natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ligeledes blev der i den procedure, der gav anledning til beslutningen om gipsplader, pålagt en forhøjelse på 10% pr. år for perioden mellem den tidligere beslutning, hvori der blev pålagt en bøde, og ophøret af overtrædelsen vedrørende det berørte produkt.
Hoechst also emphasises that in the proceedings leading to the Plasterboard decision, an increase of 10% per year had been imposed for the period between the preceding decision imposing a fine and the end of the infringement concerning the relevant product.
I det foreliggende tilfælde er forhøjelsen på 22% pr. år.
In this case the increase is 22% per year.
Subsidiært har Hoechst gjort gældende, at en forhøjelse for gentagne overtrædelser ikke er rimelig, når den berørte virksomhed har samarbejdet fuldt ud under den administrative procedure.
In the alternative, Hoechst contends that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates fully during the administrative procedure.
Formålet med sanktionen kan ikke retfærdiggøre denne forhøjelse.
The purpose of the penalty cannot justify that increase.
Kommissionen har henvist til dommen i sagen Thyssen Stahl mod Kommissionen, nævnt i præmis 325 ovenfor (præmis 617), og i sagen Michelin mod Kommissionen, nævnt i præmis 339 ovenfor (præmis 284), og gjort gældende, at begrebet recidiv, således som det forstås i en række nationale retsordener, forudsætter, at en person har begået nye overtrædelser efter at være blevet straffet for lignende overtrædelser.
The Commission refers to Thyssen Stahl v Commission, paragraph 325 above (paragraph 617), and Michelin v Commission, paragraph 339 above (paragraph 284), and contends that the concept of repeated infringement, as understood in a number of national legal orders, implies that a person has committed new infringements after being punished for similar infringements.
I det foreliggende tilfælde vedrørte de procedurer, som førte til PVC I- og PVC II-beslutningen og beslutningen vedrørende farvestoffer, hvortil der henvises i beslutningen, karteller med hensyn til priser eller kvoter.
In this case, the proceedings culminating in the PVC I, PVC II and Dyestuffs decisions referred to in the Decision all concerned cartels on prices or quotas.
Der var således tale om overtrædelser, der er sammenlignelige med dem, som er genstand for denne sag.
The infringements in those cases were therefore similar to the one forming the subjectmatter of the present case.
Det er i denne forbindelse uden betydning, at nogle af overtrædelserne (såsom dem, der førte til beslutningen vedrørende farvestoffer) er af ældre dato.
It is immaterial, in that context, that certain infringements (such as that giving rise to the Dyestuffs decision) are old.
Forhøjelsen for gentagne overtrædelser har ikke til formål efterfølgende at skærpe tidligere sanktioner, men at forfølge tilfælde af gentagne overtrædelser effektivt.
The increase for repeated infringement does not serve to increase ex post facto penalties imposed in the past, but to pursue cases of repeated infringement effectively.
Kommissionen har navnlig fremhævet, at den skal påse, at dens foranstaltning er af tilstrækkelig forebyggende karakter (dommen i sagen Irish Sugar mod Kommissionen, nævnt i præmis 198 ovenfor, præmis 245), og at en eventuel gentagelsessituation er af de kriterier, som er relevante for bødefastsættelsen (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 145 ovenfor, præmis 91).
The Commission emphasises in particular that it must ensure that its action has a deterrent effect (Irish Sugar v Commission, paragraph 198 above, paragraph 245) and that repeated infringement is among the relevant criteria used to determine the fine (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 91).
Kommissionen har tilføjet, at der ikke hersker tvivl om, at den virksomhed, som var omhandlet i de beslutninger, hvortil der blev henvist i betragtning 363 til beslutningen, er den samme som i den foreliggende sag.
The Commission further submits that there is no doubt in this case as to the continuity of the undertaking to which the decisions mentioned at recital 363 to the Decision were addressed.
Endvidere kan der efter Kommissionens opfattelse — i modsætning til hvad Hoechst har gjort gældende — foretages en forhøjelse for gentagne overtrædelser, selv om beslutningen om den tidligere sanktionerede overtrædelse endnu ikke har opnået retskraft.
Contrary to Hoechst’s contention, moreover, the Commission maintains that an increase for repeated infringement may be imposed when the infringement at issue was committed even when the infringement in respect of which a sanction had previously been imposed had not yet become final.
Der gives en advarsel, allerede når Kommissionens beslutning meddeles, og ikke først, når beslutningen opnår retskraft.
A warning is given immediately the Commission’s decision is notified and not just when the decision becomes final.
På samme måde var forhøjelsen af grundbeløbet under hensyn til Hoechst-koncernens størrelse ikke til hinder for, at grundbeløbet blev forhøjet, fordi der forelå gentagne overtrædelser.
Likewise, the fact that the starting amount was increased on account of the size of the Hoechst group does not prevent the basic amount from being increased on account of repeated infringement.
Forhøjelsen på grund af koncernens størrelse har ikke nogen forbindelse med de sanktioner, der er blevet pålagt for tidligere overtrædelser.
The increase imposed on account of the size of the group has no connection with the punishment of past infringements.
At tidligere overtrædelser tages i betragtning, udgør derfor ikke en »dobbelt straf«.
The fact that past infringements are taken into account does not therefore constitute a ‘double penalty’.
Det er ligeledes uden betydning, at Hoechst afsluttede sin egen erhvervsmæssige virksomhed på det relevante marked, efter at overtrædelsen var ophørt, eftersom Hoechst drev virksomhed på dette marked i hele den periode, hvori overtrædelsen fandt sted.
It is also immaterial that Hoechst discontinued its own commercial operations on the relevant market before the infringement ceased, since it was active on that market throughout the infringement.
Endelig er det uden betydning, at de foregående overtrædelser vedrørte andre sektorer end sorbatsektoren.
Last, it is irrelevant that the earlier infringements concerned sectors other than the sorbates sector.
Sanktioner, der pålægges for ulovlige foranstaltninger vedrørende et produkt, har til formål at afskrække virksomhederne fra at overtræde det pågældende forbud uafhængigt af, hvilket produkt der er tale om.
The penalties applied to collusive activities relating to a product are intended to deter undertakings from breaching the prohibition in question, irrespective of the product at issue.
Med hensyn til størrelsen af forhøjelsen for gentagne overtrædelser har Kommissionen peget på, at den har et skøn ved bødeudmålingen (Rettens dom af 6.4.1995, sag T-150/89, Martinelli mod Kommissionen, Sml. II, s. 1165, præmis 59), og at den ikke er forpligtet til at anvende en eksakt matematisk formel.
As regards the amount of the increase for repeated infringement, the Commission observes that it has a margin of discretion when fixing the amount of the fine (Case T-150/89 Martinelli v Commission [1995] ECR II-1165, paragraph 59), and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Kommissionen har hvad dette angår henvist til en række beslutninger i andre sager vedrørende gennemførelsen af artikel 81 EF og til dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, nævnt i præmis 339 ovenfor (præmis 292), hvori der blev foretaget eller godkendt forhøjelser på 50%.
The Commission refers in that regard to a number of decisions in other cases implementing Article 81 EC, and also to Michelin v Commission, paragraph 339 above (paragraph 292), where increases of 50% were applied or authorised.
Sammenligningen mellem den foreliggende sag og den, der gav anledning til beslutningen om gipsplader, er irrelevant, eftersom Hoechst i perioden fra 1969 til 1994 blev »advaret« gentagne gange uden at drage de fornødne konsekvenser.
The comparison which the applicant draws between the present case and the Plasterboard case is irrelevant since, between 1969 and 1994, Hoechst was ‘warned’ on several occasions, without drawing the necessary consequences.
Det var således ikke uforholdsmæssigt at forhøje grundbeløbet for bøden med 50%.
It is therefore not excessive to increase the basic amount of the fine by 50%.
Endelig indebærer anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen af 1996 ikke, at Hoechsts tidligere lignende overtrædelser ikke skal anses for en skærpende omstændighed.
Last, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Ifølge Kommissionen fastlægges der i samarbejdsmeddelelsen af 1996 de betingelser, hvorpå virksomheder, som har samarbejdet med Kommissionen, kan indrømmes nedsættelse af deres bøde. Meddelelsen kan imidlertid ikke begrunde, at der ikke pålægges en sanktion for gentagne overtrædelser.
In the Commission’s submission, the 1996 Leniency Notice defines the conditions in which undertakings which have cooperated with the Commission may have their fines reduced.
Begrebet recidiv, således som det forstås i en række nationale retsordener, forudsætter, at en person har begået nye overtrædelser efter at være blevet straffet for lignende overtrædelser (dommen i sagen Thyssen Stahl mod Kommissionen, nævnt i præmis 325 ovenfor, præmis 617, og i sagen Michelin mod Kommissionen, nævnt i præmis 339 ovenfor, præmis 284).
Repeated infringement, as understood in a number of national legal systems, implies that a person has committed fresh infringements after having been penalised for similar infringements (Thyssen Stahl v Commission, paragraph 325 above, paragraph 617, and Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 284).
Eventuelle gentagelsestilfælde er en af de faktorer, der skal tages hensyn til ved vurderingen af den pågældende overtrædelses grovhed (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 145 ovenfor, præmis 91, og Domstolens dom af 8.2.2007, sag C-3/06 P, Groupe Danone mod Kommissionen, Sml. I, s. 1331, præmis 26).
Any repeated infringement is among the factors to be taken into consideration in the analysis of the gravity of the infringement in question (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 91, and Case C-3/06 P Groupe Danone v Commission [2007] ECR I-1331, paragraph 26).
Kommissionen råder over et skøn hvad angår valget af de forhold, der skal tages i betragtning ved fastsættelsen af bødens størrelse, såsom sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at det er nødvendigt at opstille en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som skal tages i betragtning.
The Commission has a discretion as regards the choice of factors to be taken into account for determining the amount of fines, such as, inter alia, the particular circumstances of the case, its context and the dissuasive effect of fines, without the need to refer to a binding or exhaustive list of the criteria which must be taken into account.
Konstateringen og vurderingen af de særlige omstændigheder i forbindelse med et gentagelsestilfælde indgår i Kommissionens skøn på dette område, og Kommissionen kan ikke være bundet af en eventuel forældelsesfrist for en sådan konstatering (dommen af 8.2.2007 i sagen Groupe Danone mod Kommissionen, nævnt i præmis 461 ovenfor, præmis 37 og 38).
The finding and the appraisal of the specific characteristics of a repeated infringement come within the Commission’s discretion and the Commission cannot be bound by any limitation period when making such a finding (Groupe Danone v Commission, paragraph 461 above, paragraphs 37 and 38).
I det foreliggende tilfælde har Hoechst ikke bestridt, at de fire tidligere beslutninger, Kommissionen henviste til i beslutningen som grundlag for at fastslå, at der var tale om et gentagelsestilfælde, drejede sig om Hoechst og omfattede en overtrædelse af samme art som i denne sag.
In the present case, Hoechst does not deny that the four earlier decisions to which the Commission refers in the Decision to support its finding that this was a repeated infringement concerned Hoechst and related to an infringement of the same type as that in the present case.
Hvad angår beslutningen vedrørende farvestoffer (der blev vedtaget den 24.7.1969) og polypropylenbeslutningen (der blev vedtaget den 23.4.1986) begyndte den overtrædelse, der fastslås i beslutningen, ti år efter, at beslutningen vedrørende farvestoffer blev vedtaget, mens polypropylenbeslutningen blev vedtaget, mens overtrædelsen pågik.
As regards the Dyestuffs decision (adopted on 24 July 1969) and the Polypropylene decision (adopted on 23 April 1986), it must be observed that the infringement found in the Decision began 10 years after the adoption of the Dyestuffs decision, while the Polypropylene decision was adopted while that infringement was continuing.
Skønt det i 1986 blev fastslået i polypropylenbeslutningen, at Hoechst havde begået en overtrædelse, fortsatte selskabet sin ulovlige adfærd på sorbatområdet i ti år.
Furthermore, although Hoechst was the subject of a finding of infringement in the context of the Polypropylene decision in 1986, it continued for 10 years to engage in its unlawful conduct on the sorbates market.
At Hoechst gentog en ulovlig adfærd, vidner om, at selskabet er tilbøjeligt til ikke at drage de fornødne konsekvenser af, at det er blevet fundet at have overtrådt Fællesskabets konkurrenceregler (jf. i denne retning dommen af 25.10.2005 i sagen Groupe Danone mod Kommissionen, nævnt i præmis 130 ovenfor, præmis 355).
The fact that Hoechst repeated its unlawful conduct shows a propensity on its part not to draw the appropriate consequences from a finding that it had infringed the Community competition rules (see, to that effect, Case T-38/02 Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 355).
På denne baggrund kunne Hoechst forvente, at Kommissionen ville tage førnævnte beslutninger i betragtning i forbindelse med en eventuel kvalificering af overtrædelsen i det foreliggende tilfælde som et gentagelsestilfælde.
In the light of those factors, Hoechst could expect that the Commission would take account of the earlier decisions referred to above when considering whether the infringement in the present case constituted a repeated infringement.
Der var derfor intet til hinder for, at Kommissionen i denne sag lagde beslutningen vedrørende farvestoffer og polypropylenbeslutningen til grund for sin fastslåelse af, at Hoechst havde gjort sig skyldig i gentagelse.
Accordingly, there was nothing to prevent the Commission from relying on the Dyestuffs and the Polypropylene decisions for the purpose of finding that Hoechst had committed a repeated infringement in the present case.
Det bemærkes i denne forbindelse med hensyn til Domstolens annullation, at Domstolen ifølge 231 EF skal erklære den anfægtede retsakt for ugyldig, hvis klagen findes berettiget.
It should be noted in that regard that, as regards the annulment of the PVC I decision by the Court of Justice, Article 231 EC provides that if the action is well founded, the Court of Justice is to declare the contested act void.
Endvidere bemærkes, at selv om de faktiske omstændigheder i PVC II-beslutningen, som Kommissionen vedtog efter annullationen af PVC I-beslutningen, for en stor del udgør en gentagelse af de faktiske omstændigheder i PVC I-beslutningen, adskiller PVC II-beslutningen sig bl.a. fra PVC II-beslutningen ved, at det fastslås i den, at den aftale eller samordnede praksis, det drejede sig om, blev indledt omkring august 1980, hvorimod aftalen eller den samordnede praksis ifølge PVC I-beslutningen blev indledt omkring september 1976.
Furthermore, although the PVC II decision, which was adopted by the Commission following the annulment of the PVC I decision, to a large extent sets out the factual elements of the latter decision, it may be distinguished from that decision, in particular, by the fact that it finds that the agreement or concerted practice in question dated from around August 1980, whereas the PVC I decision stated that the agreement or concerted practice in question dated from approximately September 1976.
Det samme gælder de bødebeløb, der blev fastsat for Hoechst (1 mio. ECU i PVC I-beslutningen og 1,5 mio. EUR i PVC II-beslut-ningen).
The same applies to the amount of the fines imposed on Hoechst (ECU 1 million in the PVC I decision and EUR 1.5 million in the PVC II decision).
Heraf følger, at de to beslutninger ikke kan betragtes som identiske.
It follows that the two decisions cannot be regarded as identical.
Det må derfor fastslås, at Kommissionen begik en fejl, da den i beslutningen henviste til PVC I-beslutningen med henblik på at fastslå, at Hoechst havde gjort sig skyldig i gentagelse.
In those circumstances, it must be held that the Commission erred in referring to the PVC I decision, in the Decision, for the purpose of finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
PVC II-beslutningen blev ganske vist vedtaget den 27. juli 1994, dvs. mens overtrædelsen pågik, men var genstand for retslige procedurer, som efter ophøret af den
As regards the PVC II decision, it was indeed adopted on 27 July 1994, or during the period of the infringement, but it was the subject of judicial proceedings which
På fællesskabsplan kunne PVC II-beslutningen imidlertid ifølge artikel 256, stk. 1, EF tvangsfuldbyrdes, idet den indebar en forpligtelse for andre end stater til at betale en pengeydelse, selv om der i henhold til artikel 230 EF var indbragt et annullationssøgsmål vedrørende beslutningen.
It must be emphasised, however, that at Community level, and in accordance with the first paragraph of Article 256 EC, the PVC II decision was enforceable, provided that it imposed a pecuniary burden on persons other than the States, notwithstanding the action for annulment of that decision initiated under Article 230 EC.
Det er desuden ubestridt, at Hoechst ikke begærede udsættelse af gennemførelsen af PVC II-beslutningen i henhold til artikel 242, andet punktum, EF.
It is common ground, moreover, that Hoechst did not seek a stay of execution of the PVC II decision pursuant to the second sentence of Article 242 EC.
Endelig blev Rettens og Domstolens dom, som desuden bekræftede PVC II-beslut-ningen, afsagt, før beslutningen blev vedtaget.
Last, it must be observed that the judgments of the Court of First Instance and of the Court of Justice, which, moreover, confirmed the decision, were delivered before the adoption of the Decision.
Kommissionen havde følgelig ret til at lægge PVC II-beslutningen til grund for fastslåelsen af, at Hoechst havde gjort sig skyldig i et gentagelsestilfælde.
It follows that the Commission was entitled to rely on the PVC II decision to find that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Under hensyn til det ovennævnte må der drages den konklusion, at Kommissionen med henblik på at fastslå, at Hoechst havde gjort sig skyldig i gentagelse, kunne lægge beslutningen vedrørende farvestoffer, polypropylenbeslutningen og PVC II-beslut-ningen til grund, men ikke PVC I-beslutningen.
In the light of those factors, it must be concluded that, in finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission was entitled to rely on the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions but not on the PVC I decision.
Hverken den fejl, Kommissionen begik med hensyn til PVC I-beslutningen, eller endog den anvendte forhøjelsessats, kan rejse tvivl om kvalifikationen af overtrædelsen som et gentagelsestilfælde i den foreliggende sag.
However, the error on the Commission’s part concerning the PVC I decision cannot call in question the characterisation of Hoechst’s conduct as a repeated infringement in the present case or even the rate of the increase applied.
Beslutningen vedrørende farvestoffer, polypropylenbeslutningen og PVC II-beslut-ningen udgør et tilstrækkeligt grundlag for at kvalificere overtrædelsen som et gentagelsestilfælde.
As regards the characterisation of the infringement as a repeated infringement, it is sufficiently supported by the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions.
Med hensyn til den forhøjelsessats, der blev anvendt i det foreliggende tilfælde, tyder intet i beslutningen på, at den omstændighed, at Kommissionen lagde flere fortilfælde til grund for fastslåelsen af, at der forelå et gentagelsestilfælde, førte til en større forhøjelse af bøden på grund af skærpende omstændigheder, end den, der ville
As regards the rate of the increase applied in the present case, there is nothing in the Decision to indicate that the Commission’s finding that the repeated infringement followed a number of previous infringements gave rise to a greater increase in the fine for an aggravating circumstance than would have been determined if
HOECHST MOD KOMMISSIONEN være blevet fastsat, hvis der kun var blevet påvist et enkelt fortilfælde (jf. i denne retning dommen af 25.10.2005 i sagen Danone mod Kommissionen, nævnt i præmis 130 ovenfor, præmis 366).
HOECHST v COMMISSION only a single previous infringement had been identified (see, to that effect, judgment of 25 October 2005 in Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 366).
Endvidere er det med hensyn til Hoechsts argument om, at den foretagne forhøjelse er uforholdsmæssig, herunder også i forhold til de øvrige virksomheder, hvortil beslutningen er rettet, tilstrækkeligt at gentage, at Kommissionen har et skøn ved udmålingen af bøden, og at den ikke er forpligtet til at anvende en eksakt matematisk formel.
Furthermore, as regards Hoechst’s argument that the increase applied is disproportionate, including by comparison with the other undertakings at which the Decision was addressed, it is sufficient to bear in mind that the Commission has a discretion when setting the fine and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Desuden skal Kommissionen ved fastlæggelsen af bødebeløbet påse, at den trufne forholdsregel er af tilstrækkeligt forebyggende karakter.
In addition, when determining the amount of the fine the Commission must ensure that its action is deterrent.
Gentagelse er en omstændighed, som retfærdiggør en betydelig forhøjelse af bødens grundbeløb.
A repeated infringement is a circumstance that justifies a considerable increase in the basic amount of the fine.
En gentagelse udgør nemlig beviset for, at den tidligere pålagte sanktion ikke var tilstrækkeligt afskrækkende.
Repeated infringement is proof that the penalty previously imposed was not sufficiently deterrent.
I den foreliggende sag er der ikke grundlag for at finde, at forhøjelsen af bødens grundbeløb med 50% med henblik på, at Hoechsts adfærd fremover overholder traktatens konkurrenceregler, er uforholdsmæssig (jf. i denne retning dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, nævnt i præmis 339 ovenfor, præmis 293).
In this case, there is no reason to consider that the increase of 50% in the basic amount of the fine designed to steer Hoechst’s conduct towards respect for the competition rules is disproportionate (see, to that effect, Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 293).
Hoechsts øvrige argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
The other arguments put forward by Hoechst cannot affect that conclusion.
Hvad angår den omstændighed, at Hoechsts tidligere virksomhed inden for tilsætningsstoffer til fødevarer ikke havde nogen forbindelse med selskabets virksomhed på PVC-området, tages der i retningslinjerne sigte på, at den samme virksomhed har gentaget »overtrædelser af samme art«.
As regards the fact that Hoechst’s former activity in the feedingstuffs additives sector had nothing to do with its activities in the PVC sector, it must be emphasised that the Guidelines refer to an ‘infringement of the same type’ by the same undertaking.