natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det andet element, Kommissionen tog i betragtning ved forhøjelsen af grundbeløbet for bøden, nemlig den juridisk-økonomiske infrastruktur, der gør virksomheder bedre i stand til at vurdere, om deres adfærd er ulovlig, har, i modsætning til hvad der blev anført ovenfor, til formål at pålægge store virksomheder, som antages at råde over tilstrækkelig ekspertise og tilstrækkelige strukturelle midler til, at de kan vide, at deres adfærd er ulovlig, og vurdere det eventuelle udbytte af adfærden, en større bøde.
As regards the second factor taken into account by the Commission for the purposes of increasing the starting amount of the fine, namely the legal and economic infrastructures which place undertakings in a better position to recognise that their conduct constitutes an infringement, it must be emphasised, in contrast to what has been set out previously, that that factor is intended to impose a more severe penalty on large undertakings, which are presumed to have knowledge and sufficient structural means to be aware that their conduct constitutes an infringement and to evaluate the advantages to be gained from it.
I den forbindelse skal den omsætning, på grundlag af hvilken Kommissionen fastslår de berørte virksomheders størrelse og dermed deres evne til at vurdere arten og følgerne af deres adfærd, vedrøre deres stilling på det tidspunkt, hvor overtrædelsen fandt sted.
It must be considered that, in that hypothesis, the turnover on the basis of which the Commission determines the size of the undertakings concerned, and therefore their ability to determine the nature and the consequences of their conduct, must relate to their situation at the time of the infringement.
I det foreliggende tilfælde oplyste Kommissionen ikke i beslutningen, hvilke data der var blevet lagt til grund for den konklusion, at Hoechst havde bedre mulighed for at vurdere, om selskabets adfærd var ulovlig, og hvilke konkurrenceretlige konsekvenser den havde.
In this case, in the Decision, the Commission does not specify what data were used to found its conclusion that Hoechst was in a better position to recognise that its conduct constituted an infringement and to be aware of the consequences stemming from that conduct under competition law.
Det er imidlertid ubestridt, at Hoechsts omsætning på verdensplan var på 28,181 mia. EUR i 1995, dvs. det sidste fulde år, før overtrædelsen ophørte (betragtning 46 til beslutningen).
However, it is common ground that Hoechst’s worldwide turnover was EUR 28.181 billion in 1995, the last full year before the end of the infringement (recital 46 to the Decision).
På dette grundlag kan det ikke hævdes, at Hoechst ikke besad den juridisk-økonomiske infrastruktur, store virksomheder rådede over, hvilket Hoechst i øvrigt heller ikke har påstået.
It cannot be maintained that, on that basis, Hoechst did not have the legal and economic infrastructures available to large undertakings, and Hoechst does not claim that it did not.
Det kan ikke have nogen betydning for Kommissionens vurdering på dette punkt, at de øvrige berørte virksomheder eventuelt også var store i 1995.
The fact that the other undertakings concerned may also have been large undertakings in 1995 cannot affect the Commission’s assessment in that regard.
Det følger af det foregående, at Kommissionen ikke begik nogen fejl, da den i det foreliggende tilfælde besluttede at anvende en multiplikationsfaktor.
It follows from the foregoing that the Commission did not err in deciding to apply an increase in this case.
Hoechsts øvrige argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
The other arguments put forward by Hoechst cannot alter that finding.
Navnlig kan det ikke påvirke lovligheden af den anvendte multiplikationsfaktor i det foreliggende tilfælde, at Hoechsts størrelse mindskedes betydeligt, og at selskabets omsætning i 2002 faldt til 9 mia. EUR, eller at det overdrog sin virksomhed på sorbatområdet, inden beslutningen blev vedtaget.
In particular, the fact that Hoechst contracted and its turnover fell to EUR 9 billion in 2002, or that it transferred its sorbates business before the adoption of the Decision, cannot influence the legality of the application of the increase in this case.
Dels ændrer mindskelsen af Hoechsts størrelse ikke, at selskabets omsætning på verdensplan var på 28,181 mia. EUR i 1995, dvs. overtrædelsens sidste fulde år. Dels ændrer overdragelsen af Hoechsts virksomhed på sorbatområdet ikke, at selskabet i 2002, der svarer til det sidste fulde regnskabsår før vedtagelsen af beslutningen, var den største af de berørte virksomheder.
The reduction in Hoechst’s size does not alter the fact that its worldwide turnover was EUR 28.181 billion in 1995, the last full year of the infringement; and the fact that it transferred its sorbates business does not alter the fact that in 2002, the year corresponding to the last business year before the adoption of the Decision, Hoechst was the largest of the undertakings concerned.
Hoechst har ikke anført noget nærmere begrundelse for sin påstand om, at der i det foreliggende tilfælde ikke burde have været anvendt en faktor på 100%.
As regards Hoechst’s assertion that a factor of 100% should not have been applied in this case, it is not founded on any detailed element.
Under alle omstændigheder er der, for det første, ikke noget grundlag for at fastslå, at den forhøjelse, Kommissionen foretog, overstiger den grænse, som er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og retningslinjerne.
In any event, first, there is no reason to consider that the increase applied by the Commission exceeds the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines.
For det andet var Hoechsts samlede omsætning i 2002 som nævnt mindst fire gange så stor som den omsætning, der blev opnået af den næststørste virksomhed, nemlig Daicel.
Second, it must be borne in mind that Hoechst’s worldwide turnover in 2002 was at least four times that of the second undertaking concerned, by size, namely Daicel.
I denne henseende afspejler den af Kommissionen valgte faktor forskellen i omsætningen på verdensplan i 2002 mellem Hoechst og de øvrige berørte virksomheder.
The factor applied by the Commission reflects the difference in worldwide turnover in 2002 between Hoechst and the other undertakings concerned.
Endvidere er der med hensyn til den omstændighed, at Hoechst i 1995 rådede over en juridisk-økonomisk ekspertise og infrastruktur, der gjorde det muligt for selskabet bedre at vurdere, om dets adfærd var ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden, og forudsat at de øvrige berørte virksomheder ligeledes var store i 1995, ikke anledning til på dette punkt at sondre mellem to virksomheder, hvis omsætning under alle omstændigheder gør det berettiget at anse dem for at være store virksomheder, der råder over en sådan infrastruktur.
Furthermore, as regards the fact that Hoechst had, in 1995, legal and economic infrastructures which meant that it was better able to recognise that its conduct constituted an infringement and to be aware of the consequences stemming from it, and on the assumption that the other undertakings concerned were also large undertakings in 1995, there is no need, in that regard, to draw a distinction between two undertakings whose turnover is such that they can be characterised in any event as large undertakings with such infrastructures.
Heraf følger, at den faktor på 100%, der blev anvendt af Kommissionen, ikke kan betragtes som uforholdsmæssig i det foreliggende tilfælde.
It follows from those elements that the factor of 100% applied by the Commission cannot be regarded in this case as disproportionate.
På baggrund af det ovenstående må de argumenter, Hoechst har fremsat for at anfægte, at der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 100% for at tage hensyn til virksomhedens størrelse og samlede ressourcer, forkastes.
In the light of those elements, Hoechst’s arguments against the application of an increase of 100% to take account if the undertaking’s size and overall resources must be rejected.
Det femte anbringendes første led må følgelig forkastes.
The first part of the fifth plea must therefore be rejected.
b) Overtrædelsens varighed
b) The duration of the infringement
Ifølge artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 er overtrædelsens varighed en af de faktorer, der skal tages i betragtning ved fastsættelsen af den bøde, der skal pålægges virksomheder, som har gjort sig skyldige i en overtrædelse af konkurrencereglerne.
Under Article 15(2) of Regulation No 17, the duration of the infringement is one of the factors to be taken into consideration when determining the amount of the fine to be imposed on undertakings which have infringed the competition rules.
Hvad den faktor angår, der består i overtrædelsens varighed, sondres der i retningslinjerne mellem overtrædelser af kort varighed (almindeligvis under et år), for hvilke det på grundlag af grovheden fastsatte grundbeløb ikke skal forhøjes, overtrædelser af mellemlang varighed (almindeligvis mellem et og fem år), for hvilke grundbeløbet kan forhøjes med indtil 50%, og overtrædelser af lang varighed (almindeligvis over fem år), for hvilke beløbet for hvert år kan forhøjes med 10% (punkt 1 B, første afsnit, første til tredje led).
As regards the factor relating to the duration of the infringement, the Guidelines distinguish between infringements of short duration (in general, less than one year), for which the starting amount determined for gravity should not be increased; infringements of medium duration (in general, one to five years), for which the starting amount may be increased by 50%; and infringements of long duration (in general, more than five years), for which the starting amount may be increased by 10% per year (Section 1 B, first paragraph, first to third indents).
I det foreliggende tilfælde anførte Kommissionen i betragtning 359 til beslutningen, at Chisso, Daicel, Hoechst og Ueno havde overtrådt artikel 81, stk. 1, EF og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, fra den 31. december 1978 til den 31. oktober 1996.
In this case, in the Decision, the Commission states at recital 359 that Chisso, Daicel, Hoechst and Ueno infringed Article 81(1) EC and Article 53(1) of the EEA Agreement from 31 December 1978 until 31 October 1996.
Hoechst har hverken anfægtet dette eller Kommissionens kvalifikation af den omhandlede overtrædelse som værende af »lang varighed«.
Hoechst does not dispute that finding, or the fact that the infringement was characterised by the Commission as a ‘long-term’ infringement.
Heraf følger, således som Kommissionen med føje anførte i beslutningen, at overtrædelsen varede i 17 år og 10 måneder.
It follows that, as the Commission correctly observes in the Decision, the infringement in question lasted 17 years and 10 months.
Den forhøjelse på 175%, der blev foretaget for Hoechsts vedkommende, er derfor ikke i sig selv i strid med retningslinjerne (jf. i denne retning dommen i sagen Cheil Jedang Corporation mod Kommissionen, nævnt i præmis 318 ovenfor, præmis 137).
The increase of 175% applied in Hoechst’s case is therefore not in itself contrary to the Guidelines (see, to that effect, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 137).
Med hensyn til Hoechsts argument om, at der i retningslinjerne kun foreskrives en »kraftig forhøjelse« og ikke fastsættelse af et helt nyt beløb, er der ikke grundlag for at finde, at den forhøjelse, Kommissionen foretog, overskred de grænser, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og retningslinjerne.
As regards Hoechst’s argument that the Guidelines make provision for only a ‘significant increase’ and not for an entirely new amount, there is no reason to consider that the increase applied by the Commission exceeds the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines.
Det kan ikke, således som Hoechst har gjort gældende, udledes af anvendelsen af udtrykket »kraftig forhøjelse«, at forhøjelser, der er større end 100%, er i strid med den beregningsmetode, der angives i retningslinjerne.
The use of the words ‘significant increase’ does not permit the conclusion, as Hoechst maintains, that an increase in excess of 100% would be contrary to the calculation method provided for in the Guidelines.
Det bemærkes i denne forbindelse, at de beføjelser, Kommissionen har fået tillagt ved forordning nr. 17, har til formål at give den mulighed for at varetage den opgave, som påhviler den efter artikel 81 EF, nemlig at påse overholdelsen af fællesmarkedets konkurrenceregler.
It must be emphasised in that regard that the powers conferred on the Commission by Regulation No 17 are designed to enable it to carry out the task entrusted to it by Article 81 EC of ensuring compliance with the competition rules in the common market.
Det er således et hensyn af almen interesse at undgå konkurrencebegrænsende praksis og aftaler, at afsløre dem samt at sanktionere dem (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 145 ovenfor, præmis 54).
In that context, it is consistent with the general interest to avoid anticompetitive practices and agreements, to uncover them and to impose sanctions (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 54).
Endvidere bemærkes, at selv om der i retningslinjernes punkt 1 B, tredje led, ikke stilles krav om, at der skal ske en automatisk forhøjelse med 10% pr. år for langvarige overtrædelser, overlades Kommissionen deri et skøn i så henseende (jf. i denne retning dommen i sagen Cheil Jedang Corporation mod Kommissionen, nævnt i præmis 318 ovenfor, præmis 134).
Furthermore, it must be observed that even though the third indent of Section 1 B of the Guidelines does not provide for an automatic increase of 10% per year for longterm infringements, it leaves a margin of discretion to the Commission in that regard (see, to that effect, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 134).
De argumenter, Hoechst har fremsat til støtte for sit anbringende, tilsigter ikke at vise, at Kommissionen gjorde sig skyldig i et åbenbart urigtigt skøn i så henseende.
The arguments which Hoechst puts forward in support of its plea do not seek to demonstrate that the Commission made a manifest error of assessment in that regard.
Desuden skal det fremhæves, at for så vidt som det i retningslinjerne foreskrives, at overtrædelser af en varighed på mere end fem år er at anse for langvarige overtrædelser, og at sådanne overtrædelser berettiger til anvendelse af en forhøjelse, som for hvert år kan andrage 10% af det beløb, der fastlægges for overtrædelsens grovhed, kan Hoechst ikke gøre gældende, at selskabet har været genstand for en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af varigheden af den overtrædelse, som selskabet har deltaget i (jf. i denne retning Rettens dom af 11.12.2003, sag T-65/99, Strintzis Lines Shipping mod Kommissionen, Sml. II, s. 5433, præmis 194).
It should further be emphasised that, in so far as the Guidelines provide that infringements lasting more than five years are to be regarded as longterm infringements, and that such infringements warrant an increase which may be fixed at 10% per year of the amount decided on to reflect the gravity of the infringement, no breach of the principle of proportionality can be found in the determination of the duration of the infringement in which Hoechst took part (see, to that effect, Case T-65/99 Strintzis Lines Shipping v Commission [2003] ECR II-5433, paragraph 194).
Med hensyn til Hoechsts argument om, at karteller vedrørende priser og volumener typisk udgør langvarige overtrædelser, og at der ved forhøjelsen for overtrædelsens varighed derfor endnu en gang blev taget hensyn til dens grovhed, bemærkes, at der — selv hvis nogle former for karteller som følge af deres karakter er udformet med henblik på at vare ved — ved anvendelsen af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 altid skal sondres mellem varigheden af den periode, hvori de rent faktisk har fungeret, og deres grovhed, således som den følger af deres art (dommen af 15.6.2005 i sagen Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 118 ovenfor, præmis 275).
As regards Hoechst’s assertion that agreements on prices and volumes are typically longterm infringements and that, accordingly, an increase for the duration of the infringement takes the gravity of the infringement into account for a second time, it must be borne in mind that, even on the assumption that certain types of cartels are intrinsically conceived in order to last, a distinction must always be drawn, in application of Article 15(2) of Regulation No 17, between the duration of their actual functioning and their gravity as resulting from their actual nature (judgment of 15 June 2005 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 118 above, paragraph 275).
Derfor blev der ved forhøjelsen for overtrædelsens varighed ikke taget hensyn til dens grovhed endnu en gang.
The increase for the duration of the infringement therefore does not take account of the gravity of the infringement for a second time.
For så vidt angår påstanden om, at forhold, som går langt tilbage i tiden, forældes på et tidspunkt, og at forhøjelsestakten derfor bør falde eksponentielt med tiden, er det tilstrækkeligt at nævne, at den forhøjelse, Kommissionen foretog, ikke overskrider de grænser, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og retningslinjerne, og at Kommissionens foranstaltning i det foreliggende tilfælde ikke var forældet i henhold til forordning nr. 2988/74 (jf. præmis 225 ovenfor).
As regards the contention that events which took place in the distant past become time-barred at a given time and that, accordingly, the level of the fine should reduce exponentially with the passing of time, it is sufficient to recall that the increase applied by the Commission does not exceed the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines and that the Commission’s action was not time-barred in this case in the light of Regulation No 2988/74 (see paragraph 225 above).
Hvad endelig angår Kommissionens tidligere beslutningspraksis og navnlig den omstændighed, at den i visse tilfælde først har forhøjet grundbeløbet for bøden fra det andet år, bemærkes, at Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke i sig selv kan bruges som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet, eftersom denne ramme alene fastlægges i forordning nr. 17 og i retningslinjerne (jf. dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, nævnt i præmis 339 ovenfor, præmis 292 og den deri nævnte retspraksis), og at de erhvervsdrivende ikke kan have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestående situation, som Kommissionen kan ændre ved beslutninger truffet inden for rammerne af dens skøn (jf. dommen i sagen Delacre m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 372 ovenfor, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis, og i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 344 ovenfor, præmis 171).
As regards, last, the Commission’s previous practice, and in particular the fact that in certain cases it increased the starting amount of the fine only from the second year, it must be borne in mind that that practice does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot have a legitimate expectation in the maintenance of an existing situation that might be modified by the Commission in the exercise of its discretion (see Delacre and Others v Commission, paragraph 372 above, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
Desuden bestemmes det i retningslinjerne kun for overtrædelser af kort varighed (dvs. almindeligvis under et år), at der ikke foretages nogen forhøjelse.
In addition, it is only in the case of infringements of short duration (in general, less than one year) that the Guidelines state that no increase will be applied.
Derimod kan der ifølge retningslinjerne for overtrædelser af lang varighed foretages en forhøjelse på 10% »for hvert år«.
For infringements of long duration, on the other hand, the Guidelines provide that an increase of 10% ‘per year’ may be applied.
På baggrund af den ordlyd, der anvendes i retningslinjerne på dette punkt, er der ikke grund til at antage, at overtrædelsens første år automatisk skal undtages fra Kommissionens beregning (jf. i denne retning med hensyn til overtrædelser af mellemlang varighed dommen i sagen Cheil Jedang Corporation mod Kommissionen, nævnt i præmis 318 ovenfor, præmis 133).
In view of the terms used in the Guidelines in that regard, there is no reason to consider that the first year of the infringement must be systematically ignored in the Commission’s calculation (see, to that effect, for infringements of medium duration, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 133).
Af alle disse grunde må det femte anbringendes andet led, og dermed det femte anbringende i det hele, forkastes.
For all of those reasons, the second part of the fifth plea and, accordingly, the fifth plea in its entirety must be rejected.
D — Andet og sjette anbringende vedrørende klagepunktet om Hoechsts førende rolle, der gøres gældende som en skærpende omstændighed i beslutningen
D — The second and sixth pleas, relating to the objection concerning the role as leader of the cartel which, according to the Decision constituted an aggravating circumstance
Hoechst har ved sit andet anbringende påberåbt sig en tilsidesættelse af retten til at blive hørt vedrørende klagepunktet om, at selskabet spillede en førende rolle, der gøres gældende som en skærpende omstændighed i beslutningen.
By its second plea, Hoechst claims that there has been a breach of its right to be heard in respect of the objection relating to its role as a leader of the cartel, which, according to the Decision, constituted an aggravating circumstance.
Ved sit sjette anbringende har Hoechst påstået, at forhøjelsen under hensyn til, at Hoechsts spillede en førende rolle i kartellet, var uberettiget.
By its sixth plea, Hoechst contends that the increase based on its capacity as a leader is unwarranted.
Retten behandler først det andet anbringende.
The Court will examine the second plea first.
Kommissionen angav i betragtning 363-367 til beslutningen, sammenholdt med betragtning 92-95, at overtrædelsens grovheden for Hoechsts vedkommende skærpedes af, at Hoechst havde haft en førende rolle i kartellet.
At recitals 363 to 367 to the Decision, read in the light of recitals 92 to 95, the Commission states that, in Hoechst’s case, the gravity of the infringement is aggravated by Hoechst’s role as a leader of the cartel.
Kommissionen anførte nærmere bestemt i beslutningen, at Hoechst sammen med Daicel havde været en væsentlig drivkraft og et af kartellets mest aktive medlemmer, bl.a. på grund af sin markedsposition.
More particularly, in the Decision the Commission observes that Hoechst, along with Daicel, was an important driving force and one of the most active members of the cartel, in the light, particularly, of its position on the market.
Det var således lykkedes Hoechst at få størst udbytte af kartellet og at gennemføre sine forslag over for de japanske producenter, f.eks. i 1992, hvor Hoechst havde foreslået at indføre prisforskel mellem sorbinsyre og kaliumsorbat, hvilket de japanske producenter havde tiltrådt i 1994.
Hoechst thus succeeded in gaining the most from the cartel and in imposing its proposals on the Japanese producers, for example in 1992, when it proposed to establish a price difference between sorbic acid and potassium sorbates, a proposal which was followed by the Japanese producers in 1994.
Endvidere angav Kommissionen i beslutningen, at Hoechst sammen med Daicel havde været ansvarlig for at planlægge og lede de fælles møder.
Furthermore, the Commission states in the Decision that Hoechst, along with Daicel, was responsible for scheduling and chairing the joint meetings.