natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For det første skal det prøves, om appelkammeret, som påstået af sagsøgeren, har tilsidesat gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1.
First of all, it must be ascertained whether the Board of Appeal infringed, as the applicant alleges, Article 49(1) of the implementing regulation.
Det skal i den forbindelse indledningsvis bemærkes, at denne bestemmelse pålægger appelkammeret dels at prøve, om klagen er i overensstemmelse med basisforordningens og gennemførelsesforordningens bestemmelser, dels at give klageren meddelelse om konstaterede mangler samt opfordre denne til om muligt at afhjælpe de konstaterede mangler inden for en af appelkammeret fastsat frist.
It should, as a preliminary point, be noted that that provision requires the Board of Appeal, on the one hand, to ascertain whether the appeal complies with the provisions of the basic regulation and the implementing regulation and, on the other, to inform an appellant of the deficiencies found and require it to remedy them, if possible, within such period as it may specify.
For så vidt angår forpligtelsen til at prøve, om klagen er i overensstemmelse med basisforordningens og gennemførelsesforordningens bestemmelser, skal opmærksomheden henledes på, at ifølge de andre sprogudgaver af gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, skal klagen være i overensstemmelse med alle bestemmelser i de to forordninger, mens appelkammeret ifølge den franske og den græske udgave alene skal prøve, om klagen er i overensstemmelse med basisforordningens artikel 67, 68 og 69 samt gennemførelsesforordningens artikel 45.
With regard to the obligation to ascertain whether the appeal complies with the provisions of the basic regulation and the implementing regulation, it should be noted that the other language versions of Article 49(1) of the implementing regulation refer to the compliance of the appeal with all the provisions of both regulations, whereas the French and Greek versions refer to a check by the Board of Appeal of compliance by the appeal only with Articles 67, 68 and 69 of the basic regulation and Article 45 of the implementing regulation.
For så vidt angår den dobbelte forpligtelse til både at give meddelelse om en mangel og opfordring til afhjælpning heraf skal det for det første bemærkes, at det fremgår af den tyske, engelske, danske, spanske, italienske og nederlandske udgave af gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, at formuleringen »om muligt« gør forpligtelsen til at give meddelelse om en mangel og opfordring til afhjælpning heraf betinget af, at det er objektivt muligt at afhjælpe de konstaterede mangler.
With regard to the twofold obligation to inform and to request remedial action, it should be pointed out, first of all, that it can be seen from the Danish, Dutch, English, German, Italian and Spanish versions of Article 49(1) of the implementing regulation that the expression ‘if possible’ makes the obligation to inform and to request remedial action subject to the objective possibility that the deficiencies found can be rectified.
Denne bestemmelse forpligter således i modsætning til det af sagsøgeren anførte appelkammeret til at foretage en bedømmelse af sagsøgerens mulighed for at afhjælpe manglen med henblik på alene at opfordre til berigtigelser, der er mulige.
Thus, contrary to what the applicant claims, that provision requires the Board of Appeal to assess whether it is possible for an appellant to remedy a deficiency in order to limit the request for remedial action to corrections which are possible.
Da formålet med forpligtelsen i gennemførelsesforordningen til at give meddelelse om en mangel og opfordring til afhjælpning heraf nemlig er at gøre det muligt for klageren inden for en fastsat frist at afhjælpe de mangler, som appelkammeret har konstateret, skal det være muligt at afhjælpe de nævnte mangler.
Since the objective of the obligation to inform and to request remedial action laid down in Article 49(1) of the implementing regulation is to permit an appellant to remedy the deficiencies found by the Board of Appeal within the period specified, it must be possible for those deficiencies to be remedied.
Som EF-Sortsmyndigheden og intervenienten har gjort gældende, er det imidlertid ikke muligt at afhjælpe en manglende klageberettigelse.
However, as the CPVO and the intervener point out, a lack of locus standi cannot be remedied.
Gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, betegner i øvrigt det, der skal afhjælpes, som »irrégularités« på fransk, »Mängel« på tysk, »deficiencies« på engelsk,
In addition, Article 49(1) of the implementing regulation designates the matters which are to be remedied as ‘irrégularités’ in French, ‘Mängel’ in German,
På samme måde henviser betegnelserne »rectifié« på fransk, »berichtigt« på tysk, »berigtiges« på dansk, »rettificato« på italiensk og »regularizado« på portugisisk, der anvendes i gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, andet punktum, snarere til formelle fejl (jf. f.eks. regel 53 i forordning nr. 2868/95 og den franske, tyske og danske betegnelse i artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 2245/2002), og ikke til en begæring om at fremlægge yderligere argumenter eller bevismidler, som en part ikke allerede har fremsat, og som vedrører væsentlige elementer med hensyn til realitetsbehandlingen af den pågældendes klage, som f.eks. klageberettigelse.
Similarly, the terms ‘rectifié’ in French, ‘berichtigt’ in German, ‘berigtiges’ in Danish, ‘rettificato’ in Italian and ‘regularizado’ in Portuguese, used in the second sentence of Article 49(1) of the implementing regulation, refer, rather, to the correction of formal errors (see, for example, Rule 53 in Regulation No 2868/95 and, for the French, German and Danish terms, Article 12(2) of Regulation No 2245/2002) and not to an application to introduce additional arguments or evidence that a party has not yet put forward and which relate to substantive aspects of the admissibility of its action, such as locus standi.
Det må således konstateres, at appelkammeret ikke var forpligtet til i henhold til gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, at opfordre sagsøgeren til at afhjælpe den af appelkammeret konstaterede manglende klageberettigelse, da der herved er tale om en sådan væsentlig mangel, der ikke kan »berigtiges«, således som udtrykket er anvendt i bestemmelsens andet punktum, og som ikke kan afhjælpes.
Thus, the view must be taken that Article 49(1) of the implementing regulation did not oblige the Board of Appeal to require the applicant to remedy a lack of locus standi that it had established, inasmuch as that deficiency is a substantive defect which cannot be ‘rectified’ within the meaning of the second sentence of that provision and for which there is no remedy.
For det andet må det konstateres, at forpligtelsen til at give meddelelse er forbundet med forpligtelsen til at opfordre klageren til at afhjælpe mangler, som det er muligt at afhjælpe.
Secondly, it must be considered that the obligation to inform is linked to that of requiring the applicant to remedy deficiencies capable of being remedied.
Eftersom gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, forpligter appelkammeret til at kontrollere, om klagen er i overensstemmelse med alle bestemmelserne i basis- og gennemførelsesforordningen, ville det nemlig i modsat fald være forpligtet til at give meddelelse om alle problemer vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling, herunder problemer, der ikke kan afhjælpes, hvilket ville være i strid med bestemmelsens formål som fremstillet ovenfor i præmis 34.
Since Article 49(1) of the implementing regulation requires the Board of Appeal to ascertain whether the appeal complies with all the provisions of the basic regulation and the implementing regulation, it would otherwise be obliged to inform the applicant of all problems relating to admissibility, including those which could not be remedied, which would be contrary to the objective of that provision, as set out in paragraph 34 above.
Selv om meddelelse om et problem — der ikke kan afhjælpes — vedrørende klagens antagelse til realitetsbehandling i særlige situationer kan tjene til at beskytte en klager mod en afgørelse, der er baseret på en begrundelse, der ikke har været genstand for drøftelse, vil en sådan generel forpligtelse til at give meddelelse oftest være belastende for appelkammeret og samtidig virkningsløs, da klageren ikke kan afhjælpe problemet.
Although, in specific situations, informing an appellant of a problem of admissibility which cannot be remedied may certainly protect that appellant from a decision based on reasoning which has not been subject to an exchange of views, such a general obligation to inform would most often be a burden for the Board of Appeal and, at the same time, ineffective, since that appellant would be unable to
Endvidere skal bemærkes, at spørgsmålet om sagsøgerens klageberettigelse i denne sag allerede var rejst af parterne og dermed en del af tvisten.
In addition, it must be borne in mind that, in this case, the applicant’s lack of locus standi had already been raised by the parties and was one of the elements in the case.
Sagsøgeren har siden begæringen om intervention af 24. februar 2005 været bekendt med dette problem, således at en meddelelse fra appelkammeret ikke længere var nødvendig for, at sagsøgeren kunne tage stilling til problemet.
At the time of the application for leave to intervene, made on 24 February 2005, the applicant had been warned of the problem, with the effect that information from the Board of Appeal was no longer necessary for it to state its views.
I sit indlæg af 14. april 2005 reagerede sagsøgeren nemlig på intervenientens påstande og angav grundene til, at forbundet efter sin egen opfattelse var klageberettiget.
In its written statement of 14 April 2005, the applicant reacted to the intervener’s allegations and set out the reasons why it considered that it had locus standi.
Intervenienten præciserede endvidere i sit indlæg af 29. juli 2005 sine argumenter for sagsøgerens manglende klageberettigelse, og EF-Sortsmyndigheden har ligeledes i sit indlæg gjort gældende, at sagsøgeren ikke var klageberettiget.
In addition, the intervener, in its written statement of 29 July 2005, set out its arguments as to why the applicant lacked locus standi and the CPVO also argued in its written statement that the applicant did not have locus standi.
Desuden er henvisningen i gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, til basisforordningens artikel 68 i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, ikke til hinder for denne fortolkning, fordi der ligeledes i forbindelse med gennemførelsen af denne bestemmelse kan opstå problemer af formel karakter, der kan afhjælpes. Som eksempel kan nævnes, at bestemmelsen indfører en klageadgang for juridiske personer, som derfor i henhold til basisforordningens artikel 82 er forpligtet til at angive deres hovedsæde eller forretningssted eller den befuldmægtigedes bopæl.
Moreover, contrary to the applicant’s argument, the reference in Article 49(1) of the implementing regulation to Article 68 of the basic regulation does not contradict that interpretation because, when that provision is implemented, problems of a formal nature, which are amenable to remedy, may also arise.
Hvis en sådan angivelse er udeladt, er appelkammeret forpligtet til at give klageren meddelelse om denne mangel og opfordre den pågældende til afhjælpning.
If such information is omitted, the Board of Appeal will be required to inform an appellant thereof and require it to remedy the deficiency.
Det følger heraf, at appelkammeret ikke har tilsidesat gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, ved ikke at give sagsøgeren meddelelse om, at det ikke fandt, at sagsøgeren var klageberettiget, og ved ikke at opfordre sagsøgeren til at afhjælpe denne mangel.
It follows that the Board of Appeal did not infringe Article 49(1) of the implementing regulation by not informing the applicant of its view that the applicant did not have locus standi and by not calling on it to remedy that deficiency.
Hvad for det andet angår den påståede tilsidesættelse af principperne om påpasselighed og om god forvaltningsskik bemærkes, at sagsøgeren ikke har fremført andre omstændigheder til støtte for, at disse principper er tilsidesat, end at appelkammeret
Secondly, with regard to the alleged infringement of the principle of care and attention and the principle of sound administration, it should be noted that the applicant did not mention any circumstances pointing to an infringement of those principles,
Eftersom det imidlertid fremgår af navnlig præmis 34-40 ovenfor, at appelkammerets adfærd var i overensstemmelse med kravene i gennemførelsesforordningens artikel 49, stk. 1, har det ikke tilsidesat principperne om påpasselighed og om god forvaltningsskik.
However, it is clear, in particular from paragraphs 34 to 40 above, that the Board of Appeal’s position in that regard fulfilled the requirements of Article 49(1) of the implementing regulation and it was therefore not in breach of the principle of care and attention and the principle of sound administration.
Hvad endelig angår det af sagsøgeren anførte vedrørende forbundets berettigede forventning om, at dets klageberettigelse var tilstrækkeligt klarlagt forud for forhandlingsmødet, bemærkes, at sagsøgeren først har fremført dette argument i retsmødet for Retten.
Finally, with regard to the applicant’s claim that it had a legitimate expectation that its locus standi had been sufficiently established before the hearing, it must be pointed out that the applicant raised that argument for the first time in the course of the hearing before the Court.
Afgørelsen om udsættelse af sagen af 27. juni 2005, som sagsøgeren påberåber sig til støtte for sin berettigede forventning, blev imidlertid vedtaget som svar på en anmodning fra intervenienten om ophævelse af den opsættende virkning af sagsøgerens klage over tildelingsafgørelsen.
However, the suspensory decision of 25 June 2005, on which the applicant relies in support of its legitimate expectation, was delivered in response to an application by the intervener that the suspensory effect of the applicant’s appeal against the decision granting the plant variety right be lifted.
Det bemærkes, at denne afgørelse ikke blev truffet af appelkammeret, men derimod af et særskilt udvalg med kompetence til at ophæve den opsættende virkning af klager, der desuden ikke var sammensat af de samme medlemmer som appelkammeret.
It must be pointed out that that decision was adopted, not by the Board of Appeal, but by a separate committee empowered to issue decisions lifting the suspensory effect of appeals, the members of which, moreover, are not the same as those of the Board of Appeal.
Udvalget bemærkede endvidere i punkt 10 i sin afgørelse, at det på sagens daværende stadie var vanskeligt at bedømme, om sagsøgerens klage til appelkammeret var begrundet, navnlig fordi intervenienten endnu ikke havde indgivet sit interventionsindlæg.
In addition, in paragraph 10 of its decision, the committee stated that it was difficult to assess, at that stage of the procedure, whether the applicant’s appeal to the Board of Appeal was well founded, in particular because the intervener had not yet lodged its statement in intervention.
Det udtalte herefter med forbehold af appelkammerets endelige afgørelse, at det på det daværende stadie ikke kunne konkluderes, at klagen var åbenbart ugrundet.
It also pointed out that, without prejudice to the final position of the CPVO, it had not, however, been decided at that stage that the appeal was manifestly unfounded.
Det fremgår heraf, at udvalget hverken foretog en specifik bedømmelse af, om sagsøgerens klage kunne antages til realitetsbehandling, eller henviste til en sådan afgørelse fra appelkammeret.
It follows that the committee neither made a specific assessment as to the admissibility of the appeal nor referred to any such decision of the Board of Appeal.
Udvalget tog endvidere forbehold for den endelige afgørelse.
In addition, it made its assessments subject to the final decision.
Det må under disse omstændigheder fastslås, at denne afgørelse ikke kunne give anledning til berettigede forventninger for sagsøgeren angående forbundets klageberettigelse ved appelkammeret. Som følge heraf må dette argument forkastes.
Under those circumstances, the view must be taken that that decision could not have given rise to a legitimate expectation on the applicant’s part that it had established its locus standi before the Board of Appeal.
Det følger heraf, at første led må forkastes.
It follows that the first branch must be rejected.
Det andet led vedrørende en tilsidesættelse af gennemførelsesforordningens artikel 50 samt principperne om påpasselighed og om god forvaltningsskik
The second branch: infringement of Article 50 of the implementing regulation, of the principle of care and attention and of the principle of sound administration
Sagsøgeren er af den opfattelse, at appelkammeret i henhold til gennemførelsesforordningens artikel 50 skulle have afholdt et yderligere forhandlingsmøde for at give de øvrige parter adgang til at undersøge de dokumenter, som sagsøgeren agtede at fremlægge med henblik på at bevise, at klagen kunne antages til realitetsbehandlingen.
The applicant takes the view that the Board of Appeal ought to have held a further hearing under Article 50 of the implementing regulation in order to allow the other parties to examine the documents which it intended to produce with a view to establishing the admissibility of its appeal.
Sagsøgeren har i den forbindelse bemærket, at forhandlingsmødet efter ordlyden af gennemførelsesforordningens artikel 50 er det trin i sagsforløbet, hvor bevisoptagelsen foregår.
The applicant observes in this regard that, according to the terms of Article 50 of the implementing regulation, the hearing is the stage of the procedure at which evidence is taken.
Sagsøgeren har udledt heraf, at appelkammeret under anvendelsen af princippet om god forvaltningsskik skal tillade fremlæggelse af alle bevismidler, som parterne anser for nødvendige, eller, hvis dette ikke er muligt, afholde et yderligere forhandlingsmøde som udtrykkeligt foreskrevet i gennemførelsesforordningen.
It concludes that the Board of Appeal must, in application of the principle of sound administration, permit the production of all evidence which the parties consider necessary or, if that is not possible, hold a further hearing, as expressly provided for in the implementing regulation.
Selv om fællesskabsinsitutionerne har et vist skøn ved udøvelsen af deres beføjelser, forholder det sig ifølge sagsøgeren ikke desto mindre sådan, at denne beføjelse skal bringes i balance med principperne om påpasselighed og om god forvaltningsskik, som pålægger dem at træffe afgørelsen med fuldt kendskab til sagen.
In the applicant’s view, although the Community institutions have a certain discretion in the exercise of their powers, that discretion is none the less balanced by the principle of care and attention and the principle of sound administration, which require them to adopt decisions with full knowledge of all the facts.
Det fremgår således af fast retspraksis, at i de tilfælde, hvor fællesskabsinstitutionerne har en skønsbeføjelse, er overholdelsen af de garantier, som er foreskrevet i fællesskabsretten vedrørende den administrative sagsbehandling, herunder kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den enkelte sag, af grundlæggende betydning.
It can be seen from the caselaw that where the Community institutions have a discretion, respect for the guarantees conferred by the Community legal order in regard to administrative procedures, among which is the obligation devolving on the competent institution to consider, carefully and impartially, all the relevant facts of the case, is of fundamental importance.
Hvis konstateringen af, at sagsøgeren ikke er klageberettiget i forhold til tildelingsafgørelsen, fratager sagsøgeren dennes eneste effektive retsmiddel, det være sig efter fællesskabsretten eller national ret, burde appelkammeret efter sagsøgerens opfattelse have givet forbundet lejlighed til løse spørgsmålet om klagens antagelse til realitetsbehandling, hvorom appelkammeret havde tvivl.
If the finding that the applicant did not have locus standi to challenge the decision to grant a plant variety right means that it is deprived of the effective legal remedy available to it, whether under Community law or national law, the Board of Appeal ought, in the applicant’s view, to have permitted it to resolve the issue of admissibility with regard to which the Board had doubts.
EF-Sortsmyndigheden har anført, at appelkammeret ikke var forpligtet til at tillade fremlæggelse dokumenter, hvilket sagsøgeren havde anmodet om, fordi disse dokumenter var uden betydning for bedømmelsen af sagsøgerens klageberettigelse, da forbundet havde indgivet klagen i eget navn og ikke i bestemte individuelle producenters navne. Det ville være i strid med de processuelle garantier at tillade fremlæggelse af disse dokumenter, idet det væsentligt ville ændre klagen på forhandlingsmødestadiet.
The CPVO takes the view that the Board of Appeal was under no obligation to permit the applicant to produce the documents it wished, because those documents were irrelevant for the purpose of analysing the locus standi of the applicant, which had brought the appeal in its own name and not on behalf of specific individual growers.
Det er endvidere EF-Sortsmyndighedens opfattelse, at eftersom appelkammeret har anerkendt, at leverandører af materiale af sorten Nadorcott kan anse sig for berørt af tildelingsafgørelsen, ville fremlæggelsen af en kontrakt mellem Geslive og Anecoop vedrørende betaling af vederlag på forhandlingsmødet ikke have haft nogen betydning for bedømmelsen af sagsøgerens klageberettigelse.
Moreover, the CPVO considers that since the Board of Appeal had decided that suppliers of material of the Nadorcott variety could be affected by the decision granting the plant variety right, the production at the hearing of a contract between Geslive and Anecoop concerning the payment of royalties would have had no effect on consideration of the applicant’s locus standi.
Reglerne om proceduren for appelkammeret hindrede endvidere ikke sagsøgeren i at fremsætte skriftlige bemærkninger til det af intervenienten i indlæg af 29. juli 2005 og af EF-Sortsmyndigheden i indlæg af 15. september 2005 anførte om, at klagen måtte afvises fra realitetsbehandling.
In addition, the rules governing procedure before the Board of Appeal did not prevent the applicant from submitting written observations on the arguments concerning inadmissibility contained in the intervener’s statement of 29 July 2005 and the CPVO’s statement of 15 September 2005.
EF-Sortsmyndigheden har endelig anført, at afgørelsen om, hvorvidt det ville være hensigtsmæssigt at afholde endnu et forhandlingsmøde, bør kunne træffes uafhængigt af appelkammeret ud fra procesøkonomiske hensyn.
Finally, the decision as to whether a further hearing was appropriate is a matter which, in the CPVO’s view, comes within the scope of the independence which a Board of Appeal should enjoy in regard to matters of procedural organisation.
Hertil kommer ifølge intervenienten, at appelkammeret med rette afviste sagsøgerens begæring om fremlæggelse af nye dokumenter, da det ville medføre afholdelsen af et nyt forhandlingsmøde i strid med princippet om afholdelsen af et forhandlingsmøde i gennemførelsesforordningens artikel 50.
The intervener considers, in addition, that the Board of Appeal was entitled to dismiss the applicant’s appeal, since the admission of new documents would have necessitated the holding of a further hearing, contrary to the principle of a single hearing laid down in Article 50 of the implementing regulation.