natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Dets hovedaktivitet består i at forarbejde importerede frugtsaftkoncentrater, og selskabet driver sideløbende importvirksomhed med disse produkter i Italien.
The appellant’s core business consists in processing imported fruit juice concentrates and it is also an importer of such products in Italy.
Retten har angivet, at selskabet i tidsrummet mellem den 5. april 1995 og den 20. november 1997 indførte og bragte æble- og pæresaftkoncentrater i fri omsætning i Fællesskabet, idet det blev angivet, at koncentraterne hidrørte fra og havde oprindelse i Tyrkiet.
According to the facts as stated by the Court of First Instance, between 5 April 1995 and 20 November 1997 the appellant imported and put into free circulation in the Community apple and pear juice concentrates declared as being from and originating in Turkey.
Indførslen i Fællesskabet af denne type varer blev foretaget ved hjælp af A.TR.1-certifikater, således at disse varer blev omfattet af den toldfritagelse, der er omhandlet i associeringsaftalen og tillægsprotokollen, der blev undertegnet den 23. november 1970 i Bruxelles og indgivet, godkendt og bekræftet i Fællesskabets navn ved Rådets forordning (EØF) nr. 2760/72 af 19. december 1972 (Samling af Afgørelser Indgået af De Europæiske Fællesskaber, bind 3, s. 581).
That type of product was imported into the Community using A.TR.1 certificates with the effect that those products qualified for the exemption from customs duties provided for by the Association Agreement and the Additional Protocol to that agreement, signed at Brussels on 23 November 1970 and concluded, approved and confirmed on behalf of the Community by Council Regulation (EEC) No 2760/72 of 19 December 1972 (JO 1972 L 293, p. 1).
Toldmyndighederne i Ravenna (Italien) foretog en efterfølgende kontrol af dokumenterne vedrørende ægtheden af A.TR.1-certifikat D 141591, der blev fremlagt af appellanten i forbindelse med en af de indførsler, som blev foretaget i nævnte periode.
The customs services in Ravenna (Italy) carried out a postclearance documentary check on the authenticity of A.TR.1 certificate D 141591 submitted by the appellant in the course of one of the import operations for the abovementioned period.
Ved skrivelse af 15. maj 1998 meddelte de tyrkiske myndigheder toldmyndighederne i Ravenna, at det fremgik af den foretagne kontrol, at certifikatet ikke var ægte, da det ikke var udstedt af de tyrkiske toldmyndigheder.
By letter of 15 May 1998, the Turkish authorities notified the Ravenna customs ser -vices that the checks carried out showed that that certificate was not authentic since it had not been issued by the Turkish customs authorities.
De italienske myndigheder foretog derfor en efterfølgende kontrol af 103 A.TR.1-certifikater, som var fremlagt af sagsøgeren i forbindelse med forskellige indførsler.
Consequently, the Italian authorities carried out postclearance checks on 103 A.TR.1 certificates submitted by the appellant in the course of various import operations.
Ved skrivelse af 10. juli 1998 meddelte Republikken Tyrkiets faste repræsentation ved Den Europæiske Union (herefter »Tyrkiets faste repræsentation«) Kommissionen, at 22 A.TR.1-certifikater, som var fremlagt af appellanten og opregnet i bilaget til skrivelsen, og som vedrørte udførsler foretaget af det tyrkiske selskab Akman til Italien, var falske.
By letter of 10 July 1998, the Permanent Representation of the Republic of Turkey to the European Union (‘the Turkish Permanent Representation’) notified the Commission that 22 A.TR.1 certificates submitted by the appellant, listed in an annex to that letter and concerning exports by the Turkish company Akman to Italy, were ‘false’.
Som følge af denne skrivelse foretog Kommissionens Afdeling for Koordinering af Foranstaltninger til Bekæmpelse af Bedrageri (»UCLAF«, forgænger for Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, OLAF) mellem den 12. og den 15. oktober 1998 og den 30. november 1998 og den 2. december 1998 kontrol i Tyrkiet.
Following that letter, between 12 and 15 October 1998 and between 30 November and 2 December 1998, the European Commission’s Unit for the Coordination of Fraud Prevention (UCLAF), the predecessor to the European Anti-Fraud Office (OLAF), carried out checks in Turkey.
Ved skrivelse af 8. marts 1999 oplyste Tyrkiets faste repræsentation toldmyndighederne i Ravenna om, at 32 A.TR.1-certifikater, der var fremlagt af appellanten (herefter »de omtvistede certifikater«), herunder 18 certifikater, der var opregnet i bilaget til skrivelsen af 10. juli 1998, ikke var forskriftsmæssige og hverken var udfærdiget af eller påtegnet af de tyrkiske myndigheder. Disse certifikater var angivet i bilaget til denne skrivelse.
By letter of 8 March 1999, the Turkish Permanent Representation notified the customs services in Ravenna that 32 A.TR.1 certificates submitted by the appellant (‘the certificates at issue’), including 18 of the certificates listed in the annex to the letter of 10 July 1998, were not in order and had been neither issued nor validated by the Turkish authorities.
Den falske eller urigtige karakter af et betydeligt antal A.TR.1-certifikater var efterfølgende genstand for en omfattende skriftveksling mellem Kommissionen, de tyrkiske og italienske myndigheder, hvori bl.a. figurerer de tyrkiske myndigheders skrivelser af 22. april 1999 og 16. juli 1999.
Thereafter, the inauthentic or irregular nature of a significant number of A.TR.1 certificates was the subjectmatter of a large amount of correspondence between the Commission, the Turkish authorities and the Italian authorities, correspondence which included, inter alia, the Turkish authorities’ letters of 22 April 1999 and 16 July 1999.
De italienske myndigheder fandt, at det fremgik af hele denne korrespondance, at de tyrkiske myndigheder var af den opfattelse, at 48 A.TR.1-certifikater, herunder de omtvistede certifikater, enten var falske eller urigtige.
The Italian authorities took the view that it was clear from all the correspondence that the Turkish authorities considered 48 A.TR.1 certificates, including the certificates at issue, to be either inauthentic or irregular.
For så vidt som samtlige 48 certifikater enten ansås for falske eller ugyldige, kunne de varer, der var dækket af certifikaterne, ikke være omfattet af den præferencebehandling, der gælder for import af tyrkiske landbrugsprodukter.
Since all 48 certificates had been classified as either ‘forged’ or ‘invalid’, the goods to which they related could not qualify for the preferential treatment accorded to imported Turkish agricultural products.
Ved skrivelse af 28. marts 2000 ansøgte appellanten med henvisning til toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), og artikel 236 og 239 toldmyndighederne i Ravenna om, at der ikke foretoges en efterfølgende bogføring af de opkrævede importafgifter, og om tilbagebetaling heraf.
By letter of 28 March 2000 to the Ravenna customs services, the appellant, relying on Articles 220(2)(b), 236 and 239 of the CCC, claimed that import duties should not have been entered in the accounts postclearance and that the import duties claimed should be ‘repaid’.
Til støtte for sin ansøgning påberåbte appellanten sig sin gode tro, de kompetente myndigheders upåviselige fejl samt forsømmelser, der kunne tilskrives disse.
In support of its claim, the appellant pleaded its good faith, errors on the part of the competent authorities that could not have been detected and deficiencies attributable to those authorities.
Efter anmodning fra appellanten anmodede de italienske myndigheder Kommissionen om at afgøre, om det var begrundet, dels i henhold til toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), ikke at foretage en efterfølgende bogføring af den importafgift, der var opkrævet fra appellanten, dels i henhold til toldkodeksens artikel 239 at indrømme godtgørelse for disse afgifter.
Following the appellant’s claim, the Italian Republic asked the Commission to decide whether it was appropriate to waive subsequent entry in the accounts of the import duties claimed from the appellant pursuant to Article 220(2)(b) of the CCC, or to ‘repay’ those duties under Article 239 of the CCC.
Ved skrivelse af 3. juni 2002 anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om yderligere supplerende oplysninger, som den blev tilstillet ved skrivelse af 7. juni 2002.
By letter of 3 June 2002, the Commission requested certain additional information from the Italian authorities, which replied by letter of 7 June 2002.
Før den traf en endelig afgørelse, opfordrede Kommissionen imidlertid appellanten til at meddele den eventuelle bemærkninger og til at søge aktindsigt i sagen med henblik på at få kendskab til de ikkefortrolige dokumenter.
Before taking a final decision, however, the Commission invited the appellant to advise it of any observations it may have and to have access to the file so that it could inspect the non-confidential documents.
Kommissionen fandt imidlertid for det andet, at det var begrundet at foretage en »godtgørelse« af importafgifterne for den del af ansøgningen, der vedrørte de 16 »ugyldige« certifikater, for så vidt som appellanten med hensyn hertil befandt sig i en særlig situation som omhandlet i toldkodeksens artikel 239.
Secondly, the Commission concluded that it was appropriate to ‘repay’ import duties in respect of the part of the claim relating to the 16 invalid certificates since, in that regard, the appellant was in a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
Kommissionen fastslog derimod for det tredje hvad angår de 32 omtvistede certifikater, at de omstændigheder, appellanten havde påberåbt sig, ikke kunne skabe en særlig situation som omhandlet i toldkodeksens artikel 239.
Thirdly, with regard to the certificates at issue, the Commission concluded, on the other hand, that the circumstances relied on by the appellant could not give rise to a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
Kommissionen har derfor i den anfægtede beslutnings artikel 2 besluttet, at det ikke var begrundet at foretage en godtgørelse af de hertil knyttede importafgifter med et beløb på 1 702 340,25 EUR.
Consequently, in Article 2 of the contested decision, the Commission decided that it was not appropriate to ‘repay’ the import duties relating to those certificates, amounting to EUR 1 702 340.25.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. januar 2003 har appellanten nedlagt påstand om ophævelse af artikel 2 i den anfægtede beslutning.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 29 January 2003, the applicant sought the annulment of Article 2 of the contested decision.
Appellanten har påberåbt sig tre anbringender angående henholdsvis en tilsidesættelse af retten til forsvar, af toldkodeksens artikel 239 og af artikel 220, stk. 2, litra b).
In support of its action, the applicant put forward three pleas in law, alleging infringement of its rights of defence, of Article 239 of the CCC and of Article 220(2)(b) of the CCC respectively.
Retten frifandt Kommissionen i det hele.
The Court of First Instance dismissed the action in its entirety.
Appellanten har med det første anbringende gjort gældende, at selskabets ret til forsvar er blevet tilsidesat under den administrative procedure, idet det, selv om det havde fået aktindsigt i den sagsmappe, som indeholdt de sagsakter, hvorpå Kommissionen havde baseret den anfægtede beslutning, imidlertid ikke havde fået aktindsigt i dokumenter, der havde haft en afgørende betydning for Kommissionens samlede vurdering af situationen.
By it first plea, the applicant maintained that its rights of defence were infringed during the administrative procedure in that, although it had access to the file containing the documents on which the Commission had based the contested decision, it did not have access to documents which had a decisive influence on the Commission’s overall assessment of the situation.
Retten forkastede dog dette anbringende af de grunde, der er anført i den appellerede doms præmis 87-102.
However, the Court of First Instance dismissed that plea on the grounds set out in paragraphs 87 to 102 of the judgment under appeal.
Andet anbringende
The second plea
Det andet anbringende, som er støttet på en tilsidesættelse af toldkodeksens artikel 239, indeholder fire led.
The second plea, alleging infringement of Article 239 of the CCC, is composed of four parts.
Det første led vedrører den urigtige kvalifikation af A.TR.1-certifikatet D 437214. Med det andet og tredje led påberåbes ulovlige forsømmelser, som tilskrives henholdsvis de tyrkiske myndigheder og Kommissionen med henblik på at påvise, at der foreligger en særlig situation som omhandlet i toldkodeksens artikel 239.
The first part concerns incorrect classification of A.TR.1 movement of goods certificate D 437214.
Endelig vedrører det fjerde led den omstændighed, at appellanten ikke havde gjort sig skyldig i åbenlys forsømmelse, og vurderingen af arbejdsmæssige risici.
Lastly, the fourth part concerns lack of obvious negligence on the part of the applicant and the assessment of commercial risks.
Med hensyn til det andet anbringendes første led bemærkede Retten indledningsvis, at fastlæggelsen af en vares oprindelse var et spørgsmål, hvis regulering var baseret på en kompetencefordeling mellem udførselsstatens og indførselsstatens myndigheder, idet varernes oprindelse fastlægges af udførselsstatens myndigheder, og undersøgte derpå korrespondancen mellem Kommissionen, de italienske og de tyrkiske myndigheder.
As regards the first part of that plea, after pointing out that determination of the origin of goods is based on a division of powers between the authorities of the exporting country and those of the importing country, inasmuch as origin is established by the authorities of the exporting country, the Court of First Instance first examined the correspondence exchanged between the Commission and the Italian and Turkish authorities.
Herved fastslog Retten i den appellerede doms præmis 122, at Kommissionen i det væsentlige havde baseret sig på de tyrkiske myndigheders skrivelse af 8. marts 1999, rettet til toldmyndighederne i Ravenna, med hensyn til den del af den anfægtede beslutning, der vedrørte de pågældende certifikater.
In this connection, the Court of First Instance noted, in paragraph 122 of the judgment under appeal, that, with regard to the part of the contested decision concerning the certificates at issue, the Commission based its decision essentially on the Turkish authorities’ letter of 8 March 1999 to the Ravenna customs services.
Retten fastslog dog i den appellerede doms præmis 124-128, at en sammenligning af indholdet af denne skrivelse med indholdet af de efterfølgende meddelelser fra de tyrkiske myndigheder afslørede uklarheder med hensyn til kvalifikationen af certifikat D 437214, og at Kommissionen ikke gyldigt kunne fastslå, at certifikatet var forfalsket før vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
However, in comparing the wording of that letter and the wording of subsequent communications from the Turkish authorities, the Court of First Instance pointed out, in paragraphs 124 to 128 of the judgment under appeal, that there were ambiguities as to the classification of certificate D 437214 and that the Commission had not been in a position properly to conclude that that certificate had been forged prior to the adoption of the contested decision.
Retten fastslog dog på grundlag af en skrivelse af 22. august 2003, altså efter den anfægtede beslutning, hvori de tyrkiske myndigheder havde bekræftet deres konklusioner i deres skrivelse af 8. marts 1999, at dette forhold ikke i sig selv var
However, on the basis of a letter of 22 August 2003, and thus subsequent to the contested decision, in which the Turkish authorities confirmed the conclusions set out in their letter of 8 March 1999, the Court of First Instance held that that
Retten undersøgte derpå det andet anbringendes andet led, som vedrører forskellige påstande om forsømmelse, der kan tilskrives de tyrkiske myndigheder, og som i det væsentlige hviler på den opfattelse, at de nævnte myndigheder faktisk havde udstedt og påtegnet de omtvistede certifikater.
Next, the Court of First Instance examined the second part of the second plea relating to various claims that there were deficiencies attributable to the Turkish authorities which are essentially based on the proposition that those authorities did in fact issue and endorse the certificates at issue.
I denne henseende fastslog Retten indledningsvis i den appellerede doms præmis 150-152, at det for det første udelukkende tilkom de tyrkiske myndigheder, der havde udstedt dokumenter, at fastslå, om disse dokumenter var ægte eller forfalskede, og at disse myndigheder for det andet havde fastslået, at de omtvistede certifikater var forfalskede, og forkastede derpå appellantens argument, hvorefter de aftryk af stempler og underskrifter, der var påført de omtvistede certifikater, beviste, at disse sandsynligvis var udstedt og godkendt af de tyrkiske myndigheder.
In that regard, the Court of First Instance, after observing, in paragraphs 150 to 152 of the judgment under appeal that, firstly, it lay within the exclusive competence of the Turkish authorities to determine whether documents they had issued were original or forged and that, secondly, those authorities had concluded that the certificates at issue were forged, rejected the applicant’s argument that the impressions of the stamps and signatures applied to the certificates at issue demonstrate that they were in all likelihood issued and authenticated by the Turkish authorities.
Retten fastslog endelig, at hverken associeringsaftalen eller gennemførelsesbestemmelserne hertil udtrykkeligt foreskrev, at der skal føres registre over de af de tyrkiske myndigheder udstedte certifikater.
Lastly, the Court of First Instance also observed that neither the Association Agreement nor the implementation provisions expressly provide that registers of certificates issued by the Turkish authorities are to be kept.
Retten erkendte dog, at bilag II, punkt II, stk. 12, i afgørelse nr. 1/96 foreskriver optagelse i rubrik 12 i A.TR.1-certifikaterne af dokumentets nummer, og at samme afgørelses artikel 13 bestemmer, at i tilfælde af opdeling af certifikater forsynes rubrik 12 på udskriften med det oprindelige certifikats registreringsnummer.
The Court of First Instance did in fact acknowledge that paragraph 12 of Point II of Annex II to Decision No 1/96 requires the document number to be entered in Box 12 of A.TR.1 certificates and that Article 13 of that decision provides that, where a certificate is divided, Box 12 of the extract is to show, inter alia, the registration number of the initial certificate.
Retten fastslog dog, at dette ikke indebærer, at det drejer sig om ægte certifikater, eftersom forfalskerne har interesse i for de forfalskede certifikater at anvende et registreringsnummer, der svarer til et ægtes.
However, it considered that that did not mean that the certificates were authentic because forgers would have every interest in using on forged certificates a registration number which corresponded with a lawful certificate.
For så vidt angår det andet anbringendes tredje led, som vedrører en række forsømmelser, der angiveligt kan tilskrives Kommissionen, henviste Retten til de undersøgelser, som UCLAF havde foretaget i Tyrkiet, og fastslog, at Kommissionen i øvrigt havde overholdt associeringsaftalen.
As regards the third part of the second plea, relating to a raft of claims in respect of failings attributable to the European Commission, the Court of First Instance relied on investigations carried out by UCLAF in Turkey to come to the conclusion that the Commission had in fact ensured that the Association Agreement was properly implemented.
Retten fastslog ligeledes i den appellerede doms præmis 240, at appellanten ikke havde ført bevis for, at Kommissionen var stødt på vanskeligheder inden for rammerne af den administrative bistand, der var aftalt med de tyrkiske myndigheder, som begrundede en henvendelse til associeringsrådet eller Det Blandede Udvalg for toldunionen EF-Tyrkiet (herefter »Det Blandede Udvalg«).
The Court of First Instance also stated, in paragraph 240 of the judgment under appeal, that the applicant had not been able to establish that the Commission had encountered difficulties concerning the administrative assistance agreed upon with the Turkish authorities which would have justified bringing the matter before the Association Council or the EC-Turkey Customs Union Joint Committee (‘the Joint Committee’).
Retten fastslog herefter, at hverken associeringsaftalen eller Associeringsrådets afgørelser eller de relevante fællesskabsbestemmelser indeholdt nogen forpligtelse til at meddele aftryk af stempler og underskrifter mellem de kontraherende parter, eller til at underrette importørerne, når der var tvivl om, hvorvidt de toldmæssige transaktioner, der blev foretaget af importørerne i henhold til en præferenceordning, var lovlige, eller at det tilkom UCLAF at anvendte en bestemt undersøgelsesmetode.
Thereafter, the Court of First Instance held that the Association Agreement, the decisions of the Association Council and the applicable Community legislation did not lay down any obligation for specimens of stamps and signatures to be sent from one Contracting Party to another, for importers to be warned of doubts as to the validity of customs transactions effected by those importers under the system of preferential treatment and for UCLAF to adopt a particular method of investigation.
Det andet anbringendes fjerde led, som vedrører den omstændighed, at appellanten ikke havde gjort sig skyldig i åbenlys forsømmelse, forkastede Retten efter at have konstateret, at Kommissionen ikke havde taget stilling til spørgsmålet om appellantens omhu eller forsømmelse i den del af den anfægtede beslutning, der vedrører de forfalskede certifikater.
As for the fourth part of the second plea, relating to the lack of obvious negligence on the part of the applicant, the Court of First Instance rejected it as being of no consequence after pointing out that the Commission did not, in the part of the contested decision dealing with the certificates at issue, express its view on the issue of the applicant’s due care or negligence.
Retten forkastede også det tredje anbringende om tilsidesættelse af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), da appellanten ikke havde været i stand til at bevise, at de kompetente myndigheders aktive adfærd havde bidraget til udfærdigelsen af accepten af de omtvistede certifikater, der havde vist sig at være falske.
The Court of First Instance also rejected the third plea, alleging infringement of Article 220(2)(b) of the CCC, given that the applicant had not been able to demonstrate that the acts of the competent authorities contributed to the issue or acceptance of the certificates at issue which had proved to be forged.
Foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og bevisoptagelse
Measures of organisation of procedure and measures of inquiry required
Endelig afviste Retten de tilbudte beviser og den af appellanten krævede begærede bevisoptagelse, såsom bl.a. begæringen om at opfordre Kommissionen til at fremlægge alle de dokumenter, som appellanten mente ikke at have kunnet gennemse i forbindelse med adgangen til den administrative sagsmappe.
Lastly, the Court of First Instance rejected the evidence offered in support and the measures of inquiry sought by the applicant such as, inter alia, its request to call upon the Commission to produce all the documents which the applicant considers it was not able to consult when it was given access to the administrative file.
— De i første instans nedlagte påstande tages til følge, subsidiært hjemvises sagen til Retten til afgørelse.
— allow the claims made at first instance, or in the alternative, refer the case back to the Court of First Instance for it to rule on the substance of the case;
— Begæringen om iværksættelse af foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, som appellanten har fremsat ved skrivelser af 28. januar 2003 samt af 4. og 11. august 2003, tages til følge.
— allow the requests for measures of organisation of procedure made by the appellant in its written pleadings of 28 January 2003, 4 August 2003 and 11 August 2003, and