natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Hoechst har derpå henvist til en række beslutninger, hvori Kommissionen først forhøjede grundbeløbet fra det andet år, idet der i retningslinjerne kun foreskrives en forhøjelse for overtrædelsesperioder, der overstiger hvad der anses for at være en »mellemlang varighed«.
Hoechst refers, next, to a number of decisions in which the Commission increased the basic amount from the second year only, since the Guidelines make provision for an increase only for infringement periods in excess of what is regarded as an ‘average’ duration.
Hoechst har navnlig henvist til den forhøjelse, der blev foretaget i Kommissionens beslutning 1999/60/EF af 21. oktober 1998 om en procedure efter EF-traktatens artikel 85 (sag IV/35.691/E-4 — Rørkartel (præisolerede rør) (EFT 1999 L 24, s. 1), og har ligeledes henvist til Rettens dom af 9. juli 2003, Cheil Jedang Corporation mod Kommissionen (sag T-220/00, Sml. II, s. 2473, præmis 137).
In particular, Hoechst refers to the increase applied in Commission Decision 1999/60/EC of 21 October 1998 relating to a proceeding under Article 85 of the EC Treaty (IV/35.691/E.4 — Pre-insulated pipes) (OJ 1999 L 24, p.
Hoechst har draget den konklusion af det ovenstående, at det i det foreliggende tilfælde kun kunne komme på tale at foretage en forhøjelse på 165%.
Hoechst concludes that only an increase of 165% was foreseeable in this case.
Kommissionen har indledningsvis — som reaktion på de argumenter, hvormed Hoechst indledte sit femte anbringende — gjort gældende, at sammenligningen mellem bøden og den samlede omsætning på sorbatmarkedet i EØS i 1995 ikke er holdbar.
As a preliminary observation, and in response to the arguments developed by Hoechst by way of introduction to its fifth plea, the Commission submits that the comparison between the fine and the overall turnover of sorbates on the EEA market in 1995 is not valid.
Omsætningen på markedet i et enkelt år viser nemlig ikke, hvilken skadelig indvirkning et kartel, der har varet 17 år, kan have haft.
The turnover achieved on the market in one year does not reveal the negative impact which a cartel that has lasted more than 17 years may have had.
Endvidere beror bødens størrelse i det foreliggende tilfælde, før der blev taget hensyn til Hoechsts samarbejde, på en hel række faktorer. Desuden svarer 20 mio. EUR til det mindste grundbeløb, der angives i retningslinjerne for meget alvorlige overtrædelser.
Furthermore, the amount of the fine before Hoechst’s cooperation is taken into account may be explained in this case by a whole range of factors.
Beløbet er ligeledes i overensstemmelse med Kommissionens beslutningspraksis.
That sum is also consistent with the Commission’s practice in taking decisions.
Endelig har Kommissionen fremhævet, at det specifikke grundbeløb alene er et foreløbigt beløb, der gennem anvendelsen af den metode, som er fastsat i retningslinjerne, efterfølgende reguleres i overensstemmelse med overtrædelsens varighed og de konstaterede skærpende eller formildende omstændigheder (dommen i sagen Cheil Jedang Corporation mod Kommissionen, nævnt i præmis 318 ovenfor, præmis 95).
Last, the Commission emphasises that the specific starting amount is merely an intermediate amount which, when the method defined by the Guidelines is applied, is then adapted to reflect the duration of the infringement and any aggravating or attenuating circumstances (Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 95).
Overtrædelsens virkninger
The effects of the infringement
Ifølge Kommissionen havde den ret til at anse det for ubestridt, at de priser, kartellet havde fastsat, principielt i det mindste var højere end markedspriserne, i hvert fald for Hoechsts vedkommende.
The Commission contends that it was entitled to assume that the prices charged by the cartel were in principle at least higher than market prices, in any event so far as Hoechst was concerned.
Kommissionen har i den forbindelse peget på, at Hoechst havde lejlighed til at udtale sig om konklusionerne i betragtning 105, 109 og 288 til beslutningen, der svarer til punkt 78, 82 og 265 i klagepunktsmeddelelsen.
The Commission emphasises in that regard that Hoechst had the opportunity to comment on the conclusions set out at recitals 105, 109 and 288 to the Decision, which correspond to paragraphs 78, 82 and 265 of the statement of objections.
I denne havde Kommissionen ligeledes anført, at den i overensstemmelse med retningslinjerne ville tage hensyn til »virkningerne for markedet« (punkt 291 og 295).
In the statement of objections, the Commission also indicated that it would take account of the ‘impact on the market’, in accordance with the Guidelines (paragraphs 291 and 295).
Hvad disse virkninger angår indskrænkede Hoechst sig i svaret på klagepunktsmeddelelsen til at bemærke, at de ikke var relevante for fastslåelsen af kartellets eksistens.
In its response to the statement of objections, Hoechst merely stated, concerning that impact, that it was of no relevance to the establishment of the existence of the infringement.
Desuden anførte Hoechst udtrykkeligt i svaret, at selskabet ikke bestred de grundlæggende omstændigheder med hensyn til kartellet på sorbatmarkedet, således som de var beskrevet i Kommissionens klagepunktsmeddelelse (betragtning 29 og 451 til beslutningen).
Hoechst thus expressly stated in its response that it did not substantially contest the facts of the sorbates cartel, as described in the Commission’s statement of objections (recitals 29 and 451 to the Decision).
Endvidere har Kommissionen fremhævet, at de berørte virksomheder i det foreliggende tilfælde havde fastsat sådanne prismål, som kunderne var villige til at betale (betragtning 102 til beslutningen).
The Commission emphasises, next, that in this case the undertakings concerned had discussed target prices that customers would accept to pay (recital 102 to the Decision).
Sådanne priser svarer ikke til priser, der fastsættes frit af det enkelte kartelmedlem.
Those prices do not correspond to a free determination by each member of the cartel.
Desuden har Hoechst ikke for alvor bestridt, at de overvågningsmekanismer, der blev indført, rent faktisk gjorde det muligt at nå prismålene som helhed, eller at parterne i det mindste aktivt bestræbte sig for at nå dem (betragtning 331 og 334 til beslutningen). Ifølge Kommissionen skulle målpriserne systematisk anvendes som forhandlingsgrundlag (betragtning 104 til beslutningen).
Nor does Hoechst seriously deny that the monitoring mechanisms actually allowed the target prices to be reached generally or at least that the parties actively endeavoured to achieve them (recitals 331 and 334 to the Decision).
Undertiden konstaterede deltagerne udtrykkeligt, at prismålene var blevet overholdt (betragtning 205 til beslutningen).
Sometimes the participants expressly stated that the target prices had been achieved (recital 205 to the Decision).
Det angives ikke i beslutningen, at priserne steg kontinuerligt, men kun, at prismålene blev fastsat således, at der kunne opnås priser, som var højere end markedspriserne.
The Decision does not state that prices had increased continuously, but only that the target prices had been fixed in such a way as to enable prices higher than market prices to be achieved.
Dette kunne ifølge Kommissionen omfatte prisnedsættelser, hvis virkning imidlertid kun bestod i at dæmpe konsekvenserne for kartellets medlemmer af nedsættelsen af markedspriserne (betragtning 224 til beslutningen).
In the Commission’s submission, that could include price reductions, the effect of which, however, was only to attenuate the impact of the reduction of market prices for members of the cartel (recital 224 to the Decision).
Med hensyn til kartellets virkninger for salgsvolumenerne har Hoechst ikke konkret anfægtet tallene i tabel II til beslutningen.
As regards the cartel’s consequences for sales volumes, Hoechst does not specifically challenge the figures in Table II in the Decision.
Hoechsts påstand (som er i strid med betragtning 419 til beslutningen) om, at der fandtes større »grå mængder« hos andre producenter end hos Ueno, bl.a. hos Hoechst, er fuldstændig upræcis.
Hoechst’s assertion (contrary to recital 419 to the Decision) that there were higher sales of ‘grey quantities’ by other producers than by Ueno, notably by Hoechst, is wholly inaccurate.
Desuden opstod problemet med hensyn til grå mængder først mod slutningen af 1992, dvs. nær kartellets ophør (betragtning 112 og 193 til beslutningen).
Furthermore, the problem of grey quantities became apparent only at the end of 1992, and therefore towards the end of the cartel (recitals 112 and 193 to the Decision).
Kommissionen har ligeledes henvist til betragtning 108 og 109 til beslutningen og peget på, at udbuddet i det foreliggende tilfælde blev tilpasset efterspørgslen.
The Commission also observes that in this case supply was adjusted to demand, and refers to recitals 108 and 109 to the Decision.
Hvad angår Hoechsts bemærkninger vedrørende de relevante markeder har Kommissionen anført, at den i betragtning 336 til beslutningen blot anførte, at sorbater er de mest benyttede konserveringsmidler, og at intet andet konserveringsmiddel fuldstændig kan erstatte dem.
As regards Hoechst’s comments on the markets in question, the Commission states that it merely observed, at recital 336 to the Decision, that sorbates were the mostused preservatives and that no other preservative constituted a perfect substitute.
Det var derfor berettiget at drage den konklusion, at sorbatproducenterne var i stand til »i vid udstrækning« også at kontrollere konserveringsmiddelsektoren.
It was therefore permissible to conclude that sorbates manufacturers were in a position to control the preservatives sector ‘to a great extent’.
Selv om dette er tilfældet, gælder dens konklusion dog stadig.
Even if that were so, the Commission’s finding would remain valid.
Hvad endelig angår betydningen af overtrædelsens skadelige virkninger for bødefastsættelsen savner Hoechsts antagelse om, at disse virkninger repræsenterer nøjagtig en tredjedel, fuldstændigt grundlag.
Last, as regards the significance of the harmful consequences of the infringement for the determination of the amount of the fine, Hoechst’s argument that those consequences account for exactly one third is wholly unfounded.
Den pressemeddelelse fra Kommissionen, hvortil Hoechst har henvist, indeholder kun en forkortet fremstilling af beslutningen og skal ikke forstås således, at de nævnte virkninger spillede en afgørende rolle ved bødeudmålingen.
The Commission’s press release to which Hoechst refers contains merely an abridged presentation of the Decision and must not be taken to mean that the impacts in question played a decisive role in the calculation of the fines.
Dette aspekt nævnes end ikke i den del af pressemeddelelsen, der bærer overskriften »Udmåling af bøder«.
That aspect is not even mentioned in the part of the press release entitled ‘Calculation of the fines’.
Desuden bør der lægges større vægt på omstændigheder, som vedrører formålet med en adfærd, end omstændigheder, som vedrører adfærdens virkninger, navnlig når der er tale om overtrædelser, der efter deres karakter er alvorlige, såsom fastsættelse af priserne og opdeling af markeder (Rettens dom af 11.3.1999, sag T-141/94, Thyssen Stahl mod Kommissionen, Sml. II, s. 347, præmis 636).
Furthermore, factors relating to the object of conduct may be more significant than those relating to its effects, particularly where they relate to infringements which are intrinsically serious, such as price-fixing and market-sharing (Case T-141/94 Thyssen Stahl v Commission [1999] ECR II-347, paragraph 636).
Deltagelse af højt placerede ledere i de konkurrencebegrænsende aftaler
The participation in the anticompetitive agreements of directors at a very high level
Med hensyn til begrundelsen for beslutningen har Kommissionen anført, at Hoechst tydeligvis forstod, hvad udtrykket »på højeste plan« betød, og at det desuden blev angivet i klagepunktsmeddelelsen, at aftalerne blev udformet, ledet og fremmet på højeste plan i de berørte virksomheder. Hoechst anfægtede ikke disse konstateringer, og det var ikke nødvendigt at gå i detaljer med dette punkt.
As regards the grounds of the Decision, the Commission contends that Hoechst obviously understood what is covered by the expression ‘at a very high level’ and that, moreover, the statement of objections makes clear that the agreements had been conceived, directed and encouraged at a very high level in the undertakings concerned.
Hvad angår realiteten kan der ikke af dommen i sagen ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, nævnt i præmis 75 ovenfor, udledes en definition af begrebet »på højeste plan«, som kan anvendes på enhver situation, og som udelukker alle, der varetager funktioner på et lavere plan end det, der var tale om i denne dom.
On the substance, ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above, does not provide a definition of the concept of ‘a very high level’, applicable to all situations and excluding anyone carrying out lower-level duties than those at issue in that judgment.
I betragtning 323 til beslutningen ønskede Kommissionen at vise, at kartellet ikke var organiseret af underordnede medarbejdere, men af personer, der befandt sig på et så højt hierarkisk niveau, at de kunne tilføre det autoritet og stabilitet.
At recital 323 to the Decision, the Commission seeks to demonstrate that the cartel was not organised by junior staff but by persons at a level capable of conferring authority and stability on the cartel.
De berørte salgschefer i den afdeling af Hoechst, som det drejer sig om, opfyldte disse betingelser.
The sales managers of the Hoechst division concerned satisfy those conditions.
Inddelingen af virksomhederne i kategorier
The division of the undertakings into categories
At de japanske producenter regelmæssigt samledes før de fælles møder og normalt også efter disse møder, betyder ikke nødvendigvis, at de udgjorde én og samme virksomhed.
The fact that the Japanese manufacturers held regular meetings before the joint meetings and normally also met after those meetings does not necessarily mean that they constitute one and the same undertaking.
Endvidere har Kommissionen bemærket, at den ved inddelingen af virksomhederne i kategorier begyndte med Hoechst, som den pålagde den mindste anbefalede bøde for meget alvorlige overtrædelser.
Furthermore, the Commission observes that, in dividing the undertakings into categories, it began with Hoechst, on which it imposed the minimum fine recommended for very serious infringements.
Hoechsts argument om, at grundbeløbet for bøderne for virksomhederne i anden kategori, som udgjorde en tredjedel af grundbeløbet for Hoechsts bøde, var for lavt, kan ikke tiltrædes, da ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (Rettens dom af 20.3.2002, sag T-16/99, Løgstør Rør mod Kommissionen, Sml. II, s. 1633, præmis 350).
Hoechst’s argument that the starting amount of the fine for the undertakings in the second category, which is one third of its own starting amount, is too low, cannot be accepted, since no one can rely to his own advantage on an unlawful act committed in favour of another (Case T-16/99 Lögstör Rör v Commission [2002] ECR II-1633, paragraph 350).
Desuden har Kommissionen ved udmålingen af de enkelte bøder et vist skøn og kan ikke være forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel i dette øjemed (dommen i sagen CMA CGM m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 220 ovenfor, præmis 252 og 383).
In addition, when fixing the amount of each fine, the Commission has a discretion and cannot be required to apply a precise mathematical formula for that purpose (CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above, paragraphs 252 and 383).
Det er derfor uden betydning, at grundbeløbet for bøden for virksomhederne i anden kategori ikke blev tilpasset fuldstændig proportionelt til de pågældende virksomheders markedsandele.
It is therefore immaterial that the starting amount of the fine for the undertakings in the second category was not adapted in precise proportion to the market shares of the undertakings concerned.
Med hensyn til den af Hoechst påberåbte beslutningspraksis har Kommissionen gjort gældende, at den ikke i sig selv kan bruges som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet, eftersom denne ramme alene fastlægges i forordning nr. 17, og at de faktorer, der sammenlignes, kun kan tjene som vejledning, eftersom de faktiske omstændigheder i konkurrencesager, såsom markederne, produkterne, landene, virksomhederne og de relevante perioder, ikke er de samme.
As regards the practice in taking decisions on which Hoechst relies, the Commission contends that that practice does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, which is defined solely in Regulation No 17, and that the factors for comparison can be no more than indicative when the circumstances of competition cases, such as markets, products, countries, undertakings and periods concerned are not the same.
Kommissionen har hvad disse punkter angår henvist til dommen i sagen JCB Service mod Kommissionen, nævnt i præmis 218 ovenfor (præmis 187 og 188).
The Commission refers, on those points, to JCB Service v Commission, paragraph 218 above (paragraphs 187 and 188).
Den sammenligning, Hoechst har draget, er derfor ikke relevant.
The comparison drawn by Hoechst is therefore irrelevant.
Den multiplikator, der blev anvendt for at tage hensyn til Hoechsts størrelse og samlede ressourcer
The increase to take account of Hoechst’s size and global resources
Kommissionen har gjort gældende, at det er i overensstemmelse med retspraksis og Kommissionens beslutningspraksis at fastsætte en multiplikator med henblik på en afskrækkende virkning.
The Commission contends that fixing a factor for deterrence is consistent with the caselaw and with its practice in taking decisions.
Kommissionen har navnlig henvist til dommen i sagen ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, nævnt i præmis 75 ovenfor (præmis 162 ff.).
The Commission refers, in particular, to ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above (paragraph 162 et seq.).
Med denne multiplikator tages der hensyn til den berørte virksomheds størrelse og samlede ressourcer, som er forbundet med dens betydning.
That factor takes account of the size and resources of the undertaking concerned, which go hand in hand with its importance.
Hoechst var i 2002 mindst fire gange så stor som Daicel, der var den næststørste virksomhed med hensyn til omsætning.
In 2002 Hoechst was at least four times as large as Daicel, the next-largest undertaking in terms of turnover.
Derimod er arten af den virksomhed, Hoechst udøvede, da beslutningen blev vedtaget, irrelevant.
On the other hand, the nature of Hoechst’s activity at the time of the adoption of the Decision is irrelevant.
At Hoechst havde overdraget sin virksomhed på sorbatområdet til tredjemand, blev allerede taget i betragtning ved den relevante sammenligning af de omhandlede virksomheders størrelse.
The fact that Hoechst transferred its sorbates business to a third party was already taken into consideration when the relevant comparison of the size of the undertakings concerned was made.
Med hensyn til Hoechsts argumenter vedrørende den metode, der angives i retningslinjerne, har Kommissionen anført, at der ifølge retningslinjernes punkt 1 B kan foretages en forhøjelse på 10% pr. år, således at der pålægges en effektiv sanktion for begrænsninger, der har medført varige skadevirkninger.
As regards Hoechst’s arguments relating to the method laid down in the Guidelines, the Commission submits that an increase of 10% per annum is provided for at Section 1 B of the Guidelines, with the object of really penalising the restrictions which produced harmful effects on a lasting basis.
For nylig havde Domstolen lejlighed til at fremhæve, at det er i overensstemmelse med almen interesse at undgå konkurrencebegrænsende praksis og aftaler og at afsløre og sanktionere sådanne (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 145 ovenfor, præmis 54).
The Court of Justice has again had occasion recently to emphasise that it is consistent with the general interest to avoid anticompetitive practices, to discover them and to impose sanctions (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 54).
Endvidere har Kommissionen påpeget, at der ikke gælder noget absolut maksimum for forhøjelsen for overtrædelsens varighed (såsom de af Hoechst fremførte 100%) og har i den forbindelse henvist til sin beslutningspraksis i flere sager.
The Commission emphasises, moreover, that the increase envisaged for the duration of the infringement is not subject to an absolute maximum (as the 100% suggested by Hoechst) and refers, on that point, to its practice in taking decisions in a number of cases.
Desuden står kriterierne om overtrædelsens grovhed og varighed ved siden, og uafhængigt, af hinanden.
Furthermore, the criteria of gravity and duration of the infringement exist autonomously alongside each other.
Tilsammen gør de det muligt at fastsætte grundbeløbet.
Together, they enable the basic amount to be determined.
Det ville være i strid med de to kriteriers uafhængighed af hinanden og derfor urigtigt at fastsætte forhøjelsen for overtrædelsens varighed på grundlag af kriteriet om grovhed.
To define the increase for the duration of the infringement by reference to the criterion of gravity would be contrary to the autonomy of the two criteria and therefore inappropriate.
Ydermere er, i modsætning til hvad Hoechst har gjort gældende, kategorien meget alvorlige overtrædelser ikke kun forbeholdt langvarige horisontale begrænsninger.
Furthermore, contrary to Hoechst’s opinion, the category of very serious infringements is not reserved for longterm horizontal infringements.
Der skal således tages fuldt hensyn til overtrædelsens faktiske varighed.
It is therefore appropriate to take the actual duration of the infringement fully into account.
Betragtningerne om forældelse er heller ikke relevante.
Nor are the considerations on limitation relevant.
Forældelsen af varige eller fortsatte overtrædelser begynder først at løbe på det tidspunkt, hvor overtrædelsen ophører.
In the case of lasting or continuous infringements time begins to run only on the date on which the infringement comes to an end.
På argumentet om, at der under alle omstændigheder kun kunne foretages en forhøjelse på 165%, fordi overtrædelsens første år ikke tæller med, har Kommissionen svaret, at forhøjelsen på 10% pr. år er i fuld overensstemmelse med de principper, som er fastlagt i retningslinjerne.
As regards the argument that in any event only an increase of 165% was foreseeable, on the ground that the first year of the infringement does not count, the Commission replies that the increase of 10% per annum is perfectly consistent with the principles laid down in the Guidelines.
Det er nemlig i denne henseende udelukkende bestemt, at der ikke foretages nogen forhøjelse for overtrædelser af kort varighed, dvs. almindeligvis under et år (dommen i sagen Cheil Jedang Corporation mod Kommissionen, nævnt i præmis 318 ovenfor, præmis 133).
The only provision in that regard is that, for infringements of short duration, in general less than one year, no increase is applied (Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 133).
Det fremgår af en sammenligning mellem ordlyden af henholdsvis andet og tredje led i retningslinjernes punkt 1 B, at forhøjelsen for overtrædelser af over et års varighed foretages »for hvert år«, overtrædelsen har fundet sted, dvs. også for det første år.
A comparison of the wording of the second and third indents of Section 1 B of the Guidelines shows that, where an infringement lasts more than one year, the increase is supposed to be applied ‘per year’ of the infringement, thus including the first year.