natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Selv om appellanten ikke i sin stævning indgivet til Retten udtrykkeligt foretog en sammenligning med pensionister bosat i »mindre dyre« medlemsstater i forbindelse med argumentationen om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, er det nemlig ikke desto mindre sandt, at det omhandlede argument var indeholdt (om end det ikke var udviklet) i den del af stævningen, hvori det gjordes gældende, at der foreligger magtfordrejning, en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og af begrundelsepligten. I punkt 93 i stævningen for Retten var navnlig anført følgende:
Although in the action before the Court of First Instance the appellant did not specifically mention the comparison with pensioners living in ‘less expensive’ Member States when dealing with the alleged infringement of the principle of equal treatment, it is none the less true that the argument in question was inherent, albeit in embryonic form, in the part of the application alleging misuse of powers, infringement of the principle of proportionality and the obligation to state reasons.
»Henset til disse forskellige principper er anvendelsen af denne bestemmelse endelig selvmodsigende, eftersom der ved denne fastsættes en koefficient på 100 for pensionerne for de hovedstæder og de medlemslande, hvori koefficienten stadig er mindre end 100, hvilket i øjeblikket navnlig er tilfældet for Athen, Budapest, Lissabon, Prag og Warszawa.«
‘Finally, on the basis of the various principles mentioned, the application of that rule would be contradictory because it applies to pensions a coefficient of 100 for the capitals and Member States where the coefficient is, however, below 100, as is currently the case, in particular, for Athens, Budapest, Lisbon, Prague and Warsaw.’
Kommissionen og Rådet har først og fremmest anført, at Retten efter deres opfattelse med rette afviste anbringendet fra realitetsbehandling.
The Commission and the Council first reaffirm that, in their opinion, the Court of First Instance was correct to rule that the plea was inadmissible.
Ifølge disse institutioner kan der desuden ikke udøves kritik af Rettens bemærkninger vedrørende den vide skønsbeføjelse, som fællesskabslovgiver råder over på dette område, og grænserne for dette skøn blev ikke overskredet i det foreliggende tilfælde.
Moreover, according to those institutions, no criticism can be levelled at the observations of the Court of First Instance on the broad discretion which the Community legislature enjoys in this regard, the limits of which were not, in their view, exceeded in the present case.
Henset til Domstolens faste praksis om, at det — trods det generelle forbud mod at fremsætte nye anbringender — er muligt under sagens behandling at fremsætte anbringender, der har karakter af en udvidelse af et anbringende, der tidligere har været fremsat udtrykkeligt eller
Bearing in mind the settled caselaw of the Court of Justice according to which, notwithstanding the general prohibition on the submission of new pleas in law, it is possible in the course of proceedings to submit pleas that may be regarded as amplifying a plea put forward previously, whether
Kommissionen har desuden gjort gældende, at Retten også burde have afvist dette argument, for så vidt som appellanten fremsatte det for første gang i sin replik under sagens behandling i førsteinstansen (kontraappellens punkt 71).
The Commission goes on to maintain that the Court of First Instance should also have ruled that argument inadmissible in that it had been raised by the appellant for the first time in his reply in the proceedings at first instance (paragraph 71 of the cross-appeal).
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT MENGOZZI — SAG C-71/07 P er nødvendigt, at søgsmålsinteressen giver sig udslag i, at en eventuel afgørelse om at antage appellantens klagepunkter til realitetsbehandling kan resultere i, at han tilføres en fordel 26.
OPINION OF MR MENGOZZI — CASE C-71/07 P directly or by implication, in the original application, 25I consider that the argument must derive from the practical benefit that the appellant is likely to gain from any decision upholding his claims.
stiltiende i stævningen 25, mener jeg, at argumentet om, at der foreligger forskelsbehandling i forhold til pensionister bosat i »mindre dyre« medlemsstater, kan antages til realitetsbehandling.
26 complaining of a difference in treatment in relation to pensioners living in ‘less expensive’ Member States is admissible.
Jeg vil herefter gå over til den specifikke kritik, som appellanten har fremført af den appellerede dom på dette punkt.
I shall now move on to the appellant’s specific complaint in this regard.
Appellanten finder, at Retten med urette har fastslået, at der ikke foreligger søgsmålsinteresse.
The appellant maintains that the Court of First Instance incorrectly held that he had no interest in bringing proceedings.
Det er åbenlyst for mig, at den eneste genstand for appellantens argument er den omstændighed, at lovgiver har besluttet straks at anvende bestemmelserne i den nye vedtægt om afskaffelse af justeringskoefficienterne på pensionerne for pensionister bosat i »mindre dyre« medlemsstater.
It seems clear to me that, here, the only object of the argument put forward by the appellant is to highlight the fact that the legislature decided to apply the rules set out in the new Staff Regulations on the abolition of correction coefficients for pensions with immediate effect to pensioners living in ‘less expensive’ Member States.
Omvendt vil denne nye ordning (der som nævnt ville være særlig ugunstig for ham) aldrig blive anvendt i hans tilfælde, da han fortsat vil nyde godt af anvendelsen af en justeringskoefficient, der er mærkbart højere end 100%.
By contrast, the appellant will never be subject to that new system (which would be particularly disadvantageous for him, as we have seen), since he will continue to benefit from the application of a correction coefficient of significantly more than 100%.
Appellanten har herved navnlig bestridt Rettens bemærkninger i præmis 133 ff. i den appellerede dom om, at appellanten på ingen måde har godtgjort, at ophævelsen af det gode, der ved den nye vedtægt tildeles pensionister bosat i »mindre dyre« medlemsstater, på nogen måde kunne være til fordel for ham.
To that end, in particular, the appellant disputes the findings made by the Court of First Instance at paragraph 133 et seq. of the judgment under appeal, where it stated that the appellant had failed to demonstrate that he could have benefited in some way from removal of the advantage conferred by the new Staff Regulations on pensioners living in ‘less expensive’ Member States.
Jeg finder ikke appellantens argumenter så overbevisende, at de kan drage rigtigheden af Rettens ræsonnement i tvivl.
It does not appear to me that the appellant’s arguments are so convincing as to bring into question the correctness of the reasoning of the Court of First Instance.
Eftersom det er klart, at en eventuel nedsættelse af de pensioner, der betales til tidligere tjenestemænd bosat i »mindre dyre« medlemsstater, hvilket ville være konsekvensen af, at lovgivers ovennævnte beslutning kendes ugyldig, ikke ville tilføre appellanten nogen oplagt fordel, kan den argumentation, der ligger til grund for Rettens afvisning af argumentet, ikke kritiseres.
Since it is clear that any reduction in the pensions paid to former officials living in ‘less expensive’ Member States, which would be the consequence of finding the decision of the legislature unlawful, would bring the appellant no obvious advantage, the reasoning followed by the Court of First Instance in finding the argument inadmissible is not, in my view, open to criticism.
Det fremgår nemlig uomtvisteligt af retspraksis, at det for at kunne anfægte lovligheden af en fællesskabsretsakt både umiddelbart og i form af en ulovlighedsindsigelse
It is undisputed in the caselaw that, in order to contest the legality of a Community act, either directly or by way of an objection, the legal interest in bringing proceedings
26 — Jf. f.eks. Domstolens dom af 15.3.1973, sag 37/72, Marcato mod Kommissionen, Sml. s. 361, præmis 7, af 16.12.1976, sag 124/75, Perinciolo mod Rådet, Sml. s. 1953, præmis 26, og af 30.6.1983, sag 85/82, Schloh mod Rådet, Sml. s. 2105, præmis 14.
26 — See, for example, Case 37/72 Marcato v Commission [1973] ECR 361, paragraph 7; Case 124/75 Perinciolo v Council [1976] ECR 1953, paragraph 26; and Case 85/82 Schloh v Council [1983] ECR 2105, paragraph 14.
Som man kan forestille sig, har det i de seneste år især været Retten i Første Instans, og derefter også Personaleretten, der har beskæftiget sig med spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en søgsmålsinteresse, mens Domstolen har fastslået, at der gælder et lignende kriterium ved vurderingen af spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling ved appel af Rettens afgørelser (jf. f.eks. dom af 19.10.1995, sag C-19/93 P, Rendo mod Kommissionen, Sml. I, s. 3319, præmis 13, af 13.7.2000, sag C-174/99 P, Parlamentet mod Richard, Sml.
As one may surmise, in recent years it has been mainly the Court of First Instance and, latterly, also the Civil Service Tribunal that have considered whether or not an appellant has a legal interest in bringing proceedings, while the Court of Justice has held that there is a similar criterion for assessing the admissibility of appeals against judgments of the Court of First Instance (see, for example, Case C-19/93 P Rendo v Commission [1995] ECR I-3319, paragraph 13; Case C-174/99 P Parliament v Richard [2000] ECR I-6189, paragraph 33; and Case C-50/00 P Unión de Pequeños Agricultores v Council [2002] ECR I-6677, paragraph 21; and the order of 25 January 2001 in Case C-111/99 P Lech-Stahl-werke v Commission [2001] ECR I-727, paragraph 18.
Jeg er følgelig af den opfattelse, at også appellantens sidste argument skal forkastes.
I therefore consider that this final argument put forward by the appellant must also be rejected.
Appellanten ville heller ikke have søgsmålsinteresse, såfremt man fortolkede klagepunktet således, at det generelt er rettet mod lovgivers beslutning om at afskaffe justeringskoefficienterne. Det forholder sig således, fordi appellanten som nævnt ikke har nogen personlig interesse i en sådan afskaffelse.
Furthermore, the appellant would also have no interest in bringing proceedings if his complaint were to be interpreted as being directed, in general terms, against the decision of the legislature to abolish correction coefficients, since, as we have seen, their abolition does not affect the appellant personally.
Ifølge procesreglementets artikel 122, første afsnit, træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, såfremt der ikke gives appellanten medhold.
Under the first paragraph of Article 122 of the Rules of Procedure, where the appeal is unfounded, the Court is to make a decision on costs.
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Pursuant to Article 69(2) of those rules, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party’s pleadings.
Retten foretog i øvrigt alligevel en summarisk gennemgang af det omhandlede argument, idet den bemærkede, at man heller ikke i dette tilfælde kan lægge til grund, at fællesskabslovgiver har overskredet den skønsmargen, den er blevet tillagt.
Moreover, the Court of First Instance did in any case also briefly examine the substance of the argument in question observing that, even in that case, it cannot be held that the Community legislature exceeded the discretion it enjoys.
Rettens kortfattede bemærkninger i denne henseende (der i øvrigt er fremsat ganske subsidiært) kan heller ikke kritiseres.
These observations of the Court of First Instance, despite being succinct (having, it should be noted, been made merely in the alternative), also seem, in my opinion, to be above any possible reproach.
I henhold til procesreglementets artikel 122, stk. 2, kan Domstolen desuden ved appel, der iværksættes af tjenestemænd eller øvrige ansatte ved en institution, fordele sagens omkostninger mellem parterne, såfremt det findes rimeligt.
On the other hand, the second paragraph of the Article 122 provides that, in appeals brought by officials or other ser -vants of an institution, the Court may order the parties to share the costs where equity so requires.
Da denne er sag er den første, der når frem til Domstolen vedrørende den reform af pensionsordningen for Fællesskabets tjenestemænd og øvrige ansatte, der er indført ved den nye vedtægt, og visse retlige aspekter ved den nye ordning rent faktisk kan forekomme problematiske, foreslår jeg Domstolen at fordele sagens omkostninger.
Since these proceedings are the first before the Court of Justice to address the question of the reform of the pension scheme for officials of the Communities under the new Staff Regulations and as certain legal aspects of the new arrangements may indeed appear problematic, I suggest that the Court should order that the costs be shared.
Fællesskabslovgiver har nemlig fundet det hensigtsmæssigt på pensionister bosat i de »mindre dyre« medlemsstater straks at anvende den metode til beregning af pensionerne, der senere vil blive anvendt på samtlige tidligere tjenestemænd, der har optjent deres pensionsrettigheder, efter den nye vedtægt trådte i kraft. Med henblik på at sikre den økonomiske situation for dem, der som appellanten er bosat i en »dyr« medlemsstat, og som har optjent deres pensionsrettigheder før den 1. maj 2004, har fællesskabslovgiver endvidere bestemt, at der opretholdes en justeringskoefficient for disse pensionister (selv om den som nævnt beregnes anderledes).
The Community legislature decided to apply, with immediate effect, to pensioners living in ‘less expensive’ Member States, the pension calculation mechanism to be applied in the future to all former officials who have acquired their pension rights after the new Staff Regulations came into effect.
Jeg mener ikke, at man kan sige, at lovgiver åbenbart har tilsidesat grænserne for sin skønsmargen.
To my mind, it cannot be said that the legislature has manifestly exceeded the limits of its discretion.
På grundlag af de anførte betragtninger skal jeg foreslå Domstolen at afsige følgende dom:
In the light of the foregoing considerations, I propose that the Court of Justice:
»1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
(1) dismiss the appeal;
2) Hver part bærer sine egne omkostninger.«
(2) order each party to bear its own costs.
Franco Campoli, tidligere tjenestemand ved Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, London (Det Forenede Kongerige), ved avocats G. Vandersanden, L. Levi og S. Rodrigues, appellant, de øvrige parter i appelsagen:
Franco Campoli, a former official of the Commission of the European Communities, residing in London (United Kingdom), represented by G. Vandersanden, L. Levi and S. Rodrigues, avocats, appellant, the other parties to the proceedings being:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved V. Joris og D. Martin, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg, sagsøgt i første instans,
Commission of the European Communities, represented by V. Joris and D. Martin, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg, defendant at first instance,
Rådet for Den Europæiske Union ved M. Arpio Santacruz og I. Šulce, som befuldmægtigede, intervenient i første instans, har
Council of the European Union, represented by M. Arpio Santacruz and I. Šulce, acting as Agents, intervener at first instance,
DOMSTOLEN (Anden Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, C.W.A. Timmermans, og dommerne L. Bay Larsen, K. Schiemann, P. Kūris og C. Toader (refererende dommer), generaladvokat: P. Mengozzi justitssekretær: R. Grass, på grundlag af den skriftlige forhandling, og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 8. april 2008,
THE COURT (Second Chamber), composed of C.W.A. Timmermans, President of the Chamber, L. Bay Larsen, K. Schiemann, P. Kūris and C. Toader (Rapporteur), Judges,
CAMPOLI MOD KOMMISSIONEN afsagt følgende
CAMPOLI v COMMISSION gives the following
I appelskriftet har Franco Campoli nedlagt påstand om ophævelse af den dom, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 29. november 2006, Campoli mod Kommissionen (sag T-135/05, Sml.Pers. I-A-2, s. 297, og II-A-2, s. 1527, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten til dels afviste og til dels forkastede appellantens søgsmål, der i det væsentlige vedrørte en påstand om annullation af appellantens pensionsopgørelser fra månederne maj til juli 2004, for så vidt som der heri for første gang anvendtes en justeringskoefficient, der med urette beregnedes på grundlag af de gennemsnitlige leveomkostninger i appellantens bopælsland og ikke på grundlag af leveomkostningerne i dette lands hovedstad.
By his appeal, Mr Campoli seeks to have set aside the judgment of the Court of First Instance of the European Communities of 29 November 2006 in Case T-135/05 Campoli v Commission [2006] ECR-SC I-A-2-297 and II-A-2-1527 (‘the judgment under appeal’), by which the Court dismissed as partly inadmissible and partly unfounded his action which, essentially, sought the annulment of his pension statements for the months of May to July 2004, in so far as they applied for the first time a correction coefficient calculated unlawfully by reference to the average cost of living in his country of residence and no longer on the basis of the cost of living in the capital of that country.
I artikel 82, stk. 1, andet afsnit, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber i den udgave, der gjaldt før den 1. maj 2004 (herefter »den tidligere vedtægt«), var det bestemt, at pensionerne korrigeredes med den justeringskoefficient, der var fastsat for det land inden for Fællesskaberne, hvor den pensionsberettigede godtgjorde at være bosiddende.
The second subparagraph of Article 82(1) of the Staff Regulations of Officials of the European Communities, in the version applicable before 1 May 2004 (‘the old Staff Regulations’), provided that pensions were to be weighted at the rate fixed for the country inside the Communities where the recipient proves he has his residence.
Da den tidligere vedtægt ikke indeholdt nogen specifik bestemmelse om beregningsmåden for de justeringskoefficienter, der finder anvendelse på pensioner, blev pensionerne i praksis beregnet efter de justeringskoefficienter, der blev anvendt til beregningen af vederlaget til tjenestemænd i aktiv tjeneste i medfør af artikel 64, stk. 1, i bilag XI til denne vedtægt, dvs. efter en metode, der tog sigte på at sikre tjenestemændene samme købekraft, uanset hvor de gjorde tjeneste.
Since no specific provision of the old Staff Regulations laid down the method of calculating the correction coefficients applicable to pensions, in practice, the correction coefficients applied were those calculated for the remuneration of officials in active employment pursuant to the first paragraph of Article 64 of and Annex XI to the old Staff Regulations, that is to say, according to a method intended to ensure the same purchasing power irrespective of the place in which officials were employed.
Denne metode skulle afspejle den gennemsnitlige forskel for en standardtjenestemand mellem
That method reflected the average difference for a typical official between the cost
Hvad pensionisterne angår bestod referencegrundlaget i leveomkostningerne i bopælslandets hovedstad sammenlignet med leveomkostningerne i Bruxelles.
With regard to pensioners, the reference factor was the cost of living in the capital of the country of residence compared to the cost of living in Brussels.
Ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 af 22. marts 2004 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (EUT L 124, s. 1) blev der gennemført en gennemgribende reform af den tidligere vedtægt.
Council Regulation (EC, Euratom) No 723/2004 of 22 March 2004 amending the Staff Regulations of officials of the European Communities and the Conditions of Employment of other servants of the European Communities (OJ 2004 L 124, p. 1) extensively reformed the old Staff Regulations.
Et af de nye punkter, der blev gennemført ved forordningen, var afskaffelsen med virkning fra den 1. maj 2004 af justeringskoefficienterne på pensionerne.
One of the changes made by that regulation was the abolition, from 1 May 2004, of the correction coefficients applied to pensions.
Vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit, og artikel 82, stk. 3, i den affattelse, der har været gældende fra den 1. maj 2004 (herefter »den nye vedtægt«), bestemmer, at der ikke anvendes nogen justeringskoefficienter for pensioner og invaliditetsydelse.
Consequently, the second subparagraph of Article 82(1) and Article 82(3) of the Staff Regulations, in the version in force from 1 May 2004 (‘the new Staff Regulations’), provide that no correction coefficient is to be applicable to pensions or invalidity allowances.
Afskaffelsen af justeringskoefficienterne berører ikke tjenestemænd, der blev pensioneret før den 1. maj 2004.
The abolition of the correction coefficients does not affect officials who retired before 1 May 2004.
Det fremgår således af artikel 20, stk. 1, første afsnit, i bilag XIII til den nye vedtægt, at pensionerne for disse tjenestemænd fortsat beregnes under anvendelse af den justeringskoefficient, der er fastsat for den medlemsstat, hvor de dokumenterer at have taget fast bopæl.
Thus, the first subparagraph of Article 20(1) of Annex XIII to the new Staff Regulations states that the pensions of those officials are to remain subject to the correction coefficient for the Member State in which they have established proven main residence.
Samtidig er der ved artikel 20, stk. 1, andet afsnit, i bilag XIII til den nye vedtægt indført en regel om, at den justeringskoefficient, hvormed pensioner tilpasses, mindst er 100%.
At the same time, the second subparagraph of Article 20(1) of Annex XIII to the new Staff Regulations introduces the rule that the minimum correction coefficient applicable to pensions is 100%.
Det fremgår af artikel 20, stk. 4, i bilag XIII til den nye vedtægt, at overgangsordningen vedrørende justeringskoefficienterne ligeledes finder anvendelse på invaliditetsydelser.
According to Article 20(4) of Annex XIII to the new Staff Regulations, the transitional arrangements concerning correction coefficients are also to apply to invalidity allowances.
De justeringskoefficienter, der finder anvendelse i medfør af overgangsordningen, beregnes i henhold til artikel 1, stk. 3, litra a), og artikel 3, stk. 5, litra b), i bilag XI til den nye vedtægt som forskellen mellem leveomkostningerne i den berørte pensionists bopælsmedlemsstat og leveomkostningerne i Belgien (herefter »landemetoden«), hvorimod »hovedstadsmetoden« stadig finder anvendelse på vederlaget til tjenestemænd i aktiv tjeneste.
According to Article 1(3)(a) and Article 3(5)(b) of Annex XI to the new Staff Regulations, the correction coefficients applicable under the transitional arrangements are to be determined on the basis of the average difference between the cost of living in the Member State in which the pensioner in question resides and the cost of living in Belgium (the ‘country method’), whereas the ‘capital method’ is still applied to the salaries of officials in active employment.
Med henblik på at lette overgangen fra »hovedstadsmetoden« til den nye »landemetode« for de berørte pensionister indføres sidstnævnte gradvist over en periode på 4 år.
In order to facilitate the transfer, for the pensioners concerned, from the ‘capital method’ to the new ‘country method’, the latter was introduced gradually over a four-year transitional period.
I artikel 20, stk. 2, i bilag XIII til den nye vedtægt fordeles den forholdsmæssige sammensætning af pensionernes størrelse således efter følgende tidsplan:
For that purpose, Article 20(2) of Annex XIII to the new Staff Regulations provided that the relative composition of the pensions was to be varied in accordance with the following timetable:
— fra den 1. maj 2004: 80% efter »hovedstadsmetoden« og 20% efter »landemetoden«
— From 1 May 2004: 80% ‘capital method’ and 20% ‘country method’;