natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den 3. december 1999 vedtog Kommissionen en beslutning om endelig afvisning af en klage fra bystyrelsen i Lille over Den Europæiske Fodboldunion (UEFA), den såkaldte »Mouscron-sag« (70).
On 3December the Commission adopted a decision rejecting a complaint lodged by the Communautéurbaine de Lille against the Union of European Football Associations (UEFA) in what has come to beknown as the “Mouscron case”.(71)
Denne beslutning er med til at opridse grænserne for anvendelsen af EF-traktatens konkurrenceregler på Sportssektoren og dermed skabe større juridisk klarhed blandt de forskellige aktører i denne sektor.
The decision helps to determine the limits to the application of the ECTreaty competition rules to sportand thus to improve legal certainty for the different organisations involved.
Der peges i beslutningen på tre væsentlige aspekter af Kommissionens politik for sektoren: (l) Kommissionen anerkender sportsorganisationernes regeludstedende beføjelser, hvad angår de ikke-økonomiske aspekter, der har tilknytning til sportens specifikke karakter; (2) de regler, sportsorganisationerne fastsætter, og som er nødvendige for at sikre ensartede vilkår for klubberne, samt selve usikkerheden omkring sportsresultater falder principielt uden for traktatens konkurrenceregler; (3) Kommissionen behandler kun de sager, som er af EU-interesse,og som har mærkbare virkninger forhandelen mellem medlemsstater.
It highlights three key aspectsof the Commission’s policy in this sector: (i) the Commission recognises the regulatory powers of sportsorganisations as regards non-economic aspects linked to the specific nature of sport; (ii) the rules ofsports organisations that are necessary to ensure equality between clubs and uncertainty as to results arenot, in principle, caught by the Treaty competition rules; and (iii) the Commission investigates only casesthat have a Community dimension and significantly affect trade between Member States.
Kommissionen finder i denne beslutning, at reglen i UEFA-pokalturneringen om, at hver klub skal spille sin hjemmekamp på sit eget stadion (»reglen om hjemme- og udekampe«), og undtagelserne herfra (som ikke udelukker, at værtsklubbcn kan spille sin hjemmekamp i modstanderens land) er nødvendig for at sikre klubberne ensartede chancer.
The Commission considered that the UEFACup “at home and away from home” rule and the exceptionsto that rule (which do not prevent the host club from playing its home match in its opponent’s country)were needed to ensure equality between clubs.
Af den grund kan EF-traktatens artikel 81 ikke anvendes på den.
The rule therefore fell outside the scope of Article81 ofthe Treaty.
Det følger heraf, at med vedtagelsen af denne regel og de dertil knyttede undtagelser har UEFA udøvet sin legitime ret til at udstede regler i sin egenskab af sportsorganisation på en måde, som ikke kan anfægtes med henvisning til traktatens konkurrenceregler.
It followed that, by adopting this rule and the exceptions to it, UEFAhad exercised itslegitimate right of self-regulation as a sports organisation in a manner which could not be challenged bythe Treaty competition rules.
Desuden finder Kommissionen, at der ikke er tale om en EU-interesse, der berettiger til at gå nærmere ind i problematikken om, hvorvidt UEFA har misbrugt en eventuel dominerende stilling ved at anvende undtagelserne fra denne regel uden at tage hensyn til særlige integrationsmæssige forhold i visse grænseregioner, især i den foreliggende sag.
The Commission also took the view that there was no Community interest that would justify looking moreclosely into whether UEFAhad abused any dominant position it might hold by applying exceptions to thatrule without taking account of the integration that existed between certain frontier regions and, in particular,in the case in point.
Klagen, der blev indgivet den 31. december 1997, anfægtede således UEFA's beslutning om at nedlægge forbud mod, at fodboldkampen i UEFA-Opokalturncringcn mellem Excelsior Mouscron og FC Metz blev spillet på Lille-Métropole stadion. Bystyrelsen i Lille fik således ikke lejlighed til at udleje sit stadion til Excelsior Mouscron.
The complaint, lodged on 31December1997, challenged UEFA’s decision not to allowthe UEFACup game between Excelsior Mouscron and FC Metz to be held at the ground of Lille-Métropole.As a result, the Communauté urbaine de Lille was unable to hire out the stadium to Excelsior Mouscron.
Kommissionen begrundede sagens manglende EU-interesse med bl.a. den ringe sandsynlighed for at kunne fastslå, at EF-traktatens artikel 82 var blevet overtrådt, og det af to grunde: (1) sagen skulle
The lack of any Community interest was demonstrated among other things by the fact that there waslittle probability of establishing an infringement of Article82 of the Treaty, for two reasons: (i) the casehad to be assessed within the context of the national geographical organisation of football in Europe,
170 ANVENDELSEN AF KONKURRENCEREGLERNE I DEN EUROPÆISKE UNION vurderes ud fra, hvordan national fodbold i Europa organiseres geografisk; denne måde anfægtes ikke af EF-retten; (2) sagen var den eneste af sin art, Kommissionen havde fået forelagt, og udgjorde et isoleret tilfælde, der vedrørte en tidligere konflikt. Der skulle således bruges urimeligt mange ressourcer på en undersøgelse i forhold til sandsynligheden for at kunne fastslå en overtrædelse.
ANTITRUST 167 which was not called into question by Community law; and (ii) the case was the only one that had beenbrought to the Commission’s notice and was an isolated case that had given rise to a dispute in the past.The investigatory measures needed would therefore be disproportionate to the probability of establishingthat an infringement had taken place.
TFl havde indgivet denne klage den 10. marts 1993.
TF1 lodged this complaint on 10March1993.
Med henvisning til EF-traktatens artikel 81 anfægtede klageren samarbejdet mellem France2 og France3, som skulle medføre konkurrencefordrejninger over for TFl.
Referring to Article81 of the ECTreaty, it claimed thatthe cooperation established between France2 and France3 created distortions of competition which wereharming its interests.
Dette samarbejde havde ifølge TFl et konkurrencebegrænsende formål, fordi det var led i en rent for retningsmæssig strategi, som gik ud på at erobre andele på reklamemarkedet.
It argued that the purpose of this cooperation was to restrict competition becauseit formed part of a purely commercial strategy of gaining shares of the advertising market.
TFl pegede på to konkurrencebegrænsende virkninger: afskaffelse af enhver form for konkurrence mellem France2 og France3 og det faktum, at det ville give tredjepartsvirksomheder som f.eks. TFl øgede omkostninger.
TF1 pointedto two allegedly anticompetitive effects: the elimination of all competition between France2 and France 3 and the fact that the operations of third parties such as TF1 were made more costly.
I beslutningen af 3. februar om afvisning af klagen begrundes afvisningen med en henvisning til den såkaldte »regel om fælles virksomhed«, hvorefter EF-traktatens artikel 81, stk. 1, ikke finder anvendelse på aftaler eller samordnet adfærd mellem selskaber, der tilhører samme gruppe, hvis de pågældende virksomheder udgør en økonomisk enhed.
In deciding on 3February to reject the complaint the Commission applied the “intra-enterprise doctrine”,whereby Article81(1) of the ECTreaty does not apply to agreements or concerted practices betweencompanies belonging to the same group if the companies concerned form a business unit.
Kommissionen fandt, at det af flere grunde var tilfældet i den foreliggende sag:
The Commission considered that France2 and France3 did form a business unit, for several reasons:
— Selve formålet med loven af 2. august 1989 er at oprette en enkelt gruppe med en fælles overordnet bestyrelse.
—the very purpose of the Act of 2August1989 was to create a single group by introducing a jointchairmanship.
Begrundelserne for lovforslaget og debatten i parlamentet er helt entydige i så henseende.
The preamble to the bill and the minutes of the parliamentary debates were quite clearon this point;
— Det fremgår, at den fælles bestyrelsesformand fastlægger strategien for de to kanaler og sikrer koordineringen mellem dem.
—the role of the joint chairman showed that he framed the strategy of the two channels and coordinatedtheir activities;
— Programlægningen af de to kanaler er harmoniseret, indbyrdes komplementær og koordineret under den fælles bestyrelses ledelse.
—the programming of the two channels was harmonised, complementary and coordinated under theauthority of the joint chairman;
— Reklameafdelingerne er lagt sammen.
—their advertising management departments had been merged.
Kommissionen afviste ligeledes klagen med henvisning til EF-traktatens artikel 82 med den begrundelse,at de to offentlige kanaler på intet af de berørte markeder kunne siges at have en dominerende stilling.
Pursuant to Article82 of the ECTreaty, the Commission also rejected the complaint on the ground thatthe two publicly owned channels could not be deemed to hold a dominant position in any of the relevantmarkets.
Med hen syn til seertal havde de to grupper nogenlunde samme position både på det tidspunkt, klagen blev indgivet i 1992 (41 % til TF 1 og 38% til de to offentlige kanaler), og i 1997 (35% til TFl mod 40,1 % til France2 og Frances).Med hensyn til reklameindtægtererTFl klart dominerende med55%af markedeti 1992og50%i 1997.
In terms of audience shares, the relative positions of the two groups were broadly similar, bothat the time when the complaint was lodged in 1992 (41% for TF1 as against 38% for the two publicchannels) and in 1997 (35% for TF1 as against 40.1% for France2 and France3). In terms of advertisingrevenues, TF1 was by far the dominant player with a 55% share in 1992 and 50% in 1997.
Desuden fandt Kommissionen, at den påståede konkurrencebegrænsende adfærd i realiteten var normal forretningsmæssig adfærd i en konkurrencepræget sektor; den forretningsmæssige strategi, der blev klaget over, var en normal og helt legitim adfærd.
The Commission found, furthermore, that the practices which the complainant had alleged to be unfairin fact constituted normal commercial behaviour in a competitive environment; the strategy of counterprogramming challenged by TF1 was normal, lawful behaviour.
M6's klage over Den Europæiske Radiounion (EBU) (Sag nr. WIC2I36.826)
M6/European Broadcasting Union (EBU) (Case IV/C2/36.826)
EBU er en faglig sammenslutning af nationale radiospredningsorganer, som bl.a. har til opgave på medlemmernes vegne at forhandle med sportsforbundene og arrangørerne af sportsbegivenheder om enerettigheder til at sende sportsbegivenheder.
The EBU is a professional association of national broadcasters.
Medlemmerne udveksler også indbyrdes tekniske tjenesteydelser til at kunne genudsende sportsbegivenheder.
One of its tasks is to negotiate, with the sportsfederations or organisers of competitions, exclusive broadcasting rights to sports events for its members.Members also provide each other with technical assistance for the retransmission of sports events.
M6 havde den 5. december 1997 indgivet en klage over EBU: i 1987 og seks gange siden havde M6 ansøgt om optagelse i EBU.
M6 lodged a complaint against the EBU on 5December1997.
Hver gang var ansøgningen blevet afvist.
Since 1987 it had on six occasions appliedto join the EBU and had each time been refused.
EBU appellerede kendelsen til EF-Domstolen støttet af Kommissionen.
The EBU brought an appeal before the Court of Justice,supported by the Commission.
Denne nye situation er baggrunden for M6's klage, som går ud på, at EBU med den fornyede afvisning af ansøgningen om medlemskab ikke tager hensyn til Rettens kendelse; M6 anfører således, at EBU fortsat gør medlcmskritericr gældende, som Retten har fundet uacceptable.
These developments form the background to the complaint lodged by M6, which considered that, byagain refusing its application for membership, the EBU had failed to take account of the CFI’s judgementand was continuing to apply membership criteria that the CFI had found unlawful.
M6 mente desuden, at Kommissionen burde have opfordret EBU til at give selskabet direkte adgang til de rettigheder til sportsudsendelser, som EBU erhvervede på medlemmernes vegne.
M6 also claimed thatthe Commission should have ordered the EBU to grant it direct access to the sporting rights it acquiredon behalf of its members.
Kommissionen afviste denne klage ved en beslutning af 29. juni 1999.
The Commission rejected the complaint by decision dated 29June.
Kommissionen henviste først og fremmest til, at den ikke havde de fornødne retlige beføjelser til at opfordre EBU til at give M6 direkte adgang til rettigheder til sportsudsendelser. Afvisningen af klagen begrundes desuden med, at EBU ikke havde anvendt de potentielt konkurrencebegrænsende kriterier, men havde lagt nye optagelseskriterier til grund, da organisationen afviste af optage M6 som medlem efter Førsteinstansrettens kendelse.
It found first of all that it did nothave the necessary legal powers to order the EBU to grant M6 direct access to sports broadcasting rights.It rejected the complaint on the grounds that the membership criteria did not fall within the scope of Article 81(1) of the ECTreaty and that, even if they did restrict competition, the EBU had not appliedthem but had, following the CFI’s ruling, assessed and rejected M6’s application in the light of newcriteria.
De nye kriterier var objektive, kvantificerbare og ikke potentielt diskriminatoriske. De opfyldte dermed Rettens krav.
Those new criteria were objective, quantifiable and capable of being applied in a nondiscriminatory manner and as such complied with the CFI’s requirements.
CanalSatellite mod TPS (Sag nr. IV/C-2/36.605)
CanalSatellite/TPS (Case IV/C-2/36.605)
Den 7. april 1999 afviste Kommissionen den klage, CanalSatellite havde indgivet over TPS og selskaberne bag TPS (TFl, France Télévision, M6, France Télécom, Suez-Lyonnaise des Eaux).
On 7April the Commission dismissed a complaint brought by CanalSatellite against TPS and its foundercompanies (TF1, France Télévision, M6, France Télécom and Suez-Lyonnaise des eaux).
CanalSatellite anfægtede den eksklusivaftale, der giver de almene kanaler adgang til TPS' digitale sendeflade.
CanalSatellite challenged the agreement granting TPS the exclusive right to retransmit the generalinterest channels indigital mode.
Med udgangspunkt i en definition af det relevante marked som omfattende både betalings-tv og fjernsyn med fri adgang fandt klageren, at eksklusivaftalen gav TPS en urimelig fordel.
Arguing that the relevant market was the market in both pay-TVand free-to-air television services, thecomplainant claimed that the exclusive retransmission right conferred a disproportionate advantage on TPS.
CanalSatellite mente i øvrigt, at selv om man opererede med et specifikt marked for betalings-tv, måtte der sondres afhængigt af abonnementstilbuddet og dermed skelnes mellem markedet for markedsføring af digitale betalings-tv-pakker og markedet for markedsføring af en enkelt betalingskanal som Canal+; i så fald var der ikke længere tale om en dominerende stilling på det marked, hvor TPS var aktiv.
CanalSatellite also took the view that, even if a specific market in pay-TVwas identified, adistinction had to be drawn according to the type of subscription offered, and the market for digital pay-TVbouquets therefore had to be regarded as separate from the market for a single pay-TVchannel suchas Canal+; this meant that a dominant position could no longer be deemed to exist in the market in which TPS was operating.
Kommissionen bekræftede således konklusionerne af den analyse, der blev foretaget i sagen Bertelsmann/Kirch/Premiere (73).
It thus confirmed the analysis it made of the broadcasting sector in Bertelsmann/Kirch/Premiere. (74)
172 ANVENDELSEN AF KONKURRENCEREGLERNE I DEN EUROPÆISKE UNION i en indkøringsperiode havde behov for et element, der adskilte det fra Canal+ og CanalSatellite.
In view of the dominant position held by the Canal+ group on the pay-TVmarket, the Commission tookthe view that TPS suffered from a definite handicap in securing programme content and, in order tolaunch its services, needed a feature distinguishing it from Canal+ and CanalSatellite.
Derfor måtte klagen afvises.
The complainttherefore could not be upheld.
Den 7. januar 1999 afviste Kommissionen ved en beslutning en klage fra Info-Lab, der fremstiller toner til fotokopimaskiner, og Ricoh, der fremstiller fotokopimaskiner.
On 7January the Commission adopted a decision rejecting a complaint by Info-Lab, a manufacturer oftoner for photocopiers, against Ricoh, a photocopier manufacturer.
Info-Lab hævdede, at Ricoh havde misbrugt sin dominerende stilling på markedet for tonerpatroner, som passer til bestemte Ricohfotokopimaskiner og er beskyttet af Ricohs intellektuelle ejendomsrettigheder, ved at nægte at levere tomme tonerpatroner til Info-Lab, som selv ville fylde dem og derefter sælge dem i konkurrence med Ricoh.
Info-Lab alleged that Ricoh wasabusing its dominant position on the market for toner cartridges compatible with certain Ricohphotocopiers and protected by Ricoh intellectual property rights by refusing to supply Info-Lab withempty toner cartridges, which would enable Info-Lab to compete with Ricoh in the sale of filled tonercartridges.
Info-Lab hævdede, at det ikke kan lade sig gøre at konstruere en tonerpatron, som kan anvendes i Ricohmaskinerne, uden samtidig at krænke Ricohs intellektuelle ejendomsrettigheder.
Info-Lab claimed that it was not possible to design a toner cartridge which would fit into the Ricohmachines without infringing Ricoh’s intellectual property rights.
Firmaet ville derfor gerne købe tomme tonerpatroner fra Ricoh, fylde dem med toner, som det i forvejen fremstiller, og derefter sælge de fyldte tonerpatroner i konkurrence med Ricoh. Ricoh, som hidtil hverken har givet licens på sine designrettigheder eller solgt tomme tonerpatroner overhovedet, afviste imidlertid dette.
It therefore wished to purchase emptytoner cartridges from Ricoh, fill them with toner which it already manufactured and then sell the filledtoner cartridges in competition with Ricoh.
Ifølge Info-Lab skulle det relevante produktmarked være markedet for tomme tonerpatroner til Ricohfotokopimaskiner, som skulle fyldes med tonerpulver og sælges til slutbrugerne.
According to Info-Lab the relevant product market was the market for empty toner cartridges compatiblewith Ricoh copiers which were intended to be filled with toner powder and sold to end users.
Der findes imidlertid ikke et sådant marked. Ingen producenter eller forhandlere sælger tomme tonerpatroner, som passer til Ricohfotokopimaskiner.
Such a marketdid not exist, however.
Ricoh sælger heller ikke tomme tonerpatroner til andre virksomheder eller slutbrugere.
Nor did Ricoh sell emptytoner cartridges to other companies or end users.
I detailleddet er der heller ikke efterspørgsel efter tomme tonerpatroner.
At the retail level there was no demand for empty cartridgeseither.
Patron og pulver sælges samlet som ét enkelt produkt.
Cartridge and powder were sold together as a single product.
Andre fabrikanter af fotokopimaskiner og uafhængige tonerpatronfabrikanter, som f.eks. Info-Lab selv, sælger fyldte patroner til slutbrugere.
Other copier manufacturers and independent toner cartridge manufacturers, such as Info-Lab itself, sold filled cartridges to end users.
Det imødekommer et anerkendt forbrug og behov, nedbringer omkostningerne og betyder, at komponenterne skal anvendes sammen. Pulver og patron må derfor betragtes som ét enkelt produkt.
This satisfied a recognised consumer need, reduced costs, and meant that the components had to be used together.Powder and cartridge therefore had to be considered a single product.
Eftersom der ikke findes et marked for tomme tonerpatroner, der passer til Ricohfotokopimaskiner, er spørgsmålet, om Ricoh, som hverken har givet licens på sine designrettigheder eller solgt tomme patroner, kunne tvinges til at gøre det for at give Info-Lab adgang til markedet.
Since a market for empty toner cartridges compatible with Ricoh copiers did not exist, the question waswhether Ricoh, which had neither licensed its design rights nor sold empty cartridges, could be forcedto start selling them so as to allow Info-Lab to enter the market.
Eftersom der ikke er forbrugerefterspørgsel efter tomme tonerpatroner, fordi komponenterne patron og pulver anvendes sammen af slutbrugerne, ville det eneste formål med at sælge tomme patroner være at sætte Info-Lab i stand til at konkurrere med Ricoh på markedet for fyldte tonerpatroner.
Since there was no consumer demandfor empty toner cartridges, because cartridge and powder were used together by end customers, the solepurpose of selling empty cartridges would be to enable Info-Lab to compete with Ricoh in the marketfor filled toner cartridges.
Kommissionen var af den opfattelse, at en virksomhed ikke kan tvinges til at gå ind i et sådant samarbejde med virksomheder, som søger kunder på det relevante marked, eller at der i givet fald kun kan blive tale om et tvunget samarbejde under ekstraordinære omstændigheder i overensstemmelse med EF-domstolenes retspraksis vedrørende princippet om »væsentlige faciliteter« (74).
The Commission was of the opinion that a company cannot be obliged to enterinto such forced cooperation with prospective market players or that such forced cooperation could onlybe envisaged under exceptional circumstances in line with the case-law of the Community courtsconcerning the concept of “essential facilities”.(75)
Anvendelse af artikel 82 i en sag som den foreliggende kunne under alle omstændigheder kun komme på tale, hvis Ricoh havde en dominerende stilling på markedet for hjælpematerialer, som gav virksomheden mulighed for at handle uafhængigt af potentielle konkurrenter, men især for frit at fastsætte priserne.
The application of Article82 in a case like this could at most be envisaged if Ricoh had a dominant positionon the consumables market allowing it to act independently of possible competitors and especially to be freein setting prices.
Ricoh er den eneste virksomhed, som sælger fyldte tonerpatroner, der passer til Ricohfotokopimaskiner.
Ricoh was the only undertaking which sold filled toner cartridges compatible with Ricohphotocopiers.
Ifølge Kommissionens undersøgelse har Ricoh imidlertid ikke en dominerende stilling
According to the Commission’s investigation, however, Ricoh did not have a dominant position in the photocopiers market.
Under henvisning til kriterierne i sagen Pelikan/Kyocera (75) nåede Kommissionen til den konklusion, at markedet for fotokopimaskiner og markedet for hjælpematerialer var indbyrdes afhængige på en sådan måde, at konkurrencen på markedet for fotokopimaskiner i realiteten også influerer på markedet for hjælpematerialer. Ud fra de principper, Kommissionen lagde til grund for sin beslutning i sagen Pelikan/Kyocera, kunne Ricoh derfor ikke anses for at indtage en dominerende stilling.
Applying the criteria outlined in Pelikan/Kyocera,(76) the Commission came to the conclusion that thephotocopier market and the consumables market were interrelated in such a way that competition on thephotocopier market also constituted an effective competitive constraint on the consumables market.Under the approach adopted by the Commission in Pelikan/Kyocera, Ricoh could therefore beconsidered not to hold a dominant position.
Sundhedsministeriet!'Lif (Sag nr. IV/F3/37.411)
Lif (Case IV/F3/37.411)
I starten af 1998 indgik det danske sundhedsministerium og Lif, Lægemiddelindustriforeningen, en aftale med det formål at få styr på de offentlige udgifter til medicintilskud.
In early 1998 the Danish Ministry for Health and Lif, the Danish Association of Pharmaceutical Producers,concluded an agreement aimed at controlling public spending on price subsidies for pharmaceuticals.
Aftalen fastfrøs priserne for receptpligtig medicin og lagde loft over de samlede offentlige udgifter til medicintilskud.
Theagreement froze prices for prescription drugs and placed a cap on total public spending on price subsidies.