natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at olieprodukter, som udledes i havet ved et uheld på grund af et skibs forlis, og som blandes med vand og sedimenter og flyder med strømmen langs en medlemsstats kyst, indtil de bliver skyllet i land på denne, udgør affald i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra a), i direktiv 75/442, når de ikke længere kan udnyttes eller sælges uden forudgående forarbejdning.
Consequently, the answer to the second question must be that hydrocarbons accidentally spilled at sea following a shipwreck, mixed with water and sediment and drifting along the coast of a Member State until being washed up on that coast, constitute waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442, where they are no longer capable of being exploited or marketed without prior processing.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om producenten af fuelolie, som udledes i havet, og/eller sælgeren af denne olie og befragteren af det skib, som har transporteret den i tilfælde af et tankskibs forlis kan holdes ansvarlige for de omkostninger, som er forbundet med at bortskaffe det således frembragte affald, selv om det stof, der blev udledt i havet, blev transporteret af en tredjemand, i denne sag en søtransportvirksomhed.
By its third question the referring court seeks to know whether, in the event of the sinking of an oil tanker, the producer of the heavy fuel oil spilled at sea and/or the seller of the fuel and charterer of the ship carrying the fuel may be required to bear the cost of disposing of the waste thus generated, even though the substance spilled at sea was transported by a third party, in this case a carrier by sea.
Commune de Mesquer er af den opfattelse, at producenten af fuelolien og sælgeren heraf samt befragteren af det skib, der transporterer denne, ved anvendelsen af artikel 15 i direktiv 75/442 i hovedsagen må anses for producenter og indehavere af det affald, som er opstået på grund af stoffets udledning i havet, i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i direktivets artikel 1, litra b) og c).
The Commune de Mesquer submits that in the main proceedings, for the purposes of the application of Article 15 of Directive 75/442, the producer of the heavy fuel oil and the seller of that fuel oil and charterer of the ship carrying it must be regarded as producers and holders, within the meaning of Article 1(b) and (c) of that directive, of the waste resulting from the spillage into the sea of that substance.
Efter Total-selskabernes opfattelse finder artikel 15 i direktiv 75/442 ikke anvendelse hverken på producenten af fuelolien, sælgeren heraf eller befragteren af skibet, som transporterede det pågældende stof, i betragtning af de omstændigheder, der forelå i tvisten i hovedsagen, da det stof, som blev omdannet til affald på ulykkestidspunktet, blev transporteret af en tredjemand.
According to the Total companies, in circumstances such as those at issue in the main proceedings, Article 15 of Directive 75/442 does not apply to the producer of the heavy fuel oil or to the seller of the oil and charterer of the ship carrying that substance, in that, at the time of the accident which converted the substance into waste, it was being carried by a third party.
Efter disse selskabers opfattelse finder denne bestemmelse heller ikke anvendelse på producenten af fuelolien, blot fordi han er producent af det produkt, som affaldet hidrører fra.
Furthermore, that provision also does not apply to the producer of the heavy fuel oil simply because he produced the product from which the waste came.
Den franske regering er af den opfattelse — og støttes på dette punkt delvis af den italienske regering og Kommissionen — at producenten af fuelolien og/eller sælgeren af olien samt befragteren af skibet, som transporterede dette stof, ikke kan anses
The French Government, with which the Italian Government and the Commission agree in part, takes the view that the producer of the heavy fuel oil and/or the
Efter Kommissionens opfattelse kan producenten af et produkt som fuelolie dog ikke, blot fordi han har fremstillet dette produkt, anses for »producent« og/eller »indehaver« — i den artikel 1, litra b) og c), i direktiv 75/442 omhandlede forstand — af det affald, som dette produkt har frembragt som følge af, at der er sket en ulykke under transporten.
The Commission adds, however, that the producer of a product such as heavy fuel oil may not, merely because of that activity, be regarded as a ‘producer’ and/or ‘holder’ within the meaning of Article 1(b) and (c) of Directive 75/442 of the waste generated by that product on the occasion of an accident during transport.
Producenten er dog ifølge direktivets artikel 15, andet led, forpligtet til at afholde omkostningerne ved bortskaffelsen af affaldet, da han er »producent […] af det produkt, som affaldet hidrører fra«.
He is none the less obliged under the second indent of Article 15 of that directive to bear the cost of disposing of the waste, in his capacity as ‘producer of the product from which the waste came’.
Efter den belgiske regerings opfattelse er det udelukket at anvende direktiv 75/442, da konventionen om privatretligt ansvar finder anvendelse.
According to the Belgian Government, the application of Directive 75/442 is excluded because the Liability Convention applies.
På tilsvarende måde er Det Forenede Kongeriges regering af den opfattelse, at Domstolen ikke bør besvare dette spørgsmål, da tvisten i hovedsagen vedrører et spørgsmål om ansvaret for udledning af fuelolie i havet.
Similarly, the United Kingdom Government considers that the Court should not answer this question, in that the case at issue in the main proceedings relates to issues of liability for the spillage of heavy fuel oil at sea.
Ifølge artikel 15, andet led, i direktiv 75/442, som skal sammenholdes med det formål med direktivet, som er nævnt i dettes tredje betragtning, skal omkostningerne ved bortskaffelsen af affaldet under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, afholdes af de tidligere indehavere eller producenten af det produkt, som affaldet hidrører fra.
In circumstances such as those of the main proceedings, having regard to the aim of Directive 75/442 as stated in the third recital in the preamble to the directive, the second indent of Article 15 of the directive provides that, in accordance with the ’polluter pays’ principle, the cost of disposing of the waste is to be borne by the previous holders or the producer of the product from which the waste came.
Ifølge artikel 8 i direktiv 75/442 er »enhver indehaver af affald« forpligtet til enten at overlade det til en privat eller offentlig indsamler eller til en virksomhed, som varetager bortskaffelse af affald som nævnt i direktivets bilag II A eller II B, eller selv at sørge for dets nyttiggørelse eller bortskaffelse under iagttagelse af direktivets bestemmelser (dom af 26.4.2005, sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 3331, præmis 179).
Under Article 8 of Directive 75/442, any ‘holder of waste’ is obliged to have it handled by a private or public waste collector or by an undertaking which carries out the operations listed in Annex II A or B to the directive, or to recover or dispose of it himself in accordance with the provisions of the directive (Case C-494/01 Commission v Ireland [2005] ECR I-3331, paragraph 179).
Det fremgår af de førnævnte bestemmelser, at direktiv 75/442 sondrer mellem den materielle gennemførelse af nyttiggørelsen eller bortskaffelsen, der påhviler enhver »indehaver af affald«, hvad enten det er producenten eller den person, der er i besiddelse af det, og den økonomiske afholdelse af omkostningerne ved disse transaktioner, som direktivet i henhold til princippet om, at forureneren betaler, pålægger de personer, der er skyld i affaldet, uanset om de er indehavere eller tidligere indehavere af affaldet eller producenter af det produkt, som affaldet hidrører fra (dommen i sagen Van de Walle m.fl., præmis 58).
It follows from those provisions that Directive 75/442 distinguishes the actual recovery or disposal operations, which it makes the responsibility of any ’holder of waste’, whether producer or possessor, from the financial burden of those operations, which, in accordance with the ’polluter pays’ principle, it imposes on the persons who cause the waste, whether they are holders or former holders of the waste or even producers of the product from which the waste came (Van de Walle, paragraph 58).
Princippet om, at forureneren betaler, som er indeholdt i artikel 174, stk. 2, første afsnit, andet punktum, EF og nævnt i artikel 15 i direktiv 75/442, ville blive tilsidesat, såfremt de personer, som har bidraget til frembringelsen af affald, kunne unddrage sig deres finansielle forpligtelser efter direktivet, selv om det er klart påvist, hvorfra de olieprodukter hidrører, som er udledt i havet — om end uforsætligt — og som er årsagen til forureningen af en medlemsstats kystområde.
The application of the ’polluter pays’ principle within the meaning of the second sentence of the first subparagraph of Article 174(2) EC and Article 15 of Direct ive 75/442 would be frustrated if such persons involved in causing waste escaped their financial obligations as provided for by that directive, even though the origin of the hydrocarbons which were spilled at sea, albeit unintentionally, and caused pollution of the coastal territory of a Member State was clearly established.
— Begreberne »indehaver« og »tidligere indehavere«
— The terms ‘holder’ and ‘previous holders’
Domstolen har tidligere fastslået vedrørende nogle olieprodukter, som var spildt ved et uheld og hidrørte fra udsivning fra en tankstations opbevaringsanlæg, og som tankstationen havde købt til brug for driften, at de var i tankstationens bestyrers besiddelse.
The Court has held, in the case of hydrocarbons spilled by accident as the result of a leak from a service station’s storage facilities which had been bought by that service station to meet its operating needs, that those hydrocarbons were in fact in the possession of the service station’s manager.
Domstolen har således under disse omstændigheder antaget, at den, som til brug for sin virksomhed opbevarede olieprodukterne på det tidspunkt, da de blev omdannet til affald, må anses for at være den, der »frembringer« affaldet, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra b), i direktiv 75/442.
The Court thus found that, in that context, the person who, for the purpose of his activity, had the hydrocarbons in stock when they became waste could be regarded as the person who ‘produced’ them within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Da bestyreren af en sådan tankstation både er i besiddelse af og producent af affaldet, må han anses for indehaver af affaldet i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktivets artikel 1, litra c) (jf. i denne retning dommen i sagen Van de Walle m.fl., præmis 59).
Since he is at once the possessor and the producer of that waste, such a service station manager must be regarded as its holder within the meaning of Article 1(c) of that directive (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 59).
Hvad angår olieprodukter, som udledes i havet ved et uheld, må det på tilsvarende måde antages, at ejeren af det skib, som transporterer disse olieprodukter, reelt er i besiddelse af disse, umiddelbart før de bliver omdannet til affald.
In the same way, in the case of hydrocarbons spilled by accident at sea, it must be held that the owner of the ship carrying those hydrocarbons is in fact in possession of them immediately before they become waste.
Under disse forhold må ejeren af skibet derfor anses for at have frembragt affaldet i den i artikel 1, litra b), i direktiv 75/442 omhandlede forstand og må således betegnes som »indehaver« i direktivets artikel 1, litra c)’s forstand.
In those circumstances, the shipowner may thus be regarded as having produced that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and on that basis be categorised as a ’holder’ within the meaning of Article 1(c) of that directive.
Direktivet udelukker dog ikke, at omkostningerne ved bortskaffelse af affaldet i visse tilfælde pålægges en eller flere tidligere indehavere (dommen i sagen Van de Walle m.fl., præmis 57).
However, that directive does not rule out the possibility that, in certain cases, the cost of disposing of waste is to be borne by one or more previous holders (Van de Walle, paragraph 57).
— Fastlæggelsen af de personer, som bør afholde omkostningerne til bortskaffelse af affaldet
— Determination of the persons liable to bear the cost of disposing of the waste
Det spørgsmål, som opstår i hovedsagen, er, om den, som har solgt varen til den endelige aftager og til dette formål har befragtet det skib, som forliste til søs, også kan anses for »indehaver« — dvs. »tidligere indehaver« — af det udledte affald.
In the main proceedings, the question which arises is whether the person who sold the goods to the final consignee and for that purpose chartered the ship which sank may also be regarded as a ‘holder’, a ‘previous’ one, of the waste thus spilled.
Endvidere er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt producenten af det produkt, som affaldet hidrører fra, også kan være forpligtet til at afholde omkostningerne til bortskaffelse af det frembragte affald.
The referring court is also uncertain whether the producer of the product from which the waste came may also be responsible for bearing the cost of disposing of the waste thus produced.
Hvad dette spørgsmål angår bestemmer artikel 15 i direktiv 75/442, at visse persongrupper, nemlig »de tidligere indehavere« eller »producenten af det produkt, som affaldet hidrører fra«, i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, kan være forpligtet til at afholde omkostningerne til bortskaffelse af affaldet.
On this point, Article 15 of Directive 75/442 provides that certain categories of persons, in this case the ‘previous holders’ or the ‘producer of the product from which the waste came’, may, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, be responsible for bearing the cost of disposing of waste.
Den økonomiske forpligtelse, der påhviler dem, skyldes altså, at de har medvirket til frembringelsen af det pågældende affald og hermed i givet fald til den heraf følgende risiko for forurening.
That financial obligation is thus imposed on them because of their contribution to the creation of the waste and, in certain cases, to the consequent risk of pollution.
Hvad angår olieprodukter, som ved et uheld er udledt i havet på grund en olietankers forlis, kan den nationale domstol således antage, at sælgeren af de pågældende olieprodukter og befragteren af det skib, hvormed de er transporteret, »frembringer affald[et]«, såfremt den nationale domstol på grundlag af sagens omstændigheder — som det alene tilkommer denne at vurdere — når frem til den konklusion, at denne sælger/befragter har medvirket til risikoen for, at der opstod den forurening, som indtraf på grund af skibsforliset, navnlig såfremt han har undladt at træffe foranstaltninger til at forebygge en sådan hændelse, såsom foranstaltninger vedrørende valg af skib.
In the case of hydrocarbons accidentally spilled at sea following the sinking of an oil tanker, the national court may therefore consider that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has ’produced’ waste, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
Under sådanne omstændigheder vil sælgeren/befragteren kunne anses for tidligere indehaver af affaldet ved anvendelsen af artikel 15, andet led, første del, i direktiv 75/442.
In such circumstances, it will be possible to regard the seller-charterer as a previous holder of the waste for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of Directive 75/442.
Som nævnt ovenfor i denne doms præmis 69, fremgår det af bestemmelsen i artikel 15, andet led, i direktiv 75/442, hvori er anvendt bindeordet »eller«, at omkostningerne ved bortskaffelsen af affald under sådanne omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, skal afholdes enten af »de tidligere indehavere« eller af »producenten af det produkt, som affaldet hidrører fra«.
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
I så henseende gælder i overensstemmelse med artikel 249 EF, at de medlemsstater, som direktiv 75/442 er rettet til, hvad angår det økonomiske ansvar for de omkostninger, som er forbundet med bortskaffelse af affald, har kompetence til at bestemme form og midler for gennemførelsen, men er bundet med hensyn til det af direktivet tilsigtede mål.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
Medlemsstaterne er derfor forpligtet til at sikre, at det efter deres nationale ret er muligt at pålægge enten de tidligere indehavere af affaldet eller producenten af det produkt, som affaldet hidrører fra, at afholde disse omkostninger.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 135 i forslaget til afgørelse, er artikel 15 i direktiv 75/442 ikke til hinder for, at medlemsstaterne i medfør af de internationale forpligtelser, som de har påtaget sig på området, såsom konventionen om privatretligt ansvar og FIPOL-konventionen, bestemmer, at ejeren og befragteren af skibet kun kan være ansvarlige for skader, som er forvoldt ved udledning af olieprodukter i havet, inden for visse maksimumsbeløb afhængig af skibets tonnage, og/eller såfremt der foreligger særlige omstændigheder i forbindelse med deres uagtsomme handlemåde.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Denne bestemmelse er heller ikke til hinder for, at en erstatningsfond såsom FIPOL i medfør af internationale forpligtelser i stedet for »indehaverne« i den i artikel 1, litra c), i direktiv 75/442 omhandlede forstand overtager de omkostninger, som er forbundet med bortskaffelse af affald, der er opstået ved, at olieprodukter ved et uheld er udledt i havet, inden for de maksimumsbeløb, der er fastsat for hvert enkelt skadestilfælde.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
Hvis det imidlertid viser sig, at de omkostninger, som er forbundet med bortskaffelsen af affald, der er frembragt ved, at olieprodukter er udledt i havet ved et uheld, ikke overtages af en sådan fond eller ikke kan overtages af den, fordi det maksimale erstatningsbeløb for det pågældende skadestilfælde er overskredet, og fordi det ifølge en medlemsstats nationale ret, herunder den ret, der gælder som følge af internationale konventioner, på grund af de fastsatte begrænsninger og/eller ansvarsfritagelser er udelukket, at disse omkostninger afholdes af ejeren og/eller befragteren af skibet, selv om disse må anses for »indehavere« af affaldet i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra c), i direktiv 75/442, skal national ret for at sikre en gennemførelse af direktivet, der er i overensstemmelse med dettes artikel 15, være således udformet, at omkostningerne afholdes af producenten af det produkt, som det frembragte affald hidrører fra.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
I overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, kan producenten imidlertid kun forpligtes til at betale disse omkostninger, såfremt han ved sin virksomhed har medvirket til risikoen for, at der opstod den forurening, som er forvoldt på grund af skibets forlis.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
I den forbindelse bemærkes, at forpligtelsen for en medlemsstat til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at nå det ved et direktiv foreskrevne resultat er en bindende forpligtelse, som følger af artikel 249, stk. 3, EF og af selve direktivet.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
Denne forpligtelse til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger påhviler alle medlemsstaternes myndigheder, herunder også domstolene inden for rammerne af disses kompetence (jf. dom af 13.11.1990, sag 106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, præmis 8, og dommen i sagen Inter-Environnement Wallonie, præmis 40).
That duty to take all appropriate measures, whether general or particular, is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8, and Inter-Environnement Wallonie, paragraph 40).
Heraf følger, at den nationale domstol ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de er ældre eller yngre end direktivet, eller der er tale om retsforskrifter som følge af internationale konventioner, som medlemsstaten har tiltrådt, er forpligtet til, i videst muligt omfang, at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formål med henblik på at opnå det med direktivet tilsigtede resultat og således handle i overensstemmelse med artikel 249, stk. 3, EF (jf. i denne retning Marleasingdommen, præmis 8).
It follows that, in applying national law, whether the provisions in question were adopted before or after the directive or derive from international agreements entered into by the Member State, the national court called on to interpret that law is required to do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive, in order to achieve the result pursued by the directive and thereby comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, to that effect, Marleasing, paragraph 8).