natgillin/translations-raw huggingface dataset:
skabsretten og afviser anmodningen ompræjudiciel afgørelse som ubegrundet.
legal relations while disregarding anexisting provision of Community law.
Tilsidesættelse af pligten til at forelæggepræjudicielle spørgsmål betyder samtidiget brud på EF-traktaten, som den pågældende medlemsstat er ansvarlig for, ogsom den således kan straffes for ved entraktatbrudssag.
Failure to discharge the obligation to referconstitutes an infringement of the ECTreaty, possibly making the Member Stateconcerned liable to infringement proceedings.
De praktiske virkninger afen sådan handling er imidlertid megetbegrænsede, eftersom den pågældendemedlemsstats regering ikke kan efterleveen eventuel dom ved EF-Domstolen, fordiden ikke kan udstede retsakter, der berørerdomstolenes uafhængighed og princippet om deling af magten.
In practice, however, the effects ofsuch a course of action are very limitedgiven that the government of the Member State concerned cannot comply with anyorder issued by the European Court of Justice because the independence of itsjudiciary and the principle of separation ofpowers mean that it is unable to giveinstructions to national courts.
Men efter at medlemsstaternes fællesskabsretlige ansvar for overtrædelser af fællesskabsretten er blevet anerkendt (jævnfør kapitletumiddelbart nedenfor), er den enkelteborgers mulighed for at kræve erstatning afden pågældende medlemsstatfor deskader, der er påført denne ved tilsidesættelsen af pligten til at forelægge præjudici-ellespørgsmål,blevetvæsentligtforbedret.
Now thatthe principle of Member States’liabilityunder Communitylawforfailuretocomply with it has been recognised (seenext section), the possibility of individualsfiling for damages, which may have arisenfrom the Member State concerned failingto meet its obligation to refer, offers betterprospects of success.
Desudenhar den præjudicielle afgørelse i praksisbetydelig præjudicerende virkning ogsåfor andre lignende sager.
In practice italso has a very high status as a precedentfor subsequent cases of like nature.
Retsmiddelbegrebet omfatteralle retsmidler, hvormed en kendelse, somen ret afsiger, enten gøres til genstand foren materiel og retlig undersøgelse ved enoverordnet retsinstans (f.eks. fuldstændiganke) eller kun en retlig undersøgelse(f.eks. revisionsanke).
The liability of a Member State for harmsuffered by individuals as a result of aninfringement of Community law attributable to that State was established in principle by the Court of Justice in its judgment of 5 March 1996 in the joined cases C-46/93 ‘Brasserie du pêcheur’and C48/93 ‘Factortame’.
Derimod er ordinære retsmidler med begrænsede ellerspecifikke virkninger (f.eks. genoptagelsessager, forfatningsklage) ikke omfattet af ensådan pligt.
This was a precedentsetting judgment on a par with earlier Court judgments on the primacy of Community law, the direct applicability ofprovisions of Community law and recognition of the Community’s own set offundamental rights.
Den domstol, der er forpligtettil at forelægge et præjudicielt spørgsmål,kan kun se bort herfra, hvis spørgsmålet eruden betydning for retstvistens udfald,hvis EF-Domstolen tidligere har truffetafgørelse i et lignende spørgsmål, eller derikke er tvivl om fortolkningen af denpågældende fællesskabsbestemmelse.
The judgment is evenreferred to by the Court itself as ‘thenecessary corollary of the direct effect ofthe Community provisions whose breachcausedthedamagesustained’,andconsiderably enhances the possibilities foran individual to force State bodies of allthree centres of power (i.e. legislative,executive and judiciary) to comply withand implement Community law.
Uindskrænket gælder denne pligt derimod, hvis en national domstol læggertilgrund,atenfællesskabsretsakterugyldig.
The judgment is a further development of its rulingsin ‘Francovich’and ‘Bonifaci’.
EF-Domstolen har i den henseende utvetydigt fastslået, at den alene harret til at omstøde retsstridig fællesskabsret.De nationale retter skal derfor, indtil EF-Domstolen har kendt en retsakt ugyldig,anvende og respektere fællesskabsretten.Der gælder særlige forhold for domstole,som er aktive inden for rammerne af enprocedure til foreløbig retsbeskyttelse.Ifølge den seneste retspraksis fra EF-Domstolen har den under visse betingelserbeføjelse til at udsætte gennemførelsen afen national forvaltningsakt, der er baseret
Whilst theearlier judgments restricted the liability ofthe Member States to instances whereindividuals suffered harm as a result offailure to transpose in good time a directive granting them personal rights but notdirectly addressed to them, the latest judgment established the principle of generalliability encompassing any infringement of Community law attributable to a Member State.
overtrædelse af fællesskabsretten, som måtilregnes den pågældende stat.
Member States’liability for legal acts or failure to act
•MEDLEMSSTATERNES ANSVARFOR BRUD PÅ FÆLLESSKABS-RETTEN
This form of liability is defined by threecriteria which are largely the same asthose applying to the Community in asimilar situation.
Den fællesskabsretsnorm, som overtrædes, skal tilsigte at tildele de enkelteborgere rettigheder.
It is not necessary todemonstrate fault (intent or negligence)in addition to establishing that a sufficiently serious infringement of Community law has occurred.
Overtrædelsen skal være tilstrækkeligkvalificeret, dvs. en medlemsstat skalåbenlyst og groft have overskredetgrænserne for sine skønsbeføjelser.Vurderingen heraf påhviler de nationaledomstole, som alene har kompetence tilat konstatere sagens forhold og kvalificere de pågældende overtrædelser affællesskabsretten. Samtidig giver EF-Domstolenisin dom denationaledomstole visse grundlæggende retningslinjer.
The infringement must be sufficientlyserious,i.e.a Member State mustclearly have exceeded the limits of itsdiscretionary powers to a considerabledegree. This must be decided by thenationalcourts, whichhavesoleresponsibility for ascertaining the factsand assessing the seriousness of theinfringements of Community law.
Princippet om, at medlemsstaterne erforpligtet til at erstatte tab, der er forvoldtborgerne ved overtrædelser af fællesskabsretten, og som må tilregnes medlemsstaterne, blev fastslået af EF-Domstolen idens dom af 5. marts 1996 i de forenedesager C-46/93, Brasserie du pêcheur, og C-48/93, Factortame.
The European Court of Justice makes itquite clear that the principles establishedby it for determining liability also apply tothelast ofthethreecentral powers,namely the judiciary.
Der er tale om enprincipdom om placering af ansvar, sompå grundlag af sin betydning ved EF-Domstolens tidlige domme indtager enfremtrædende plads i fællesskabsretten, ogsom har fået direkte virkning for bestemmelserne i fællesskabsretten, og som harført til anerkendelse af grundlæggenderettigheder, der er karakteristiske for Fællesskabet.
Its judgments arenow not only subject to review at successive stages of appeal; if they were deliv-eredin disregard orinfringement of Community law, they may also be thesubject of an action for damages beforethecompetentcourtsinthe Member States.
Hvor medlemsstaternesansvar dengang kun var begrænset til dettilfælde, at den enkelte borger blev påførtet tab som følge af manglende gennemførelse af et direktiv, som giver den enkeltesubjektive rettigheder, men ingen direktevirkning, åbner den seneste dom et generelt ansvarsforhold, der omfatter enhver
Whenascertainingthefactssurrounding a judgment’s infringement of Community law, proceedings of this kindmust also reconsider the questions relatingto the substance of Community law, in theprocess of which the court concerned maynot merely invoke the binding effects of
2.»som eksempler på de momenter, denkompetente retsinstans i den forbindelsekan tage i betragtning, skal nævnesfølgende: hvor klar og præcis den tilsidesatte bestemmelse er, hvor vidt etskøn, den tilsidesatte bestemmelse overlader de nationale myndigheder ellerfællesskabsmyndighederne, om overtrædelsen er begået, eller tabet er forvoldtforsætligt eller uagtsomt, om en eventuelretsvildfarelse er undskyldelig elleruundskyldelig, den omstændighed, at enfællesskabsinstitutions holdning kanhave været medvirkende til undla-
2.‘Thefactors whichthecompetentcourt maytakeintoconsiderationinclude the clarity and precision of therule breached, the measure of discretion left by that rule to the national or Community authorities, whether theinfringement and the damage causedwasintentionalorinvoluntary,whether any error of law was excusable or inexcusable, the fact that theposition taken by a Community institution may have contributed towards theomission, and the adoption or retention of national measures or practicescontrary to Community law. On anyview, a breach of Community law will
Ansvarlig for eventuelle spørgsmål om fortolkningen og/ellergyldigheden af de omstridte fællesskabsretsnormer eller af de nationale ansvarsreglers overensstemmelse med fælles-skabsrettenvilleigenherfordekompetente nationale domstole være EF-Domstolen, som kan få forelagt spørgsmålinden for rammerne af proceduren forafgørelse af præjudicielle spørgsmål (EFtraktatens artikel 234).
The court to whichthe competent national courts have torefer questions of interpretation and/or thevalidity of Community provisions, and also the compatibility of national liabilityregimes with Community law, is the Courtof Justice, to which questions may bereferred under the preliminary rulingprocedure (Article 234 EC).
FÆLLESSKABSRETTENS PLACERING I DETSAMLEDE RETSSYSTEM å trods af alt det, som vi har fået at vide
THE POSITION OF COMMUNITY LAW IN RELATION TO THE LEGAL ORDER AS A WHOLE fter all that we have learnt about the
P om EU’s struktur og dens retsorden, er det alligevel ikke så ligetil at indplacerefællesskabsretten i det samlede retssystemog at fastlægge grænserne til andre retsordener.
A structure of the Community and its legal set-up, it is not easy to assign Community law its rightful place in thelegal order as a whole and define theboundaries between it and other legalorders.
To muligheder for placering må påforhånd forkastes: Fællesskabsretten kanikke betragtes som en ren og skær samlingaf mellemstatslige aftaler, og den kan ligeså lidt anses for at være en del af eller ettillæg til de nationale retssystemer.
Two possible approaches to classifying it must be rejected from the outset.Community law must not be conceived ofas a mere collection of internationalagreements, nor can it be viewed as a partof, or an appendage to, national legalsystems.
• FÆLLESSKABETS RETSORDENER ET SELVSTÆNDIGT REGEL-VÆRK
• AUTONOMYOF THECOMMUNITYLEGALORDER
Medlemsstaterne har ved oprettelsen af Fællesskaberne begrænset deres lovgivningssuverænitet og derved skabt et selvstændigt retssystem, som er bindende forderes statsborgere og for dem selv, og somskal efterleves af deres domstole.
By establishing the Community, the Member States have limited their legislative sovereignty and in so doing havecreated a self-sufficient body of law that isbinding on them, their citizens and theircourts.
alle medlemsstaterne. Således fastlæggespå grund af Fællesskabets retsordens autonomi de fællesskabsretlige principper ioverensstemmelse med fællesskabsrettensegne krav og Fællesskabets målsætninger.Denne for Fællesskabet specifikke begrebsdefinition er uomgængelig, fordi detville være til fare for de fællesskabsretligtgaranterederettigheder, hvisenhvermedlemsstat kunne fastlægge begrebsindholdet af og dermed i sidste ende selvbestemme anvendelsesområdet for defællesskabsretligt garanterede frihedsrettigheder. Som eksempel herpå kan begrebetarbejdstager nævnes, idet dette begreb erafgørendeforgyldighedsområdetafbestemmelserne om fri bevægelighed.
The autonomy of the Community legalorder is of fundamental significance forthe nature of the EC, for it is the only guarantee that Community law will not bewatered down by interaction with nationallaw,andthatit willapply uniformlythroughout the Community.
Med sit for Fællesskabet specifikke indhold kan arbejdstagerbegrebet såledesafvige fra de begreber, der anvendes i ogkendes fra medlemsstaternes retsordener.Ligeledeser den målestok, hvormed Fællesskabets retsakter vurderes, udelukkende fællesskabsretten selv, og ikke dennationale lovgivning og forfatning.
This Communityspecific interpretation is indispensablesince particular rights are secured by Community law and without it they wouldbe endangered. Each Member State couldthen, by interpreting provisions in differentways,decideindividuallyonthesubstance of the freedoms that Community law is supposed to generate.
Men hvorledes kan forholdet mellem fællesskabsretten og den nationale ret så beskrivespå baggrund af denne autonomi?
As anexample, consider the concept of theworker, on which the scope of the conceptof freedom of movement is based.
Fællesskabsretsordenens autonomi er af grundlæggende betydning for EF’s beståen, da den er det eneste bolværkmod, at den nationale ret udhuler fællesskabsretten, og det eneste der sikrer, atfællesskabsretten får ensartet gyldighed i
One of the best-known cases heard in the Court of Justice was ‘Costa v ENEL’in1964, in which Mr Costa filed an actionagainst the nationalisation of electricitygeneration and distribution in Italy, andthe consequent vesting of the business ofthe former electricity companies in ENEL,the new public corporation. The implications of this case are discussed below.
Selv om fællesskabsretten udgør en selvstændig retsorden i forhold til medlemsstaternes retsordener, kan man imidlertid ikkebetragte Fællesskabets retsordens og de nationale retsordeners indbyrdes placering, somom de befandt sig i forskellige luftlag. Imod enså skarp afgrænsning af disse retsordener taler
Against the backdrop of this concept ofthe autonomy of the Community legalorder, what is the relationship between Community law and national law?
den måde, hvorpå fællesskabsretten ogden nationale ret gensidigt supplererhinanden.Iartikel 10 i EF-traktaten beskrives dette tydeligt som følger: for det første, at de vedrører de sammemennesker, som således på samme tid bliverstats- og unionsborgere; for det andet villeman ud fra denne betragtning ikke tagehensyn til, at fællesskabsretten kun kan bliveen levende ret, hvis den integreres i medlemsstaternes retsordener.
Secondly, such an approach disregards thefact that Community law can becomeoperational only if it forms part of the legalorders of the Member States.
I virkeligheden griber Fællesskabets retsorden og de nationale retsordener ind i hinanden og er gensidigt afhængige af hinanden.
The truth isthat the Community legal order and thenational legal orders are interlocked andinterdependent.
»Medlemsstaterne træffer alle almindeligeeller særlige foranstaltninger, som eregnedetilatsikre opfyldelsenaf deforpligtelser, som følger af denne traktat,eller af retsakter foretaget af Fællesskabetsinstitutioner. De letter Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver.
Even if Community law constitutes a legalorder that is self-sufficient in relation tothe legal orders of the Member States, thissituation must not be regarded as one inwhich the Community legal order and thelegal systems of the Member States aresuperimposed on one another like layersof bedrock.
Deafholder sig fra at træffe foranstaltninger,der er egnede til at bringe virkeliggørelsenaf denne traktats målsætning i fare.«
The fact that they are applicable to the same people, who thus simultaneously become citizens of a national State and of the EU, negates such a rigiddemarcationoftheselegalorders.
Denne almindelige grundsætning blevformuleret i bevidstheden om, at Fællesskabets retsorden alene ikke kan virkeliggøre alle de mål, der blev fastlagt ved EF’soprettelse.
•INTERACTION BETWEENCOMMUNITYLAW ANDNATIONALLAW nity treaties and secondary legislation;they must also implement them and bringthem to life.
Til forskel fra de nationale retsordener danner Fællesskabets retsordenikke i sig selv et lukket system, men må tilsin gennemførelse støtte sig til de nationale retsordener.
The interaction between thetwo systems is so thoroughly multi-facetedthat a few examples are called for.
Alle statsorganer —parlamenter, regeringer (herunder forvaltninger), domstole — må derfor anerkende,at Fællesskabets retsorden ikke er nogetuvedkommende eller noget fremmed, menat medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner solidarisk må samarbejde omvirkeliggørelsen af de fælles målsætninger.EF er dermed ikke blot et interessefællesskab, men især også et fællesskab baseret på solidaritet.
The interaction between Community lawand national law covers those areas wherethe two systems complement each other.Article 10 of the EC Treaty is clear enough.
En følge heraf er, at medlemsstaternes myndigheder ikke blotskal tage Fællesskabets traktater og de retsforskrifter, som fællesskabsinstitutionernehar udstedt til gennemførelsen heraf, ibetragtning.
‘Member States shall take all appropriatemeasures, whether general or particular, toensure fulfilment of the obligations arisingout of this Treaty or resulting from actiontaken by the institutions of the Community.
De skal derimod gennemføredem med substans.
They shall facilitate the achievementof the Community’s tasks.
Denne vekselvirkningmellem fællesskabsret og national ret er såmangesidig, at den kun kan beskrives vedhjælp af nogle vigtige eksempler:
They shallabstain from any measure which couldjeopardise the attainment of the objectivesof this Treaty’.
Systemet med direktiver, som vi alleredetidligere har hørt om i forbindelse med retshandlingerne, viser klart den snævre forbindelse mellem Fællesskabets retsorden og denationale retsordener og den måde, hvorpåde nationale retsordener supplerer Fællesskabets retsorden og omvendt.
Unlike a national legal order, the Community legal orderis notaself-contained system but relies on the supportof the national systems for its operation.All three branches of government — legislature, executive and judiciary — therefore need to acknowledge that the Community legal order is not a ‘foreign’system and that the Member States and the Community institutions have establishedindissoluble links between themselves soas to achieve their common objectives.The EC is not just a community of interests; it is a community based on solidarity.It follows that national authorities arerequired not only to observe the Commu-
Således fastsættes det i selve direktivet, men i en form,der er bindende for medlemsstaten, kun,hvilke mål der skal nås.
The first illustration of how the Community and national legal orders mesh withand complement each other is the directive, already considered in the chapter onlegislation.
Det overladesderimod til statsorganerne, dvs. den nationale ret, at afgøre, hvorledes og med hvilke midler dette skal ske.
All the directive itself fixes inbinding terms is the result to be achievedby the Member State; it is for nationalauthorities, via domestic law, to decidehow and by what means the result is actually brought about.
På retsplejeområdetskabes denne snævre forbindelse via proceduren med præjudicielle afgørelser efter EF-traktatens artikel 234. Herefter kan (skal)de nationale domstole forelægge EF-Domstolen spørgsmål til præjudiciel afgørelse, når de er i tvivl om, hvorledesfællesskabsretten skal fortolkes, og i hvilketomfang den er gyldig.
In the judicial field,the two systems mesh through the preliminary ruling procedure of Article 234 of the EC Treaty, whereby national courts may, orsometimes must, refer questions on theinterpretation and validity of Communitylaw to the European Court of Justice,whose ruling may well be decisive insettling the dispute before them.
Den præjudicielleprocedure viser således tydeligt, at ogsåmedlemsstaternes domstole dels skal iagt-tagereglerneifællesskabsrettenoganvende disse, dels at fortolkningen og vurderingen af fællesskabsrettens gyldighed udelukkende tilfalder EF-Domstolen.
Twothings are clear: firstly, the courts in the Member States are required to observeand apply Community law; and secondly,the interpretation of Community law anddeclarations as to its validity are the solepreserve of the Court of Justice.
Fællesskabets retsordens og denationale retsordeners gensidige afhængighed viser sig yderligere, når der skallukkes huller i fællesskabslovgivningen.Dette sker f.eks. ved, at der i fællesskabsretten til supplering af egne regler henvisestil de nationale retsordener.
The interdependence of Community and nationallaw is further illustrated by what happenswhen gaps in Community law need to befilled: Community law refers back toexisting rules of national law to completethe rules it itself determines.
En fællesskabsretlig regels skæbne bestemmes fra etbestemt punkt af den gældende nationalelovgivning. Generelt gælder dette for fuldbyrdelsen af fællesskabsretten, hvis derikke i fællesskabsretten selv findes særligebestemmelser derom.
This principleapplies to the full range of obligationsunder Community law unless the latter haslaid down rules for its own enforcement.In any such case, national authorities
For forholdet mellem fællesskabsretten ognational ret gælder imidlertid, at de af ogtil er i strid med hinanden. Man taler herom kollision mellem fællesskabsretten ognational ret.
Direct applicability of Community law enforce Community law by the provisionsof their own legal systems.
En sådan situation opståraltid, når en bestemmelse i fællesskabsretten hjemler umiddelbare rettighedereller pligter for EF-borgerne og indholdsmæssigt er i strid med en national retsregel.
But the principle is subject to one proviso: the uniformapplication of Community law must bepreserved, for it would be wholly unac-ceptablefor citizens andfirms to be Judged by different criteria — and therefore be treated unjustly.
Bag denne tilsyneladende enkleproblemstilling skjuler der sig to principper af stor betydning for opbygningenaf EF, hvis anvendelse skulle blive enprøvesten for fællesskabsretsordenens eksistens: Fællesskabsrettens direkteanvendelighed og Fællesskabsrettensforrang for modstridende national ret.
Firstly, the direct applicability principlesimply means that Community law confersrights and imposes obligations directly notonly on the Community institutions and the Member States but also on the Community’s citizens.
Fællesskabsrettens direkte anvendelighed
•CONFLICT BETWEENCOMMUNITYLAW ANDNATIONALLAW
At fællesskabsretten er direkte anvendelig,betyder, at den direkte indrømmer Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne,men også Fællesskabets borgere rettigheder, ligesom den pålægger dem pligter.
However, the relationship between Community law and national law is alsocharacterised by an occasional ‘clash’orconflict between the Community legalorder and the national legal orders.
»at Fællesskabet udgør en ny retsorden …,en retsorden, hvis retssubjekter ikke blot ermedlemsstaterne, men også de enkelteborgere. Fællesskabsretten, der eruafhængig af medlemsstaternes lovgivning,pålægger derfor ikke blot borgerne pligter,men skal også tildele dem rettigheder.Sådanne rettigheder opstår ikke blot, nårtraktaten udtrykkeligt bestemmer det, menkan også følge af entydige forpligtelser, somtraktaten pålægger borgere, medlemsstatereller Fællesskabets institutioner.«
Such asituation always arises when a provision of Community law confers rights and imposes obligations directly upon Community citizens while its contentconflicts with a rule of national law.Concealed behind this apparently simpleproblem area are two fundamental questions underlying the construction of the Community, the answers to which weredestined to become the acid test for theexistence of the Community legal order,namely: (i) the direct applicability of Community law and (ii) the primacy of Community law over conflicting nationallaw.
Det er en af EF-Domstolens største fortjenester, at den har fastslået, at bestemmelserne ifællesskabsretten finder direkte anvendelse,på trods af den modstand, der i begyndelsenvar fra nogle medlemsstaters side.
One of the outstanding achievements ofthe Court of Justice of the European Communities is that is has enforced thedirect applicability of Community lawdespite the initial resistance of certain Member States, and has thus guaranteedthe existence of the Community legalorder.