natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En national lov, som forbyder personer, der yder tandpleje, direkte eller indirekte at gøre offentlig reklame for deres ydelser, bør ikke gå så langt som til at forbyde, at de i en telefonbog eller andre informationsmidler, som er tilgængelige for offentligheden, blot nævner angivelser, der gør det muligt at få kendskab til deres eksistens som fagfolk, såsom deres identitet, de aktiviteter, de har ret til at udøve, stedet, hvor de udøver dem, deres arbejdstider og måden, hvorpå de kan kontaktes.
A national law prohibiting dental care providers from advertising their services, whether directly or indirectly, to the general public should not go so far as to prohibit such service providers from giving, in a telephone directory or other source of information accessible by the public, basic details, free from enticements or incentives, making known their existence as professionals, such as their name, the activities they are permitted to pursue, the place where they pursue them, their hours of business and their contact details.
62 — Dom af 28.4.1998, sag C-120/95, Sml. I, s. 1831.
62 — Case C-120/95 [1998] ECR I-1831.
På baggrund af disse betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare den forelæggende ret, at en national lov, som forbyder personer, der yder tandpleje inden for rammerne af et liberalt erhverv eller en tandlægepraksis, direkte eller indirekte at gøre nogen som helst offentlig reklame for deres ydelser, udgør en restriktion for etableringsfriheden og for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 43 EF og 49 EF.
In the light of the foregoing considerations, I shall propose that the Court’s answer to the referring court should be that a national law which prohibits dental care providers, in the context of professional services or a dental surgery, from engaging in advertising of any kind of their services, whether directly or indirectly, to the general public constitutes a restriction on the freedom of establishment and the freedom to provide services within the meaning of Articles 43 EC and 49 EC.
Denne restriktion er imidlertid begrundet i hensynet til beskyttelsen af den offentlige sundhed, hvis den pågældende nationale lovgivning ikke medfører et forbud mod den blotte omtale, uden tillokkende eller tilskyndende karakter, i en telefonbog eller andre informationsmidler, som er tilgængelige for offentligheden, af angivelser, der gør det muligt at få kendskab til deres eksistens som fagfolk, såsom deres identitet, de aktiviteter, de har ret til at udøve, stedet for udøvelsen, deres arbejdstider og måden, hvorpå de kan kontaktes.
However, that restriction is justified on the ground of the protection of public health where the national legislation in question does not have the effect of prohibiting such service providers from giving, in a telephone directory or other source of information accessible by the public, basic details, free from enticements or incentives, making known their existence as professionals, such as their name, the activities they are permitted to pursue, the place where they pursue them, their hours of business and their contact details.
På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare det af Tribunal de première instance de Bruxelles forelagte spørgsmål således:
In the light of the foregoing, I propose that the Court should reply to the question referred for a preliminary ruling by the Tribunal de première instance de Bruxelles as follows:
»Artikel 81 EF, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra g), EF og artikel 10, afsnit 2, EF, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lov, som forbyder personer, der yder tandpleje, inden for rammerne af et liberalt erhverv eller en tandlægepraksis direkte eller indirekte at gøre nogen som helst reklame for deres ydelser.
‘Article 81 EC, Article 3(1)(g) EC, and the second paragraph of Article 10 EC, read in conjunction, must be interpreted as meaning that it does not preclude a national law which prohibits dental care providers, in the context of professional services or a dental surgery, from engaging in advertising of any kind of their services, whether directly or indirectly, to the general public.
En sådan lovgivning udgør imidlertid en begrænsning af etableringsfriheden og retten til fri udveksling af tjenesteydelser i den i artikel 43 EF og 49 EF forudsatte betydning.
However, such legislation constitutes a restriction on the freedom of establishment and the freedom to provide services within the meaning of Articles 43 EC and 49 EC.
Denne begrænsning er begrundet i hensynet til beskyttelsen af den offentlige sundhed, hvis den pågældende nationale lovgivning ikke medfører et forbud mod, at personer, der yder tandpleje, i en telefonbog eller andre informationsmidler, som er tilgængelige for offentligheden, blot omtaler angivelser — uden tillokkende eller tilskyndende karakter — der gør det muligt at få kendskab til deres eksistens som fagfolk, såsom deres identitet, de aktiviteter, de har ret til at udøve stedet for udøvelsen, deres arbejdstider og måden, hvorpå de kan kontaktes.«
That restriction is justified on the ground of the protection of public health where the national legislation in question does not have the effect of prohibiting dental care providers from giving, in a telephone directory or other source of information accessible by the public, basic details, free from enticements or incentives, making known their existence as professionals, such as their name, the activities they are permitted to pursue, the place where they pursue them, their hours of business and their contact details.’
13. marts 2008 *
13 March 2008 *
I sag C-446/05, angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgien), som træffer afgørelse i straffesager, ved afgørelse af 7. december 2005, indgået til Domstolen den 14. december 2005, i straffesagen mod:
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Tribunal de Première Instance de Bruxelles (Belgium), adjudicating on a criminal matter, made by decision of 7 December 2005, received at the Court on 14 December 2005, in the criminal proceedings against
DOMSTOLEN (Anden Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, C.W.A. Timmermans, og dommerne K. Schiemann, J. Makarczyk (refererende dommer), J.-C. Bonichot og C. Toader,
THE COURT (Second Chamber), composed of C.W.A. Timmermans, President of the Chamber, K. Schiemann, J. Makarczyk (Rapporteur), J.-C. Bonichot and C. Toader, Judges,
DOULAMIS generaladvokat: Y. Bot justitssekretær: R. Grass, på grundlag af den skriftlige forhandling, efter at der er afgivet indlæg af:
Advocate General: Y. Bot, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
— den italienske regering ved I.M. Braguglia, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato P. Gentili
— the Italian Government, by I.M. Braguglia, acting as Agent, and P. Gentili, avvocato dello Stato,
— Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved F. Arbault samt O. Beynet og K. Mojzesowicz, som befuldmægtigede, og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 22. november 2007, afsagt følgende
— the Commission of the European Communities, by F. Arbault, O. Beynet and K. Mojzesowicz, acting as Agents, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 22 November 2007, gives the following
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører artikel 81 EF, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra g), EF og artikel 10, stk. 2, EF.
The reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Article 81 EC, read in conjunction with Article 3(1)(g) EC and the second paragraph of Article 10 EC.
Anmodningen er blevet fremsat i forbindelse med en straffesag rejst mod Ioannis Doulamis, tandtekniker, for overtrædelse dels af lovgivningen om udøvelse af tandlægevirksomhed og om lægegerningen, dels af lovgivningen om reklame vedrørende tandpleje.
This reference was made in criminal proceedings brought against Mr Doulamis, a dental technician, for infringement of, first, legislation governing the exercise of the dental profession and the medical profession and, secondly, legislation governing advertising in dental care matters.
I henhold til artikel 3 i lov af 15. april 1958 om reklame vedrørende tandpleje (Moniteur belge af 5.5.1958, s. 3542, herefter »lov af 15. april 1958«) straffes handlinger, der er i strid med lovens artikel 1, som har følgende ordlyd:
Article 3 of the Law of 15 April 1958 on advertising in dental care matters (Moniteur belge of 5 May 1958, p. 3542) (‘the Law of 15 April 1958’) imposes penalties on those who infringe Article 1 of that law, which is worded as follows:
»Ingen må direkte eller indirekte gøre reklame for behandling af sygdomme, skader eller misdannelser i munden og tænderne, foretaget af en kvalificeret eller ukvalificeret person, i Belgien eller i udlandet, bl.a. ved reklameskilte, ved indskrifter eller navneskilte, der er egnede til at vildlede med hensyn til lovligheden af den angivne virksomhed, ved prospekter, cirkulærer, flyveblade, brochurer, i pressen, i radio, eller i biografer, ved løfte om eller indrømmelse af fordele af enhver art, såsom rabat, gratis patienttransport eller ved optræden af hververe eller agenter.
‘No person may, whether directly or indirectly, engage in advertising of any kind with a view to treating or providing treatment, whether or not by a qualified person, in Belgium or abroad, for dental or oral ailments, lesions or abnormalities, by means, inter alia, of displays or signs, inscriptions or plaques liable to be misleading as to the lawful nature of the activity advertised, leaflets, circulars, handouts and brochures, via the media of the press, radio or the cinema, by conferring or promising to confer benefits of any kind such as discounts or the provision of free transport for patients, or through the intermediary of canvassers or other such intermediaries.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Ioannis Doulamis bl.a. retsforfølges for i en telefonbog at have reklameret for »tandlaboratorium Jean DOULAMIS« og »tandklinik Jean DOULAMIS«, eftersom reklamering er forbudt ved lov af 15. april 1958.
It is apparent from the order for reference that Mr Doulamis is charged, inter alia, with having placed advertisements in a telephone directory for the ‘John Doulamis Dental Laboratory’ and the ‘John Doulamis Dental Clinic’, which is prohibited under the Law of 15 April 1958.
Annoncerne blev offentliggjort, den ene på siderne for tandlaboratorier, den anden på siderne for tandklinikker.
The first advertising insert was published in the dental laboratories section and the second in the dental clinics section.
Disse annoncer indeholdt objektive informationer, såsom om udbudte ydelser, adresse, telefonnummer og åbningstider for de to steder.
Those inserts contained factual information, such as the services provided, the address, telephone number and opening hours of the two establishments.
Ioannis Doulamis gjorde for den forelæggende ret gældende, at reklame er et uundværligt middel i den frie økonomiske konkurrence.
Before the national court, Mr Doulamis submitted that advertising is an indispensable instrument for free economic competition.
Under henvisning til artikel 10 EF, sammenholdt med artikel 81 EF, påberåbte han sig dom af 21. september 1988, Van Eycke (sag C-267/86, Sml. s. 4769), og medlemsstaternes forpligtelse til ikke at indføre eller opretholde foranstaltninger, der kan ophæve den effektive virkning af de for virksomhederne gældende konkurrenceregler, for at begrunde, at den retsforfølgning, der er rejst imod ham, vedrørende reklame for tandplejeydelser, er grundløs.
Thus, having invoked the combined provisions of Articles 10 EC and 81 EC, he relied on the judgment in Case 267/86 Van Eycke [1988] ECR 4769 to assert that, in view of the obligation upon the Member States not to introduce or maintain in force measures which may render ineffective the competition rules applicable to undertakings, that part of the criminal proceedings brought against him which relate to advertising in health care matters are unfounded.
I den forbindelse gjorde Ioannis Doulamis gældende, at hans tandklinik under hensyn til den virksomhed, der udøves deri, opfylder kriterierne for begrebet »virksomhed« i artikel 81 EF, der finder anvendelse på udøvere af liberale erhverv.
Mr Doulamis maintained that, in view of the activities in which he is engaged, the dental clinic of which he is the proprietor meets the criteria for constituting an ‘undertaking’ for the purpose of Article 81 EC, which applies to members of the liberal professions.
Den forelæggende ret er umiddelbart af den opfattelse, at tiltalte har handlet som udøver af et liberalt erhverv samt som driftsherre og ejer af en tandklinik.
The national court is inclined to the view that the defendant was engaged in the supply of professional services and in the capacity of operator and proprietor of a dental clinic.
Den forelæggende ret anfører, at artikel 3, stk. 1, litra g) EF, sammenholdt med artikel 10, stk. 2, EF og artikel 81 EF, synes at indebære, at en medlemsstat ikke kan vedtage eller opretholde foranstaltninger, der kan skade den effektive virkning af de konkurrenceforskrifter, der gælder for virksomhederne.
The Tribunal de Première Instance de Bruxelles states that Article 3(1)(g), the second paragraph of Article 10 EC and Article 81 EC, read in conjunction, would appear to suggest that a Member State cannot introduce or maintain in force measures likely to undermine the effectiveness of competition rules applicable to undertakings.
I denne forbindelse konstaterer den, at det ikke kan udelukkes, at bestemmelserne i lov af 15. april 1958 kan bringe den frie handel mellem medlemsstaterne i fare, for så vidt som de kan skade gennemførelsen af formålene med et indre marked mellem disse stater.
In that connection, it states that the possibility that the provisions in the Law of 15 April 1958 are liable to undermine free trade between the Member States, in so far as they may jeopardise the attainment of the objectives of a single market between those States, cannot be excluded.
Ifølge den forelæggende ret, der i denne forbindelse henviser til punkt 89 i generaladvokat Jacobs’ forslag i den sag, hvori Domstolen afsagde dom den 12. september 2000, Pavlov m.fl. (forenede sager C-180/98 — C-184/98, Sml. I, s. 6451), forekommer det — henset til de liberale erhvervs forskelligartethed og til de særlige kendetegn ved de markeder, hvorpå de udøves — nødvendigt at vurdere fra sag til sag, om en given begrænsning af adfærden på det pågældende marked rent faktisk har ført til en begrænsning af konkurrencen i artikel 81 EF’s forstand, i givet fald under hensyntagen til andre af EF-traktatens bestemmelser, såsom artikel 152 EF og 153 EF om beskyttelse af henholdsvis folkesundheden og forbrugerne.
According to the national court, which refers in that regard to point 89 of the Opinion of Advocate General Jacobs in the case which gave rise to the judgment in Joined Cases C-180/98 to C-184/98 Pavlov and Others [2000] ECR I-6451, owing to the heterogeneity of the professions and the specificities of the market in which they operate, it is necessary to assess, on a case by case basis, whether a restriction of conduct leads in fact on the market in issue to a restriction on competition within the meaning of Article 81 EC, when considered in the light of other Treaty provisions, such as Article 152 EC and Article 153 EC on the protection of public health and consumer protection, respectively.
Endelig har den forelæggende ret anført, at det fremgår af Kommissionen for de Europæiske Fællesskabers rapport af 9. februar 2004 om konkurrencen inden for de liberale erhverv (K(2004) 83 endelig), at reklamerestriktioner inden for disse erhverv udgør et indgreb i den frie konkurrence.
Lastly, the national court observes that it is apparent from the Report of the Commission of the European Communities of 9 February 2004 on Competition in Professional Services [COM(2004) 83 final] that restrictions on advertising in that sector constitute interference with free competition.
På denne baggrund har Tribunal de première instance de Bruxelles besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
In those circumstances, the Tribunal de Première Instance de Bruxelles decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
»Skal artikel 81 EF, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra g), EF og artikel 10, stk. 2, EF, fortolkes således, at de er til hinder for, at en national lov, i det foreliggende tilfælde lov af 1958 […], forbyder enhver og personer, der yder tandpleje, inden for rammerne af et liberalt erhverv eller en tandlægepraksis direkte eller indirekte at gøre nogen som helst reklame for tandpleje?«
‘Must Article 81 EC, read in conjunction with Article 3(1)(g) EC and the second paragraph of Article 10 EC, be interpreted as precluding a national law — in the present case the Law of 15 April 1958 — which prohibits (any person or) dental care providers, in the context of professional services or a dental surgery, from engaging in advertising of any kind, whether directly or indirectly, in the dental care sector?’
Den belgiske og den italienske regering har ytret tvivl om, hvorvidt den foreliggende præjudicielle anmodning kan antages til realitetsbehandling.
The Belgian and Italian Governments express doubts as to the admissibility of the present request for a preliminary ruling.
I den forbindelse bemærkes, at det følger af fast praksis, at det inden for rammerne af det samarbejde, der i henhold til artikel 234 EF er indført mellem Domstolen og de nationale retter, udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen.
In that regard, it must be borne in mind that, in accordance with settled caselaw, in the context of the cooperation between the Court of Justice and the national courts under Article 234 EC, it is solely for the national court, before which the dispute has been brought and which must assume responsibility for the subsequent judicial decision, to determine in the light of the particular circumstances of the case both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court.
Under særlige omstændigheder tilkommer det imidlertid Domstolen at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen med henblik på at efterprøve sin egen kompetence.
Nevertheless, in exceptional circumstances, the Court can examine the conditions in which the case was referred to it by the national court, in order to assess whether it has jurisdiction.
Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (jf. særligt Arduino-dommen, præmis 25, og dom af 21.2.2008, sag C-425/06, Part Service, Sml. I, s. 897, præmis 34).
The Court may refuse to rule on a question referred for a preliminary ruling by a national court only where it is quite obvious that the interpretation of Community law that is sought bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose, where the problem is hypothetical, or where the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it (see, inter alia, Arduino, paragraph 25, and Case C-425/06 Part Service [2008] ECR I-897, paragraph 34).
Ingen af disse betingelser er imidlertid opfyldt i denne sag.
However, none of those conditions is satisfied in this case.
Det bemærkes, at forelæggelsesafgørelsen giver en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og regler, som det forelagte spørgsmål hænger sammen med. Desuden har den forelæggende ret anført de nøjagtige grunde, der har bevirket, at denne er kommet i tvivl om fortolkningen af fællesskabsretten og følgelig har anset det for nødvendigt at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
It must be noted that the order for reference defines the national factual and legislative context in which the question referred arises. Moreover, the referring court has set out the precise reasons why it was unsure as to the interpretation of Community law and why it considered it necessary to refer questions to the Court for a preliminary ruling.
Det må derfor konstateres, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de première instance de Bruxelles kan antages til realitetsbehandling.
The reference for a preliminary ruling from the Tribunal de Première Instance de Bruxelles is therefore admissible.
Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 81 EF, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra g), EF og artikel 10, stk. 2, EF, er til hinder for en national lovgivning, såsom loven af 15. april 1958, der forbyder enhver og personer, der yder tandpleje, inden for rammerne af et liberalt erhverv eller en tandlægepraksis at gøre nogen som helst reklame for tandpleje, for så vidt som et sådant forbud kan udgøre et indgreb i den frie konkurrence.
By its question, the national court asks, in essence, whether Article 81 EC, read in conjunction with Article 3(1)(g) EC and the second paragraph of Article 10 EC, preclude a national law, such as the Law of 15 April 1958, which prohibits any person or dental care providers, in the context of professional services or a dental surgery, from engaging in advertising of any kind in the dental care sector, in so far as such a prohibition is liable to constitute interference with free competition.
Det følger af fast retspraksis, at selv om artikel 81 EF og 82 EF i sig selv udelukkende vedrører virksomheders adfærd og ikke omfatter love eller administrative bestemmelser, som er fastsat af medlemsstaterne, forholder det sig ikke desto mindre således, at disse artikler, sammenholdt med artikel 10 EF, som opstiller en samarbejdsforpligtelse, pålægger medlemsstaterne ikke at indføre eller opretholde foranstaltninger — selv ikke i form af love eller administrative bestemmelser — som kan ophæve den effektive virkning af de for virksomhederne gældende konkurrenceregler (jf. dom af 5.12.2006, forenede sager C-94/04 og C-202/04, Cipolla m.fl., Sml. I, s. 11421, præmis 46).
According to settled caselaw, although it is true that Articles 81 EC and 82 EC are, in themselves, concerned solely with the conduct of undertakings and not with laws or regulations emanating from Member States, those articles, read in conjunction with Article 10 EC, which lays down a duty to cooperate, none the less require Member States not to introduce or maintain in force measures, even of a legislative or regulatory nature, which may render ineffective the competition rules applicable to undertakings (see Joined Cases C-94/04 and C-202/04 Cipolla and Others [2006] ECR I-11421, paragraph 46).