natgillin/translations-raw huggingface dataset:
TELECOM ITALIA mulighed for at forlænge gyldigheden af vilkår knyttet til gældende tilladelser, forudsat imidlertid, at disse vilkår ikke giver særlige eller eksklusive rettigheder, og at denne forlængelse af gyldigheden ikke anfægter rettigheder, som andre virksomheders afleder af fællesskabslovgivningen.
TELECOM ITALIA in subparagraph 2 thereof, that the validity of terms linked to existing authorisations may be extended, without prejudice, however, to those giving special or exclusive rights and provided that that extension of validity does not affect the rights of other undertakings under Community law.
Artiklens stk. 3 vedrører forpligtelser knyttet til tilladelser, der allerede gælder ved direktiv 97/13’s ikrafttræden.
Article 22(3) concerns obligations in the authorisations existing on the date of entry into force of that directive.
Sidstnævnte stykke, der finder anvendelse med forbehold af bestemmelserne i stk. 2, foreskriver, at de omhandlede forpligtelser skal være bragt i overensstemmelse med direktivet inden den 1. januar 1999, medmindre Kommissionen efter anmodning har indrømmet den pågældende medlemsstat forlængelse af denne frist.
That provision, which applies without prejudice to the provisions in Article 22(2), provides that the obligations referred to must be brought into line with that directive by 1 January 1999, unless the Member State concerned has, upon request, been granted a deferment of that date by the Commission.
Artikel 22 i direktiv 97/13 vedrører således ikke udtrykkeligt økonomiske byrder, der finder anvendelse på televirksomheder, som er indehavere af tilladelser, uanset om det drejer sig om generelle tilladelser eller individuelle tilladelser.
Article 22 of Directive 97/13 does not therefore deal explicitly with the charges applicable to telecommunications undertakings which are holders of authorisations, be they general authorisations or individual licences.
Kun direktivets artikel 6 og 11 er udtrykkeligt helliget dette spørgsmål.
Only Articles 6 and 11 of that directive expressly address that issue.
Med henblik på at undersøge, om direktivets artikel 22 alligevel kan finde anvendelse på økonomiske byrder som den afgift, der er tvist om i hovedsagen, skal denne artikel fortolkes under henvisning til ikke blot sin ordlyd, men også sit formål samt sin opbygning inden for rammerne af direktiv 97/13 i sin helhed.
Before determining whether Article 22 may none the less be applied to charges such as the charge at issue in the main proceedings, it is necessary to interpret that article by reference not only to its wording but also to its objective and scheme in the context of Directive 97/13 taken as a whole.
26. betragtning til direktivet belyser herved formålet med direktivets artikel 22.
In that regard, recital 26 in the preamble to that directive serves to clarify the objective of Article 22.
Fællesskabslovgiver har i denne betragtning konstateret, at medlemsstaterne har meddelt nogle teletilladelser for perioder, som udløber senere end den 1. januar 1999.
The Community legislature stated in that recital that certain telecommunications licences have been granted by the Member States for periods which go beyond 1 January 1999.
For at undgå erstatningskrav er det anset for nødvendigt at tillade medlemsstaterne at forlænge gyldigheden af visse vilkår for disse tilladelser, forudsat at de ikke giver særlige eller eksklusive rettigheder.
In order to avoid claims for compensation, it was considered necessary to allow the Member States to extend the validity of certain conditions of those licences, in so far as they do not confer special or exclusive rights.
Hvad angår disse rettigheder skal de, medmindre Kommissionen har givet tilladelse, afskaffes i henhold til bl.a. Kommissionens direktiv 90/388/EØF af 28. juni 1990 om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 192, s. 10).
As regards those rights, without prejudice to authorisations granted by the Commission, they must be withdrawn in particular pursuant to Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p. 10).
Formålet med artikel 22 i direktiv 97/13 er derfor at undgå søgsmål ved at tillade aftaleforhold, der er indgået mellem medlemsstaterne og televirksomhederne før direktivets ikrafttræden, at gælde efter den 1. januar 1999, samtidig med at medlemsstaterne kun har frist til denne dato med henblik på at tilpasse de pågældende kontrakters indhold til direktivets bestemmelser.
The objective of Article 22 of Directive 97/13 is therefore to avoid litigation, by making it possible for contractual relationships entered into between those States and telecommunications undertakings before the entry into force of that directive to continue beyond 1 January 1999, while granting the Member States a period only until that date in order to adapt the content of the contracts in question to the provisions of that directive.
Formålet med artikel 22 i direktiv 97/13 som præciseret i lyset af 26. betragtning forekommer derfor ikke at være opretholdelse af en økonomisk byrde knyttet til en tidligere eksklusiv rettighed.
The purpose of Article 22 of Directive 97/13, thus clarified in the light of recital 26, therefore appears to have nothing to do with the continuation of a charge connected with a former exclusive right.
Analysen af artiklens ordlyd støtter denne konklusion.
Analysis of the precise wording of that article supports that finding.
Da sagen for det første angår en medlemsstat, som ikke har fået tilladelse fra Kommissionen til at opretholde særlige eller eksklusive rettigheder på teleområdet, udelukker artikel 22, stk. 2, i direktiv 97/13 opretholdelse af vilkår, der giver sådanne rettigheder efter den 31. december 1997.
First, so far as concerns a Member State which has not obtained an authorisation from the Commission to maintain special or exclusive telecommunications rights, Article 22(2) of Directive 97/13 precludes the continuation of conditions giving such rights beyond 31 December 1997.
Hvis en eksklusiv rettighed er afskaffet, har denne afskaffelse — som generaladvokaten har anført i punkt 37 i forslaget til afgørelse — normalt betydning for anvendelsen af den økonomiske byrde, der er modydelsen.
As the Advocate General has pointed out in paragraph 37 of his Opinion, if an exclusive right is withdrawn, that withdrawal must generally affect the application of the pecuniary charge which is the consideration for it.
Det fremgår for det andet af selve ordlyden af artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/13, at dette stykke gælder med forbehold af bestemmelserne i artiklens stk. 2.
Secondly, the actual wording of Article 22(3) of Directive 97/13 makes it clear that that paragraph applies without prejudice to the provisions of Article 22(2).
Da artiklens stk. 2 udelukker vilkår, der giver eksklusive eller særlige rettigheder, kan direktivets artikel 22, stk. 3, ikke omhandle forpligtelser, der er knyttet til sådanne vilkår, hvorfor bestemmelsen ikke kan forstås således, at den tillader opretholdelse heraf indtil den 31. december 1998.
Since that subparagraph excludes the terms giving special or exclusive rights, Article 22(3) cannot refer to obligations laid down in such terms, so that it cannot be understood as allowing them to continue until 31 December 1998.
Det må derfor fastslås, at en forpligtelse, der kommer til udtryk som en afgift knyttet til en tidligere eksklusiv rettighed, ikke kan være omfattet af anvendelsesområdet for de forpligtelser, der er omhandlet i artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/13, og at en sådan afgift ikke kan opretholdes efter den 31. december 1997 i henhold til direktivets artikel 25.
Consequently, it must be considered that an obligation taking the form of a charge linked to a former exclusive right does not come within the scope of the obligations referred to in Article 22(3) of Directive 97/13 and such a charge cannot be continued beyond 31 December 1997 pursuant to Article 25 of that directive.
Den italienske regering har imidlertid under retsmødet anført, at betalingen af den afgift, der er tvist om i hovedsagen, ikke er knyttet til en eksklusiv rettighed, idet denne i øvrigt er afskaffet.
The Italian Government stated at the hearing, however, that the payment of the charge in the case in the main proceedings is not linked to the grant of an exclusive right, which has, moreover, been withdrawn.
Denne afgift havde i realiteten som formål at lette overgangen til en konkurrenceordning for Den Italienske Republik.
That charge was designed, in fact, to facilitate on the part of the Italian Republic the transition towards a competitive system.
Da denne medlemsstat skulle opgive den ordning med eksklusive rettigheder, den havde indført, samt de ressourcer, som denne ordning sikrede medlemsstaten, udgjorde den nævnte afgift i et år et økonomisk bidrag, der gjorde det muligt for medlemsstaten gradvist at tilpasse sig den nye ordning.
Since that Member State had to abandon the system of exclusive rights which it had set up as well as the resources which that system guaranteed it, the continuation of that charge for one year constituted a financial contribution enabling it to adapt gradually to the new system.
Udtrykket »forpligtelser« i artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/13 er selvstændigt fra udtrykket »vilkår«, der er anvendt i artikel 22, stk. 2, og skal fortolkes uafhængigt af sidstnævnte udtryk.
The word ‘obligations’ in Article 22(3) of Directive 97/13 is distinct from the word ‘terms’ used in Article 22(2) and should be read independently of the latter.
Det tillod således en medlemsstat af finansielle årsager at pålægge en økonomisk byrde såsom den afgift, der er tvist om i hovedsagen, indtil den 31. december 1998.
It thus provides a means for a Member State to impose, for financial reasons, a charge such as the charge at issue in the main proceedings until 31 December 1998.
Herved bemærkes, at det tilkommer den nationale ret at afgøre, om den afgift, der er tvist om i hovedsagen, som ubestridt har hjemmel i codice postales artikel 188, er knyttet til den eksklusive rettighed vedrørende offentlige teletjenester, der var indrømmet Telecom Italia før direktiv 97/13’s ikrafttræden.
In that respect, it should be pointed out that it is for the national court to determine whether the charge at issue in the main proceedings, which it is not denied is based on Article 188 of the Codice Postale, is linked to the exclusive right relating to the public telecommunications service granted to Telecom Italia before the entry into force of Directive 97/13.
Hvis det forudsættes, at en økonomisk byrde som denne afgift ikke er knyttet til en eksklusiv rettighed indrømmet før direktiv 97/13’s ikrafttræden, skal det undersøges, om en sådan byrde udgør en forpligtelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/13, der kan være omfattet af den undtagelse, der er omhandlet i denne bestemmelse.
Assuming that a charge such as the charge at issue in the main proceedings is not linked to an exclusive right granted before the entry into force of Directive 97/13, it must be examined whether such a charge constitutes an obligation within the meaning of Article 22(3) of that directive, eligible for the derogation laid down in that provision.
Herved bygger den italienske regerings fortolkning på den forudsætning, at begrebet »forpligtelser« i direktivets artikel 22, stk. 3, er selvstændigt fra begrebet »vilkår« i artiklens stk. 2.
In that regard, the Italian Government’s interpretation is based on the premise that the ‘obligations’ referred to in Article 22(3) are distinct from the ‘terms’ in Article 22(2).
Sidstnævnte begreb omhandler udelukkende fordele indrømmet virksomheden i dennes interesse, hvorimod udtrykket »forpligtelser« omfatter byrder, der pålægges virksomheder, herunder byrder, der som i tilfældet i hovedsagen alene pålægges af hensyn til den pågældende medlemsstats finansielle interesse uafhængigt af »vilkårene« for tilladelsen.
The latter notion refers only to the advantages granted to the undertaking in its interest, whereas the word ‘obligations’ includes the charges imposed on undertakings, including those imposed, as in the case in the main proceedings, solely in the financial interest of the Member State concerned, irrespective of the ‘terms’ of the authorisation.
Det fremgår for det første af opbygningen af direktivets artikel 22, stk. 2 og 3, samt af anvendelsen af udtrykket »vilkår« bl.a. i artikel 3, 4 og 8 i direktiv 97/13, sammenholdt med bilaget til direktivet, til beskrivelse af de vilkår, som må knyttets til tilladelser, at dette udtryk dækker begrebet »forpligtelser« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 22, stk. 3.
First, according to the scheme of Article 22(2) and (3), and the use of the word ‘terms’, in particular in Articles 3, 4 and 8 of Directive 97/13 read in conjunction with the annex thereto, in order to describe the conditions which may be attached to authorisations, that word covers the notion of ‘obligations’ within the meaning of Article 22(3) of that directive.
De vilkår, som må knyttets til tilladelser, således som de er opregnet i bilaget til direktivet, omfatter en række forpligtelser, herunder i vilkår 4.3, som vedrører miljøbeskyttelse eller by- og landsplanlægning.
The conditions which may be attached to authorisations as set out in the annex to that directive cover many obligations, including the condition in point 4.3 of that annex, relating to environmental and town and country planning requirements.
Det bemærkes for det andet, at kun artikel 6 og 11 i direktiv 97/13 vedrører økonomiske byrder, der finder anvendelse på virksomheder, der har tilladelse inden for området for teletjenester (jf. i denne retning dommen i sagen Albacom og Infostrada, præmis 26).
Secondly, only Articles 6 and 11 of Directive 97/13 deal with the charges applicable to undertakings which hold authorisations in the telecommunications services sector (see, to that effect, Albacom and Infostrada, cited above, paragraph 26).
Hvad angår individuelle tilladelser bestemmer direktivets artikel 11, stk. 1, at de gebyrer, som medlemsstaterne afkræver virksomheder med disse tilladelser, kun kan have til formål at dække de administrationsomkostninger, der er knyttet til det arbejde, der udføres i forbindelse med udstedelsen af tilladelserne (dommen i sagen Albacom og Infostrada, præmis 25, og dom af 19.9.2006, forenede sager C-392/04 og C-422/04, i-21 Germany, Sml. I, s. 8559, præmis 28).
As to individual licences, Article 11(1) of that directive provides that the fees imposed by the Member States on undertakings which hold those licences seek only to cover the administration costs generated by the work involved in implementing those licences (Albacom and Infostrada, paragraph 25, and Joined Cases C-392/04 and C-422/04 i-21 Germany [2006] ECR I-8559, paragraph 28).
De samme overvejelser gør sig gældende for afgifter pålagt af medlemsstater for generelle tilladelser i henhold til artikel 6 i direktiv 97/13, der desuden forskriver en enkelt anden form for økonomisk bidrag, nemlig økonomisk bidrag knyttet til opfyldelse af forsyningspligten.
The same consideration applies to the fees imposed by the Member States for general authorisations pursuant to Article 6 of Directive 97/13, which provides in addition for only one other form of financial contribution, namely contributions to the provision of universal service.
Begrebet »vilkår« knyttet til tilladelser som omhandlet i direktiv 97/13 omfatter derfor forskellige rettigheder og forpligtelser, uden dog at omfatte økonomiske byrder pålagt televirksomheder med tilladelse.
Accordingly, the notion of ‘conditions attached to authorisations’ within the meaning of Directive 97/13 covers different rights and obligations without, however, covering charges imposed on telecommunications undertakings which hold authorisations.
Heraf følger, at udtrykket »forpligtelser« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/13, ikke omfatter en økonomisk byrde som den afgift, der er tvist om i hovedsagen, der pålægges en televirksomhed uden tilknytning til vilkårene for udøvelsen af den tilladelse, der er indrømmet virksomheden, med det ene formål at hjælpe den pågældende medlemsstat økonomisk.
It follows that the word ‘obligations’ within the meaning of Article 22(3) of Directive 97/13 does not cover a pecuniary charge, such as the charge at issue in the main proceedings, which is imposed on a telecommunications undertaking without any link to the conditions of exercise of the authorisation granted to it, for the sole purpose of assisting financially the Member State concerned.
Det forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 6, 11, 22 og 25 i direktiv 97/13 er til hinder for, at en medlemsstat afkræver en udbyder, der er tidligere indehaver af en eksklusiv rettighed vedrørende offentlige teletjenester og nu er indehaver af en generel tilladelse, betaling af en økonomisk byrde som den afgift, der er tvist om i hovedsagen, svarende til det beløb, der tidligere blev afkrævet som modydelse for den eksklusive rettighed, i et år fra den dag, hvor direktivet skulle være gennemført i national ret, dvs. indtil den 31. december 1998.
Having regard to the foregoing considerations, the answer to the question referred must be that Articles 6, 11, 22 and 25 of Directive 97/13 preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for that exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Artikel 6, 11, 22 og 25 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13/EF af 10. april 1997 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester er til hinder for, at en medlemsstat afkræver en udbyder, der er tidligere indehaver af en eksklusiv rettighed vedrørende offentlige teletjenester og nu er indehaver af en generel tilladelse, betaling af en økonomisk byrde som den afgift, der er tvist om i hovedsagen, svarende til det beløb, der tidligere blev afkrævet som modydelse for den eksklusive rettighed, i et år fra den dag, hvor direktivet skulle være gennemført i national ret, dvs. indtil den 31. december 1998.
Articles 6, 11, 22 and 25 of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for that exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Sag C-348/06 P
Case C-348/06 P
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Marie-Claude Girardot
Commission of the European Communities v Marie-Claude Girardot
»Appel — midlertidigt ansat — erstatningssøgsmål — fortabt ansættelsesmulighed — faktisk og reelt tab — fastsættelse af, i hvilket omfang skaden skal erstattes«
(Appeal — Temporary staff — Action for damages — Loss of an opportunity to be recruited — Actual and certain damage — Determination of extent of reparation for damage)
Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 22. november 2007 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Mengozzi delivered on 22 November 2007 . . Judgment of the Court (Third Chamber), 21 February 2008 . . . . . . .
Tjenestemænd — søgsmål — fuld prøvelsesret — erstatning for det tab, der er lidt i tilknytning til en fortabt mulighed som følge af et ulovligt afslag på en ansøgning
Officials — Actions — Unlimited jurisdiction — Reparation for material damage arising from the loss of a chance as a result of unlawful rejection of a candidature
(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)
(Staff Regulations, Art. 91(1))
Appel — anbringender — simpel gentagelse af de anbringender og argumenter, der blev fremsat for Retten — afvisning
Appeals — Grounds — Mere repetition of the pleas and arguments put forward before the Court of First Instance — Inadmissibility
med henblik på at vægte løntabet, hvilken metode nødvendigvis indebærer, at Fællesskabets retsinstanser skal støtte sig på en række hypoteser, der i sagens natur er usikre, men som henhører under Rettens uafhængige vurdering af de faktiske omstændigheder og under det skøn, den råder over.
being recruited in order to weight that loss, necessarily leads the Community judicature to rely on a series of suppositions, by their nature uncertain, but which fall within that appraisal of the facts by the Court of First Instance and the discretion at its disposal.
I tvister, hvor der indgår pengebeløb som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1, råder Retten over fuld prøvelsesret inden for rammerne af hvilken den har beføjelse til i givet fald ex officio at dømme sagsøgte til betaling af en erstatning for det tab, der er forvoldt ved dens fejl og i påkommende tilfælde at ansætte tabet efter ret og billighed på baggrund af samtlige foreliggende omstændigheder.
Under Article 91(1) of the Staff Regulations, the Court of First Instance has, in disputes of a financial character, unlimited jurisdiction, pursuant to which it has the power, if need be of its own motion, to order the defendant to pay compensation for the damage caused by the defendant’s wrongful act and, in such a case, taking account of the circumstances of the case, to assess the damage suffered ex aequo et bono.
Når Retten har fastslået, at der er indtrådt et tab, har den desuden enekompetence til inden for rammerne af den nedlagte påstand og, under forudsætning af at begrundelsespligten overholdes, at fastslå, hvorledes og i hvilket omfang skaden skal erstattes.
In addition, when the Court of First Instance has determined that there is damage, it alone has jurisdiction to decide, within the confines of the claim and subject to compliance with the obligation to state reasons, how and to what extent reparation for the damage should be provided.
(jf. præmis 45, 58, 59, 61, 62, 64 og 72-74)
(see paras 45, 58, 59, 61, 62, 64, 72-74)
Ved fastsættelsen af, i hvilket omfang den skade, der forvoldes i en situation, hvor en midlertidigt ansat, som ulovligt har fået afslag på sin ansøgning, fortaber muligheden for at opnå en stilling ved en fællesskabsinstitution, skal godtgøres, anvendes en metode, der anvendes i flere nationale retsordener, og som hviler på løntabskriteriet ved opgørelse af forskellen mellem det vederlag, vedkommende ville have oppebåret, såfremt vedkommende var blevet ansat, og det vederlag, vedkommende rent faktisk oppebar, og derefter i form af en procentsats at vurdere den mulighed, vedkommende havde for at blive ansat
In that regard, the method used to determine the extent of reparation for the damage resulting from the loss of a chance for a member of the temporary staff whose candidature has been unlawfully rejected of being recruited to a post within a Community institution, adopted in the domestic law of several Member States, based on a criterion relating to loss of earnings, establishing the difference between the earnings aspired to and the earnings actually received, then assessing, as a percentage, the chance of