Chissos] advokater efter telefoniske henvendelser fra [Generaldirektoratet for Konkurrence] i det mindste har indvilliget i, at de aftalte møder skal holdes«, at de telefonsamtaler, der fandt sted på Kommissionens tjenestegrenes initiativ, var en følge af, at disse tjenestegrene allerede den 29. september 1998 var mødtes med Chissos advokater, og at det er ufornødent at fastslå, om Chissos identitet var blevet officielt oplyst eller ej.
Second, as regards the Commission’s internal note of 9 November 1998, relating in particular to the meeting of 29 October 1998, which states that ‘[t]he lawyers … have at last agreed to hold the promised meetings, following calls initiated from [the Directorate-General for Competition]’, the Court considers that the telephone conversations initiated by the Commission’s services were a consequence of the fact that those services had already met Chisso’s lawyers on 29 September 1998, without there being any need to determine whether or not Chisso’s identity had been officially revealed.
Som anført af Kommissionen i dennes interne notat af 1. oktober 1998, var det blevet aftalt, at advokaterne skulle kontakte Kommissionens tjenestegrene igen inden for to uger.
As the Commission observes in its internal note of 1 October 1998, it had been agreed that the lawyers would contact the Commission services within two weeks.
At det i denne sammenhæng var Kommissionen, der genoptog kontakten, kan ikke rejse tvivl om forskriftsmæssigheden af proceduren på dette punkt.
The fact that, in that context, the Commission services resumed contact is not of such a kind as to cast doubt on the lawfulness of the proceedings in that regard.
Hvad for det tredje angår den manglende efterkommelse af Hoechsts anmodninger om yderligere undersøgelser bemærkes, at selskabets anmodning, der fremkom i en skrivelse til høringskonsulenten af 22. januar 2003, indgik i et krav om aktindsigt i interne dokumenter vedrørende de telefoniske kontakter mellem Kommissionen og Chisso i perioden fra september 1998 til april 1999.
Third, as regards the fact that Hoechst’s requests for further investigations met with no response, it must be noted that Hoechst’s request, contained in a letter of 22 January 2003 to the hearing officer, formed part of a request for access to the internal documents relating to the telephone contacts between the Commission and Chisso between September 1998 and April 1999.
Nærmere bestemt opfordrede Hoechst høringskonsulenten til at undersøge disse telefoniske kontakter.
More specifically, Hoechst requested the hearing officer to investigate those telephone contacts.
Det fremgår imidlertid af høringskonsulentens endelige rapport, at denne »[s]om følge af Hoechsts og Nutrinovas påstande [havde] gransket interne noter fra Kommissionens tjenestegrene i det omfang, de forel[å]«.
In fact, it follows from the hearing officer’s final report that, ‘[a]s a result of these claims made by Hoechst and Nutrinova’, the hearing officer had ‘examined internal notes of the Commission services in so far as these exist[ed]’.
Hoechsts påstand om, at selskabets anmodning ikke blev efterkommet, er således faktuelt urigtig.
Hoechst’s assertion that its request met with no response is therefore factually incorrect.
For det fjerde bemærkes vedrørende påstanden om, at der blev udvist en partisk holdning eller foretaget en ulige behandling ved anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 1996, at Kommissionen anførte følgende i et internt notat af 9. november 1998, idet den henviste til de første møder, der var blevet afholdt med Chisso og Hoechst:
Fourth, as regards what the applicant claims to have been a biased approach or unequal treatment in the application of the 1996 Leniency Notice, the Court observes that in an internal note of 9 November 1998 referring to the first meetings held with Chisso and Hoechst, the Commission stated:
»Vi oplyste dem [dvs. Chissos advokater] naturligvis om, at andre virksomheder ligeledes fremlagde oplysninger, og at vi ikke havde underrettet de pågældende andre virksomheder om, at Chisso havde begæret immunitet.«
‘We have obviously not informed them [that is to say, Chisso’s lawyers] that other companies are also providing information, nor have these others been informed that … Chisso [had] applied for leniency.’
Det fremgår imidlertid af referatet af mødet mellem Chisso og Kommissionen den 13. november 1998, at en af de tjenestemænd, der var ansvarlige for denne sag, anførte, at »der vil[le] blive givet […] en passende advarsel, hvis en anden virksomhed forsøgte at komme foran [Chisso] i relation til samarbejdsmeddelelsen«.
In fact, it follows from the minute of the meeting of 13 November 1998 between Chisso and the Commission that one of the officials responsible for the present case stated that ‘fair warning would be given if another company would look like overtaking Chisso under the requirements of [the Leniency Notice]’.
Heraf følger, dels at Kommissionen den 9. november 1998 klart udtrykte, at den ikke agtede at underrette de virksomheder, der samarbejdede, herunder navnlig Hoechst, om, at andre virksomheder havde henvendt sig Kommissionens tjenestegrene med henblik på at opnå bødeimmunitet, dels at Kommissionen den 13. november 1998, dvs. nogle få dage senere, forsikrede Chisso om, at selskabet ville blive advaret, hvis andre virksomheder forsøgte at komme foran det med hensyn til samarbejde.
It follows, first, that on 9 November 1998 the Commission clearly displayed its intention not to disclose to the cooperating undertakings, in particular to Hoechst, the fact that other undertakings had approached its services in order to obtain immunity from a fine when, on 13 November 1998, that is to say, some days later, it assured Chisso that it would be warned if other undertakings attempted to overtake it in relation to cooperation.
Som følge af disse oplysninger må Retten drage den konklusion, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde tilsidesatte princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet.
Those elements lead the Court to conclude that, in this case, the Commission failed to have regard to the principles of sound administration and equal treatment.
Det bemærkes i denne forbindelse, at det ganske vist ikke fremgår af den pågældende tjenestemands udtalelse under mødet den 13. november 1998, at det løfte, der blev givet Chisso, rent faktisk blev holdt efterfølgende, men at udtalelsen ikke desto mindre udgør en overtrædelse af de førnævnte to principper.
The Court would emphasise in that regard that even if the assertion of the official concerned at the meeting of 13 November 1998 does not show that the promise made to Chisso was in fact subsequently kept, it none the less constitutes a breach of those two principles.
På dette stadium skal det understreges, at Hoechst ikke har nedlagt påstand om annullation af beslutningen, fordi Kommissionen tilsidesatte princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet.
It must be observed, at this stage, that Hoechst does not claim that the Decision should be annulled in so far as the Commission breached the principles of sound administration and equal treatment.
Da Hoechst imidlertid har påberåbt sig en tilsidesættelse af de nævnte to principper til støtte for sin påstand om tilsidesættelse af retten til aktindsigt, som behandles nedenfor, og da Hoechsts argumenter ligeledes er blevet fremsat inden for rammerne af det ottende og det niende anbringende vedrørende anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 1996, må det undersøges, hvordan den tilsidesættelse, der blev fastslået i præmis 137 ovenfor, påvirkede indholdet af beslutningen.
However, since it relied on a breach of those principles in support of the breach of the right of access to the file, which will be examined below, and in so far as Hoechst’s arguments are developed again in the context of the eighth and ninth pleas concerning the application of the 1996 Leniency Notice, it is appropriate to ascertain the impact on the content of the Decision of the breach found at paragraph 137 above.
Hvad dette angår bemærkes for det første, at den retsstridige handling, der blev fastslået i præmis 137 ovenfor, ikke kan rejse tvivl om den overtrædelse, der fastslås i beslutningen, som desuden bygger på skriftlige beviser.
In that regard, in the first place, it must be observed that the unlawful act found at paragraph 137 above is not of such a kind as to call in question the infringement found in the Decision, which, moreover, is supported by documentary evidence.
Hoechst har i øvrigt ikke fremsat noget argument i denne retning.
Nor has Hoechst put forward any argument to that effect.
For det andet hedder det med hensyn til virksomhedernes samarbejde således i betragtning 440 til beslutningen:
In the second place, as regard cooperation by undertakings, it follows from recital 440 to the Decision that:
»Under et møde, der blev afholdt den 13. november 1998, gav Chisso en mundtlig redegørelse for kartellets virksomhed og fremlagde skriftlige beviser for Kommissionen […] Kommissionen finder, at Chisso ved den lejlighed var den første virksomhed til at forelægge afgørende elementer med henblik på at bevise, at det kartel fandtes, hvis eksistens fastslås i den foreliggende beslutning.«
‘At a meeting held on 13 November 12998, Chisso submitted an oral description of the cartel’s activities and provided documentary evidence … The Commission considers that on that occasion Chisso was the first undertaking to adduce decisive evidence [of] the existence of the cartel which is found in this Decision.’
Heraf følger, at Kommissionen udelukkende lagde den mundtlige redegørelse for kartellets virksomhed og de skriftlige beviser, der var blevet fremlagt under mødet den 13. november 1998, og ikke på et senere tidspunkt, til grund for sin konklusion, hvorefter Chisso havde været den første virksomhed til at fremlægge afgørende elementer med henblik på at bevise kartellets eksistens.
It follows that the Commission relied solely on the oral description of the cartel’s activities and on the written evidence submitted at the meeting of 13 November 1998, and not later, as the basis for its conclusion that Chisso had been the first undertaking to adduce evidence of the existence of the cartel.
Selv hvis det antages, at Chisso var blevet foranlediget til at samarbejde mere med Kommissionen efter den 13. november 1998, kunne Kommissionen med hensyn til anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 1996 på denne baggrund ikke være nået til et andet resultat i beslutningen, idet der tages forbehold for prøvelsen af Hoechsts ottende og niende anbringende, som har til formål at påvise, at de elementer, Chisso fremlagde den 13. november 1998, reelt ikke var afgørende.
In those circumstances, even on the assumption that Chisso was induced to cooperate further with the Commission after 13 November 1998, the Commission could not have arrived at a different result in the Decision as concerns the application of the 1996 Leniency Notice, subject to examination of the eighth and ninth pleas, whereby Hoechst seeks to demonstrate that, on the substance, the evidence submitted by Chisso on 13 November 1998 was not decisive.
Det gælder ligeledes, hvis Hoechst var blevet foranlediget til at samarbejde mere med Kommissionen efter den 13. november 1998, fordi selskabet havde fået kendskab til Chissos samarbejde.
The same would apply if Hoechst had been induced further, after 13 November 1998, after becoming aware of Chisso’s cooperation.
Det må derfor fastslås, at den retsstridige handling, der blev fastslået i præmis 137 ovenfor, ikke kan påvirke beslutningens gyldighed for så vidt angår fastslåelsen dels af overtrædelsen, dels af, at Chisso var den første virksomhed til at samarbejde.
The Court therefore considers that the unlawful act found at paragraph 137 above is not of such a kind as to affect the validity of the Decision in so far as it concerns the finding of the infringement and the fact that Chisso was the first to cooperate.
Uafhængigt af, om den retsstridige handling, der blev fastslået i præmis 137 ovenfor, påvirkede retten til aktindsigt, hvilket undersøges nedenfor, og dermed, om den påvirkede gyldigheden af beslutningen som helhed, og eftersom Hoechsts argumenter ligeledes er blevet fremsat inden for rammerne af det ottende og det niende
Independently of the question of the impact of the unlawful act found at paragraph 137 above on the right of access to the file, which will be examined below, and therefore the question of the impact of that illegality on the validity of the Decision as a whole, and in so far as Hoechst’s arguments are developed again in the context of
HOECHST MOD KOMMISSIONEN anbringende, der tager sigte på at opnå en nedsættelse af bøden, forbeholder Retten sig på dette stadium sin stilling med hensyn til en eventuel ændring af denne.
HOECHST v COMMISSION the eighth and ninth plea, whereby it seeks a reduction in the fine, the Court, at this stage, reserves its position as to whether the fine should be varied.
b) Tilsidesættelse af retten til aktindsigt
b) Breach of the right of access to the file
Indledningsvis bemærkes, at retten til aktindsigt, som er et logisk supplement til princippet om overholdelse af retten til forsvar, indebærer, at Kommissionen skal give den pågældende virksomhed mulighed for at undersøge samtlige dokumenter blandt de forberedende sagsakter, der kan være relevante for virksomhedens forsvar.
It must be borne in mind at the outset that the right of access to the file, which is a corollary of the principle of respect for the rights of the defence, means that the Commission provides the undertaking concerned with the opportunity to examine all the documents in the investigation file that might be relevant for its defence.
Disse omfatter såvel belastende som diskulperende dokumenter, bortset fra andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger (jf. Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis).
Those documents comprise both inculpatory and exculpatory evidence, with the exception of business secrets of other undertakings, internal documents of the Commission and other confidential information (see Joined Cases C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P and C-219/00 P Aalborg Portland and Others v Commission [2004] ECR I-123, paragraph 68 and the caselaw cited).
Med hensyn til diskulperende dokumenter skal den berørte virksomhed godtgøre, at den manglende fremlæggelse heraf har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for virksomheden.
As regards the exculpatory evidence, the undertaking concerned must establish that its non-disclosure was able to influence, to its detriment, the course of the procedure and the content of the Commission’s decision.
Det er tilstrækkeligt, at virksomheden påviser, at den kunne have anvendt de pågældende diskulperende dokumenter til sit forsvar i den forstand, at såfremt den kunne have henvist til dem under den administrative procedure, havde den kunnet gøre omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de følgeslutninger, som Kommissionen var nået frem til i denne fase, og havde således på den ene eller den anden måde kunnet øve indflydelse på Kommissionens vurderinger i en eventuel beslutning, i det mindste hvad angår grovheden og varigheden af den adfærd, som virksomheden blev kritiseret for, og dermed på bødeniveauet.
It is sufficient for the undertaking to show that it would have been able to use the exculpatory documents for its defence, in the sense that, if it had been able to rely on them during the administrative procedure, it would have been able to invoke evidence which was not consistent with the inferences made at that stage by the Commission and therefore could have had an influence, in any way at all, on the assessments made by the Commission in any decision, at least as regards the gravity and duration of the conduct in which the undertakings was found to have engaged and, accordingly, the level of the fine.
Muligheden for, at et ikke udleveret dokument har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning, kan kun godtgøres efter en foreløbig undersøgelse af visse beviser, der sandsynliggør, at de ikke udleverede dokumenter — i forhold til disse beviser — har kunnet have en betydning, som ikke burde være overset (jf. dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 145 ovenfor, præmis 73-76 og den deri nævnte retspraksis).
The possibility that a document that had not been disclosed might have had an influence on the conduct of the procedure and the content of the Commission’s decision can be established only after a provisional examination of certain evidence showing that the undisclosed documents might have had — from the aspect of that evidence — a significance which ought not to have been overlooked (see Aalborg Portland and Others, paragraph 145 above, paragraphs 73 to 76 and the caselaw cited).
Endvidere bemærkes, at det ikke alene tilkommer Kommissionen, der meddeler klagepunkterne og træffer beslutningen, hvorved der pålægges en bøde, at bestemme, hvilke dokumenter der kan være nyttige for den berørte virksomheds forsvar.
Furthermore, it should be emphasised that it is not solely for the Commission, which notifies the objections and adopts the decision imposing a penalty, to determine the documents which are of use to the defence of the undertakings concerned.
Den kan dog udelukke omstændigheder fra den administrative procedure, der ikke har nogen forbindelse med de faktiske og retlige påstande, der fremgår af klagepunktsmeddelelsen, og som følgelig er uden relevans for undersøgelsen.
However, the Commission may exclude from the administrative procedure the evidence which has no relation to the allegations of fact and of law in the statement of objections and which therefore has no relevance to the investigation.
En sagsøger kan ikke som annullationsanbringende med rette påberåbe sig en manglende fremsendelse af dokumenter, der ikke er relevante (jf. dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 145 ovenfor, præmis 126 og den deri nævnte retspraksis).
An applicant cannot properly put forward as a ground of annulment the fact that irrelevant documents were not communicated to it (see Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 126 and the caselaw cited).
Endelig bemærkes, at en tilsidesættelse af retten til aktindsigt kun kan medføre en hel eller delvis annullation af en af Kommissionen vedtaget beslutning, såfremt den omstændighed, at den eller de berørte virksomheder ikke havde haft forskriftsmæssig aktindsigt i de forberedende sagsakter under den administrative procedure, havde afskåret den fra at få kendskab til dokumenter, som de kunne have anvendt til deres forsvar, og at deres ret til forsvar dermed var blevet tilsidesat.
Last, it must be borne in mind that a breach of the right of access to a file can entail annulment of a Commission decision in whole or in part only where the lack of proper access to the investigation file during the administrative procedure had prevented the undertaking or undertakings concerned from perusing documents which were likely to be of use in their defence and had thus infringed their rights of defence.
Dette ville være tilfældet, hvis der havde været en — selv begrænset — mulighed for, at den administrative procedure kunne have fået et andet udfald, såfremt et dokument var blevet fremlagt, og hvis den berørte virksomhed havde kunnet påberåbe sig dokumentet under nævnte procedure (jf. i denne retning dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 145 ovenfor, præmis 101 og 131).
That is the case if disclosure of a document would have had even a slight chance of altering the outcome of the administrative procedure if the undertaking concerned had been able to rely on it during that procedure (see, to that effect, Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraphs 101 and 131).
Det er på baggrund af disse betragtninger, at det skal fastslås, om Hoechsts ret til aktindsigt blev tilsidesat i det foreliggende tilfælde for så vidt angår dels Chissos skrivelse af 17. december 2002 med bilag, dels de interne dokumenter vedrørende de telefoniske kontakter mellem Kommissionen og Chisso i perioden fra september 1998 til april 1999.
It is in the light of those considerations that the Court must assess whether Hoechst’s right of access to the file was breached in this case as regards, first, Chisso’s letter of 17 December 2002 together with the annexes thereto and, second, the internal documents relating to the telephone conversations between the Commission and Chisso between September 1998 and April 1999.
Chissos skrivelse af 17. december 2002 med bilag
Chisso’s letter of 17 December 2002 and the annexes thereto
For det første besluttede Kommissionen at lade Chissos skrivelse af 17. december 2002 med bilag indgå i en ikke-fortrolig udgave af de forberedende sagsakter, hvortil de virksomheder, der var parter i proceduren, havde adgang. Kommissionen antog derfor nødvendigvis, at de pågældende dokumenter var relevante for undersøgelsen.
First, it should be observed that the Commission decided to incorporate Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes thereto, in a nonconfidential version, in the investigation file that was made available to the undertakings which were parties to the proceedings.
For det andet anvendte Kommissionen ikke Chissos skrivelse af 17. december 2002 med bilag i beslutningen til at fastslå, at de berørte virksomheder havde begået en overtrædelse.
Second, Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes thereto, was not used by the Commission in the Decision in order to establish that the undertakings concerned had committed an infringement.
Dokumenterne udgør derfor ikke belastende bevismateriale.
Those documents therefore do not constitute inculpatory evidence.
For det tredje fik Hoechst rent faktisk aktindsigt i den ikke-fortrolige udgave af Chissos skrivelse af 17. december 2002 med bilag. I den form, hvori dokumenterne blev gjort tilgængelige for Hoechst under den administrative procedure, bestod de imidlertid af 101 sider, som praktisk talt alle var blanke og mærket »Forretningshemmeligheder«.
Third, it must be noted that Hoechst did in fact have access to the nonconfidential version of Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes.