natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Selv om det ikke er udelukket, at de tyske myndigheder ligeledes har tilsidesat fællesskabsretten — herunder navnlig bestemmelserne i direktiv 90/388, som ændret ved direktiv 96/19 — ved at vælge en gradvis genoprettelse af ligevægten mellem tilslut-nings- og samtaleafgifterne, er en sådan tilsidesættelse, for så vidt den blev fastslået, ikke ensbetydende med, at det råderum, sagsøgeren faktisk havde med hensyn til at mindske prispresset, ikke forelå.
While it is not inconceivable that the German authorities also infringed Community law — particularly the provisions of Directive 90/388, as amended by Directive 96/19 — by opting for a gradual rebalancing of connection and call charges, such a failure to act, if it were to be established, would not remove the scope which the applicant had to reduce the margin squeeze.
Det første anbringende kan derfor ikke tiltrædes.
The first complaint cannot therefore be upheld.
For det andet bemærkes vedrørende anbringendet om beskyttelse af den berettigede forventning, at RegTP ganske vist i flere afgørelser, der blev truffet i den periode, som er omfattet af den anfægtede beslutning, undersøgte, om sagsøgerens afgifter medførte prispres.
In the second place, as regards the complaint relating to the protection of legitimate expectations, it must be borne in mind that, in a number of decisions taken in the period covered by the contested decision, RegTP did in fact consider whether a margin squeeze resulted from the applicant’s charges.
RegTP fandt imidlertid hver gang i sine afgørelser efter at have fastslået, at der var et negativt spænd mellem sagsøgerens engros- og detailpriser, at krydssubsidiering mellem adgangstjenester og samtaletjenester burde gøre det muligt for andre operatører at tilbyde deres slutbrugere konkurrencedygtige priser (jf. præmis 115-119 ovenfor).
However, in its decisions, after finding the negative spread between the applicant’s wholesale and retail prices, RegTP took the view in each case that other operators should be able to offer their endusers competitive prices by resorting to cross-subsidisation of access services and call services (see paragraphs 115 to 119 above).
RegTP’s afgørelser indeholder ikke nogen henvisninger til artikel 82 EF (jf. præmis 114 ovenfor).
The fact remains that RegTP’s decisions do not include any reference to Article 82 EC (see paragraph 114 above).
Endvidere indebærer RegTP’s udtalelse om, at »den ringe forskel mellem detailpriserne og engrospriserne [ikke påvirker] konkurrenternes muligheder for at konkurrere inden for abonnentnettet i en sådan grad, at de ikke har økonomisk mulighed for med held at optage virksomhed på markedet eller forblive herpå« (RegTP’s afgørelse af 29.4.2003), ikke, at sagsøgerens afgifter ikke fordrejer konkurrencen som omhandlet i artikel 82 EF.
In addition, RegTP’s statement that ‘[c]ompetitors are not so prejudiced with regard to their competitive opportunities in the local network by the slight difference between retail and wholesale prices as to make it economically impossible for them to enter the market successfully or even to remain in the market’ (decision of RegTP of 29 April 2003) does not imply that the applicant’s pricing practices do not distort competition within the meaning of Article 82 EC.
Tværtimod fremgår det implicit, men nødvendigvis, af RegTP’s afgørelser, at sagsøgerens afgifter er konkurrencebegrænsende, idet sagsøgerens konkurrenter må gribe til krydssubsidiering for at forblive konkurrencedygtige på markedet for adgangstjenester (jf. præmis 119 og 238 ovenfor).
On the contrary, it follows implicitly but necessarily from RegTP’s decisions that the applicant’s pricing practices have an anticompetitive effect, since the applicant’s competitors have to resort to cross-subsidisation in order to be able to remain competitive on the market in access services (see paragraphs 119 and 238 above).
RegTP’s afgørelser har derfor ikke kunnet give sagsøgeren grund til at nære en berettiget forventning om, at sagsøgerens afgifter var i overensstemmelse med artikel 82 EF.
In those circumstances, RegTP’s decisions could not have created for the applicant a legitimate expectation that its pricing practices were compatible with Article 82 EC.
Endvidere bekræftede Bundesgerichthof i den dom af 10. februar 2004, hvorved den ophævede Oberlandesgericht Düsseldorfs dom af 16. januar 2002, at »[RegTP’s] undersøgelsesprocedure […] [ikke udelukker] muligheden for, at en virksomhed i praksis forelægger en afgift, som indebærer misbrug af dens dominerende stilling, og opnår godkendelsen, fordi misbruget ikke opdages under undersøgelsesproceduren«.
It must be observed furthermore that, in its judgment of 10 February 2004 setting aside the judgment of the Oberlandesgericht Düsseldorf of 16 January 2002, the Bundesgerichtshof confirmed that ‘the administrative examination procedure [undertaken by RegTP] does not preclude the possibility in practice of an undertaking submitting a charge by which it abuses its dominant position and obtains authorisation for it because the abuse is not revealed during the examination procedure’.
For det tredje bemærkes vedrørende sagsøgerens indvending om, at Kommissionen har gjort sig skyldig magtfordrejning, at en retsakt kun er behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at den må antages at være truffet udelukkende eller dog i det mindste overvejende for at forfølge andre formål end dem, der er angivet (jf. Domstolens dom af 11.11.2004, forenede sager C-186/02 P og C-188/02 P, Ramondín m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 10653, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
In the third place, as regards the applicant’s complaint that the Commission misused its powers, it must be observed that a measure is only vitiated by misuse of powers if it is evident, on the basis of objective, relevant and consistent evidence, that it was taken with the exclusive or main purpose of achieving an end other than that stated (see Joined Cases C-186/02 P and C-188/02 P Ramondín and Others v Commission [2004] ECR I-10653, paragraph 44, and the caselaw cited).
I den anfægtede beslutning fokuserer Kommissionen kun på sagsøgerens afgifter, ikke på de tyske myndigheders afgørelser.
In the contested decision, the Commission refers only to the applicant’s pricing practices and not to the decisions of the German authorities.
Selv om RegTP havde overtrådt en fællesskabsbestemmelse, og selv om Kommissionen kunne have indledt en
Even if RegTP had infringed a Community rule and even if the Commission could have initiated proceedings
DEUTSCHE TELEKOM MOD KOMMISSIONEN traktatbrudsprocedure mod Forbundsrepublikken Tyskland af denne grund, kan muligheden herfor ikke påvirke lovligheden af den anfægtede beslutning.
DEUTSCHE TELEKOM v COMMISSION against the Federal Republic of Germany for failure to fulfil obligations, such possibilities cannot affect the lawfulness of the contested decision.
Kommissionen fastslår nemlig kun i beslutningen, at sagsøgeren har begået en overtrædelse af artikel 82 EF, som ikke vedrører medlemsstaterne, men kun de erhvervsdrivende.
In that decision, the Commission merely found that the applicant had committed an infringement of Article 82 EC, a provision which concerns only economic operators, not the Member States.
Kommissionen har derfor ikke gjort sig skyldig i magtfordrejning ved denne fastslåelse på grundlag af artikel 82 EF.
The Commission did not therefore misuse its powers by making that finding on the basis of Article 82 EC.
Det sidste anbringende kan følgelig heller ikke tiltrædes.
The final plea in law therefore cannot be upheld either.
II — De subsidiære påstande om nedsættelse af den pålagte bøde
II — The alternative form of order sought, seeking a reduction of the fine imposed
Sagsøgeren har fremsat seks anbringender til støtte for sine subsidiære påstande.
The applicant puts forward six pleas in law in support of the alternative form of order sought.
Ifølge det første er retten til kontradiktion blevet tilsidesat og ifølge det andet artikel 253 EF.
The first relates to an infringement of the rights of defence and the second to an infringement of Article 253 EC.
Ifølge det tredje foreligger der hverken uagtsomhed eller forsæt fra sagsøgerens side, og ifølge det fjerde er der ved bødefastsættelsen ikke taget tilstrækkeligt hensyn til, at afgifterne reguleres.
The third plea in law is based on the applicant’s lack of negligence and intentional fault and the fourth on the insufficiency of the account taken of charges legislation in calculating the level of the fine.
Det femte anbringende vedrører fastsættelsen af overtrædelsens varighed og det sjette manglende hensyntagen til formildende omstændigheder.
The fifth plea in law concerns the calculation of the duration of the infringement, and the sixth, the failure to take account of attenuating circumstances.
A — Det første anbringende: tilsidesættelse af retten til forsvar
A — First plea in law: infringement of the rights of defence
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen har overtrådt artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17, der drejer sig om retten til forsvar, ved i sin klagepunktsmeddelelse
The applicant submits that the Commission infringed Article 19(1) of Regulation No 17 in relation to the rights of defence by failing in its statement of objections of
For at have en rimelig mulighed for at forsvare sig på et senere tidspunkt burde sagsøgeren under den administrative procedure være blevet oplyst om, på grundlag af hvilke faktiske omstændigheder Kommissionen foreholdt sagsøgeren et sådant forsæt eller en sådan uagtsomhed.
In order to be reasonably able to defend itself, the applicant should have been informed during the administrative procedure of the facts on the basis of which the Commission was accusing it of such fault or negligence.
Indledningsvis fastsættes i artikel 15, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 17, hvilke betingelser der skal være opfyldt, for at Kommissionen kan pålægge bøder (begyndelsesbetingelser).
It must be observed at the outset that the conditions which must be fulfilled to enable the Commission to impose fines (initial conditions) are set out in the first subparagraph of Article 15(2) of Regulation No 17.
Blandt disse betingelser er betingelsen om, at overtrædelsen skal være forsætlig eller uagtsom (kendelsen i sagen SPO m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 274 ovenfor, præmis 53).
These include the condition that the infringement was committed intentionally or negligently (order in SPO and Others v Commission, cited in paragraph 274 above, paragraph 53).
Endvidere påhviler det Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen at fremlægge en kort, foreløbig bedømmelse af den påståede overtrædelses varighed og grovhed samt af spørgsmålet om, hvorvidt overtrædelsen er blevet begået forsætligt eller uagtsomt under de i sagen foreliggende konkrete omstændigheder.
Next, it must be observed that the Commission is required to give a brief provisional assessment in the statement of objections as to the duration of the alleged infringement, its gravity and the question whether, in the circumstances of the case, the infringement was committed intentionally or negligently.
Hvorvidt denne foreløbige bedømmelse, hvis formål er at gøre det muligt for modtagerne af en klagepunktsmeddelelse at forsvare sig, er fyldestgørende, skal ikke alene bedømmes under hensyn til den pågældende retsakts ordlyd, men også på baggrund af dens sammenhæng samt under hensyntagen til samtlige retsregler, der finder anvendelse på det pågældende område (Rettens dom af 8.7.2004, sag T-48/00, Corus UK mod Kommissionen, Sml. II, s. 2325, præmis 146).
However, the adequacy of that provisional assessment, the purpose of which is to give the addressees of the statement of objections an opportunity to defend themselves, must be evaluated in relation not only to the wording of the measure in question but also to its context and the entirety of the legal rules governing the matter concerned (Case T-48/00 Corus UK v Commission [2004] ECR II-2325, paragraph 146).
Det må fastslås, at Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen (punkt 95-140) oplyste sagsøgeren om, at den anså selskabets afgifter og navnlig det prispres, det negative eller utilstrækkelige spænd mellem sagsøgerens engros- og detailpriser medførte, for at udgøre en tilsidesættelse af artikel 82 EF.
It must be held that the Commission informed the applicant in the statement of objections (paragraphs 95 to 140) that it considered the applicant’s pricing practices, and in particular the margin squeeze resulting from the negative or insufficient spread between its wholesale and retail prices, to be in breach of Article 82 EC.
Endvidere vurderede Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen (punkt 141-152), hvor stort et råderum sagsøgeren havde ved fastsættelsen af afgifterne, og forholdt sig derved til spørgsmålet om sagsøgerens ansvar for den påtalte adfærd.
Furthermore, in the statement of objections (paragraphs 141 to 152), the Commission examined the applicant’s scope to set its charges and thus addressed the issue of the applicant’s culpability with regard to the activities criticised.
På den baggrund må det fastslås, at oplysningerne i klagepunktsmeddelelsen for så vidt angår de begyndelsesbetingelser, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 17, var tilstrækkeligt præcise.
In those circumstances, it must be concluded that the information supplied in the statement of objections concerning the initial conditions laid down by the first subparagraph of Article 15(2) of Regulation No 17 was sufficiently precise.
Da uagtsomme overtrædelser desuden ikke ud fra et konkurrenceretligt synspunkt er mindre grove end forsætlige overtrædelser (kendelsen i sagen SPO m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 274 ovenfor, præmis 55), var det ikke nødvendigt, at sagsøgeren modtog mere præcise oplysninger om sit ansvar for at kunne udøve sin ret til forsvar på fyldestgørende måde.
Moreover, since infringements committed negligently are not, in competition terms, less serious than those committed intentionally (order in SPO and Others v Commission, cited in paragraph 274 above, paragraph 55), the applicant did not need to receive more detailed information about its culpability in order to be reasonably able to exercise its rights of defence.
Under alle omstændigheder har sagsøgeren rent faktisk udøvet sin ret til forsvar på dette punkt, eftersom sagsøgeren i sit svar på klagepunktsmeddelelsen benægtede, at selskabet var ansvarligt, under henvisning til at afgifterne er underkastet offentlig regulering.
In any event, it must be held that the applicant did in fact exercise its rights of defence on that point since it denied its culpability in its reply to the statement of objections, referring to the national regulation of its charges.
B — Det andet anbringende: tilsidesættelse af artikel 253 EF
B — Second plea in law: infringement of Article 253 EC
Sagsøgeren har gjort gældende, at der i den anfægtede beslutning skal være angivet en begrundelse for, at Kommissionen finder, at betingelserne for, at der kan pålægges
The applicant observes that the contested decision must set out the grounds on which the Commission considers that the conditions for the imposition of a fine
Da den anfægtede beslutning ikke indeholder nogen begrundelse, hvorefter der foreligger uagtsomhed fra sagsøgerens side, eller hvorefter overtrædelsen er begået med forsæt, er beslutningen i strid med artikel 253 EF, hvorfor bøden må annulleres.
The contested decision, which does not contain any grounds relating to the applicant’s negligence or to its intention to commit the infringement, infringes Article 253 EC; the fine should therefore be annulled.
Indledningsvis bemærkes, at den begrundelsespligt, der er fastsat i artikel 253 EF, udgør et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra begrundelsens materielle indhold, der henhører under spørgsmålet om lovligheden af den anfægtede retsakt.
It must be noted as a preliminary point that the obligation to state reasons laid down under Article 253 EC is an essential procedural requirement, unlike the question whether the reasons given are correct, which goes to the substantive legality of the contested measure.
På den baggrund bør den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret (Domstolens dom af 22.3.2001, sag C-17/99, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 2481, præmis 35).
From that point of view, the statement of reasons required by Article 253 EC must be appropriate to the act at issue and must disclose in a clear and unequivocal fashion the reasoning followed by the institution which adopted that measure in such a way as to enable the persons concerned to ascertain the reasons for it and to enable the competent court to exercise its power of review (C-17/99 France v Commission [2001] ECR I-2481, paragraph 35).
Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (Domstolens dom af 22.3.2001, Frankrig mod Kommissionen, nævnt i præmis 284 ovenfor, præmis 36, og af 19.9.2002, sag C-113/00, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 7601, præmis 48).
It is not necessary for the reasoning to go into all the relevant facts and points of law, since the question whether the statement of reasons meets the requirements of Article 253 EC must be assessed with regard not only to its wording but also to its context and to all the legal rules governing the matter in question (France v Commission, cited in paragraph 284 above, paragraph 36, and Case C-113/00 Spain v Commission [2002] ECR I-7601, paragraph 48).
For det første indeholder den anfægtede beslutning en henvisning til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 (anden henvisning).
First, it must be held that the contested decision (second citation) contains a reference to Article 15(2) of Regulation No 17.
I første afsnit i denne bestemmelse fastsættes de betingelser, som skal være opfyldt, for at Kommissionen kan pålægge bøder (begyndelsesbetingelser).
The first subparagraph of Article 15(2) lays down the conditions which must be fulfilled to enable the Commission to impose fines (initial conditions).
For det andet angiver Kommissionen udførligt i betragtning 102-162 og 176-183 til den anfægtede beslutning, hvorfor den finder, at sagsøgerens afgifter er udtryk for misbrug som omhandlet i artikel 82 EF, og i betragtning 163-175 til beslutningen, hvorfor den finder, at sagsøgeren må anses for ansvarlig for den fastslåede overtrædelse, på trods af at sagsøgerens afgifter skal godkendes af de tyske myndigheder.
Second, the Commission sets out in detail in recitals 102 to 162 and 176 to 183 to the contested decision the grounds on which it considers the applicant’s pricing practices to be abuses within the meaning of Article 82 EC and, in recitals 163 to 175, the grounds on which the applicant must be deemed responsible for the infringement found, in spite of the fact that the German authorities have to approve the applicant’s charges.
På den baggrund må den anfægtede beslutning anses for tilstrækkeligt begrundet for så vidt angår anvendelsen på det foreliggende tilfælde af de begyndelsesbetingelser, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 17.
In those circumstances, it must be concluded that the contested decision contains sufficient reasoning regarding the application to the present case of the initial conditions laid down under the first subparagraph of Article 15(2) of Regulation No 17.
Dette anbringende må derfor ligeledes forkastes.
This plea must therefore also be rejected.
C — Det tredje anbringende: manglende uagtsomhed eller forsæt fra sagsøgerens side
C — Third plea in law: the applicant’s lack of negligence or intentional fault
Sagsøgeren har gjort gældende, at selskabet hverken har udvist uagtsomhed eller begået en forsætlig overtrædelse.
The applicant maintains that it is guilty of neither negligence nor intentional fault.
Sagsøgeren har gjort gældende, for det første, at selskabets engros- og detailpriser alle er blevet godkendt ved afgørelser truffet af først BMPT og siden RegTP.
First of all, it observes that its wholesale and retail charges were all authorised by decisions of the BMPT, then of RegTP.
Sagsøgeren har derfor med føje kunnet antage, at afgifterne var lovlige.
The applicant could thus legitimately assume that those charges were lawful.
Sagsøgeren har påpeget, at RegTP er et neutralt og uafhængigt statsligt organ.
It submits that RegTP is a neutral and independent State body.
Det var RegTP, og ikke sagsøgeren, det påhvilede at kontrollere, at engros- og detailpriserne var i overensstemmelse med artikel 82 EF.
It was for RegTP, rather than the applicant, to ascertain whether the wholesale and retail prices were compatible with Article 82 EC.
Endvidere fandt Oberlandesgericht Düsseldorf i sin dom af 16. januar 2002, at sagsøgeren ikke var ansvarlig for de af RegTP fastsatte afgifter.
In addition, in its judgment of 16 January 2002, the Oberlandesgericht Düsseldorf held that responsibility for the charges set by RegTP could not be attributed to the applicant.
For det andet underrettede Kommissionen på et møde den 17. april 2000 sagsøgeren om, at den procedure, der var blevet indledt mod selskabet, ikke ville blive fortsat, idet Kommissionen havde indledt en traktatbrudsprocedure mod Forbundsrepublikken Tyskland.
Second, the applicant was informed by agents of the Commission in a meeting on 17 April 2000 that the proceeding relating to the applicant would not be pursued because the Commission had initiated proceedings against the Federal Republic of Germany for failure to fulfil obligations.
Sagsøgeren har videre anført, at Kommissionen ikke traf nogen undersøgelsesforanstaltninger i perioden fra januar 2000 til juni 2001, dvs. i omkring halvandet år.
It further submits that the Commission did not carry out any measures of inquiry between January 2000 and June 2001 — a period of approximately one and a half years.
Sagsøgeren havde ret til at udlede af denne adfærd fra Kommissionens side, at denne ikke havde tilstrækkeligt grundlag for at foreholde sagsøgeren et misbrug af dominerende stilling, i det mindste i perioden fra januar 2000 til juni 2001.
The applicant was entitled to infer from the Commission’s conduct that the Commission did not have sufficient grounds to accuse the applicant of an abuse of dominant position, at least in respect of the period between January 2000 and June 2001.
I replikken har sagsøgeren tilføjet, at selskabet udledte af den omstændighed, at der var blevet indledt en traktatbrudsprocedure, det forhold, at proceduren om misbrug var blevet indstillet, og Kommissionens udtalelser på mødet den 17. april 2000, at Kommissionen havde frafaldet klagepunktet vedrørende overtrædelse af artikel 82 EF.
In its reply, the applicant further submits that it inferred from the initiation of the proceedings for failure to fulfil obligations, the suspension of the abuse proceeding and the explanations given by the Commission at the meeting on 17 April 2000, that the Commission had abandoned the objection relating to the infringement of Article 82 EC.
For det tredje har sagsøgeren i mangel af fællesskabsretspraksis og beslutningspraksis fra Kommissionen vedrørende prispres på teleområdet aldrig har været i tvivl om, at RegTP’s vurdering var korrekt.
Third, the applicant observes that, in the absence of Community caselaw and of previous Commission practice in taking decisions on margin squeezes in the telecommunications sector, it never doubted that RegTP’s assessment was correct.