natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Således kunnebudgetterne for årene 1980, 1985, 1986 og 1988 først vedtages et godtstykke tid efter begyndelsen af de pågældende regnskabsår, hvilketgjorde det nødvendigt at anvende ordningen med foreløbige tolvtedele ifem til seks måneder.
The budgets for 1980, 1985, 1986 and1988 were not adopted until the financial year was well under way, sothat the provisionaltwelfths arrangements had to be applied for periodsof five to six months.
Baggrunden for denne situation var tre typer af vanskeligheder:
There were three reasons for this state of affairs:
—konfliktprægede forhold mellem institutionerne
—a climate of conflict in relations between the institutions;
— budgetuligevægt
—the question of budget imbalances;
—den voksende afstand mellem Fællesskabets indtægter og udgifter.
—the growing inadequacy of resources to cover the Community’sneeds.
DEN EUROPÆISKE UNIONS OFFENTLIGE FINANSER
22EUROPEAN UNION PUBLIC FINANCE
1.Det konfliktfyldte forhold melleminstitutionerne
1.The climate of conflict in relations betweenthe institutions
De institutionelle bestemmelser om delingen af beføjelserne mellem Rådet og Parlamentet, der blev indført fra 1975, viste sig at værevanskelige at anvende. Der var to grunde hertil: Visse af de fastsattekriterier var ikke tilstrækkeligt præcist defineret og muliggjorde forskellige fortolkninger, eller de var svære at tilpasse til udviklingen i fællesskabsbudgettet, og der var ikke fastsat særlige procedurer til løsning afeventuelle konflikter, f.eks. forligsmekanismer eller løsninger, der fandtanvendelse, hvis der ikke kunne opnås enighed.
The institutional arrangements for power-sharing between the Counciland Parliament established from 1975 onwards proved difficult toimplement, for two main reasons: first, some of the criteria applied werenot defined in enough detail, were open to different interpretations orwere difficult to adapt to changing developments in the Communitybudget; second, no specific procedures were laid down for resolving anyconflicts that might arise by applying conciliation mechanisms orimposing solutions in the absence of agreement.
Den legitimitet og indflydelse, som Europa-Parlamentet opnåede, efterat det var blevet valgt ved almindelige direkte valg i juni 1979 (Bruxel-les-akten fra september 1976), blev en yderligere faktor i de bestandigepolitiske spændinger mellem Rådet og Parlamentet.
Moreover, the added legitimacy and influence enjoyed by Parliamentfollowing the direct elections in June 1979 (Act signed in Brussels in September 1976) placed a constant strain on its relations with the Council in budgetary matters.
1.1.Opdelingen af udgifterne i obligatoriske udgifter (OU) og ikkeobligatoriske udgifter (IOU)
1.1.The distinction between compulsory and non-compulsoryexpenditure
I EF-traktatens artikel 272, stk. 4, defineres »de udgifter, der nødvendigtfølger af traktaten eller af retsakter udstedt i henhold til denne« somobligatoriske, medens de øvrige udgifter derimodbetragtes som ikkeobligatoriske. En sådan sondring kan vise sig at være nyttig og genfindesi flere medlemsstaters budgetter, hvor det ved budgetopstillingen skalvurderes, om de forskellige udgiftskategorier under henvisning tilgældende lovgivning er mere eller mindre ufravigelige eller derimodforholdsvis frivillige.
Compulsory expenditure is defined in Article 272(4) of the EC Treaty as‘expenditure necessarily resulting from this Treaty or from acts adoptedin accordance therewith’, other expenditure being considered bycontrast as non-compulsory.
FÆLLESSKABETS FINANSIELLE KRISE(1975-1988)23
THE CRISIS IN THE COMMUNITY’S FINANCES (1975–88)23
Vanskeligheden for fællesskabsbudgettet består i, at dette kriterium, påtrods af at det er af teknisk karakter og defineret upræcist, har betydelige institutionelle virkninger, fordi det dels er afgørende for, hvorledesbudgetkompetencen skal fordeles mellem Rådet og Europa-Parlamentet,dels for, hvorledes budgetbeføjelserne placeres inden for Europa-Parla-mentet selv.
In terms of the Community budget, the problem is that, while technicaland vaguely defined, this criterion has major institutional implications,since it determines on the one hand the breakdown of budgetary responsibilities between the Council and Parliament and on the other the basicframework for Parliament’s own budgetary powers.
1)Fordelingen af budgetbevillingerne
1)The breakdown of budgetary responsibilities
Når Kommissionen har fastlagt sit foreløbige budgetforslag, sendes det ioverensstemmelse med budgetproceduren, som omhandlet i artikel 272,»i fast rutefart« mellem budgetmyndighedens to parter(1). Først bliver det foreløbige budgetforslag, når det skiftevis har været underkastet tobehandlinger i hver af institutionerne, efter Rådets vedtagelse af det til Rådets budgetforslag.
Under the budgetary procedure laid down in Article 272, the Commission draws up its preliminary draft budget, which then passes back andforth between the two arms of the budgetary authority: first, the Council establishes the draft budget, which is then given two alternatereadings by each of the institutions(1).
Rådet har de endelige beslutningsbeføjelser eller»det sidste ord« med hensyn til de obligatoriske udgifter, hvis størrelsederfor er bestemt fra Rådets andenbehandling, medens Parlamentettræffer den endelige beslutning om de ikkeobligatoriske udgiftersstørrelse under sin sidste behandling af budgetforslaget.
The Council has the final sayover compulsory expenditure, the amount of which is fixed at its secondreading, while Parliament has the last word on the volume of noncompulsory expenditure at its final reading of the draft budget.
Traktaten indeholder ikke bestemmelser om, hvorledes en uoverensstemmelse skal løses mellem de to institutioner om anvendelsen af dennesondring, der imidlertid er meget afgørende i forbindelse med afgrænsningen af de to budgetparters respektive beføjelser.
The Treaty does not provide for any mechanisms to overcome disagreement between the two institutions on applying the distinction betweenthe two types of expenditure, which is nevertheless crucial for thedemarcation of their respective budgetary powers.
2)Parlamentets budgetbeføjelser
2)The framework for Parliament’s budgetary powers
Parlamentets beføjelser til i sidste ende at fastsætte de ikke-obligatoriskeudgifter er imidlertid begrænsede.
However, there are limits on Parliament’s power to set the final total ofnon-compulsory expenditure.
Foruden de begrænsninger, som dedisponible egne indtægter og overholdelsen af balancen på budgettetsætter, fastsættes der i artikel 272, stk. 9, en maksimalsats forforhøjelser af disse udgifter i forhold til udgifterne af samme art i detløbende år(2).
Without prejudice to the constraints imposed by the volume of own resources available and the need to maintainstrict budgetary balance, Article 272(9) lays down a maximum rate of increase for such expenditure in relation to expenditure of the same type to be incurred during the current year(2).
Denne maksimalsats fastsættes af Kommissionen pågrundlag af objektive økonomiske parametre.
The Commission determines thismaximum rate on the basis of objective economic parameters.
1)En detaljeret beskrivelse af budgetproceduren findes i kapitel 9.2)En fuldstændig analyse af reglen om maksimalsatsen for forhøjelse findes i kapitel 9.
For a more detailed description of the budgetary procedure, see Chapter 9.For a full analysis of the rule on maximum rates of increase, see Chapter 9.
DEN EUROPÆISKE UNIONS OFFENTLIGE FINANSER
24EUROPEAN UNION PUBLIC FINANCE the volume of noncompulsory expenditure up to half of the maximumrate.
Der kan ogsåaftales en overskridelse af maksimalsatsen mellem Rådet og Parlamentet.
The maximum rate may also be exceeded by agreement between the Council and Parliament.
Denne mekanisme indebærer dog to potentielle kilder tilvanskeligheder i forbindelse med udøvelsen af budgetbeføjelserne:
However, there are two potential problems withthis mechanism with regard to the exercise of budgetary powers.
—Klassificeringen af udgifterne i et regnskabsår er ikke blot afgørendefor Parlamentets beføjelser ved opstillingen af budgettet i sammeregnskabsår, men også for Parlamentets reelle aktionsmargen i detkommende og endog de følgende regnskabsår, fordi den er grundlagfor beregningen af den maksimale sats for forhøjelser.
—The classification of expenditure for a given financial year determinesnot only the extent of Parliament’s power in establishing the budgetfor that year, but also the actual margin for manoeuvre enjoyed by Parliament in the next financial year or even subsequent years, since itserves as a basis for applying the maximum rate of increase.
—Beregningsmåden for den maksimale sats for forhøjelser har ingendirekte eller umiddelbar forbindelse med den faktiske udvikling ibudgetbehovene, således som de f.eks. følger af eventuelle nye politikområder eller mere fundamentalt af en udvidelse af Fællesskabet.
—The method of calculating the maximum rate of increase is notdirectly or immediately tied to changes in actual budgetary requirements arising, for example, from the introduction of new policies or,more drastically, from enlargement of the Community.
—Det fastsættes ikke nærmere i traktaten, på hvilket stadium afbudgetproceduren der skal indgås en aftale om overskridelse af denmaksimale sats for forhøjelser, og heller ikke, hvilken procedure derskal anvendes for at nå frem til en sådan aftale.
—There are no Treaty provisions laying down at exactly which stage ofthe budgetary procedure agreement should be reached on exceedingthe maximum rate of increase or how that agreement is to be reached.
3)Fælleserklæringen af 1982
3)The 1982 joint declaration
Formålet med denne erklæring var bl.a. at klarlægge, hvorledes dersondres mellem OU og IOU.
One of the aims of this declaration was to clarify the rules for applyingthe distinction between compulsory and noncompulsory expenditure.
I erklæringen defineres OU som de udgifter, der af budgetmyndighedenskal opføres på budgettet for at gøre det muligt for Fællesskabet at overholde sine interne og eksterne forpligtelser i henhold til traktaterne ellerretsakter udstedt i henhold til disse.
It defines compulsory expenditure as such expenditure as the budgetaryauthority is obliged to enter in the budget to enable the Community tomeet its obligations, both internally and externally, under the Treatiesand acts adopted in accordance with the Treaties.
Erklæringen indeholder et bilag med en liste over de på dette tidspunktbestående budgetposter og med angivelse af deres klassificering som OUeller IOU.
Annexed to the declaration was a list of all the then existing budgetlines, classified as compulsory or non-compulsory.
Ved hjælp af en ny procedure (trepartsdrøftelser mellemformændene for de tre institutioner) fastlægges klassificeringen af defremtidige budgetposter og af de budgetposter, for hvilke retsgrundlageter blevet ændret.
A new procedure (thetrialogue between the Presidents of the three institutions) was introduced to determine the classification of new budget lines or existinglines for which the legal basis had changed.
FÆLLESSKABETS FINANSIELLE KRISE(1975-1988)25
THE CRISIS IN THE COMMUNITY’S FINANCES (1975–88)25 this classification, the Presidents hold a trialogue meeting andendeavour to resolve the matter before the draft budget is established.
Erklæringen fastsætter ligeledes visse nærmere bestemmelser for anvendelse af den maksimale sats for forhøjelser: Grundlaget for Parlamentetsaktionsmargen er det budgetforslag, inklusive eventuelle ændringsskrivelser, som Rådet vedtager ved sin førstebehandling; den maksimale sats forforhøjelser gælder ikke blot for det oprindelige budget, men også for æn-drings- og tillægsbudgetterne for samme regnskabsår; overskridelserne afden maksimale sats for forhøjelser kan differentieres, alt efter om der ertale om bevillinger til betalinger eller bevillinger til forpligtelser.
The declaration also lays down some rules for applying the maximumrate of increase: the basis for calculating Parliament’s margin ofmanoeuvre is the draft budget established by the Council at its firstreading, including any letters of amendment; the maximum rate ofincrease must be observed not only in the initial budget but also insupplementary or amending budgets for the same financial year; therules on exceeding the maximum rate may be applied differently toappropriations for payments and appropriations for commitments.
Erklæringen af 1982 viste sig effektiv på disse punkter i de første år, derfulgte dens vedtagelse.
In these respects, the 1982 declaration proved effective in the first fewyears following its adoption.
Men spørgsmålene vedrørende klassifikationen afudgifterne og mekanismen med den maksimale sats for forhøjelserdukkede op igen i 1986, da der bl.a. var tale om at imødekomme behovene som følge af Spaniens og Portugals tiltrædelse af Fællesskabet.
However, disputes over the classification ofexpenditure and the maximum-rate-of-increase mechanism resurfaced in1986, when the Community had to meet requirements arising from theaccession of Spain and Portugal.
Denmanglede enighed herom mellem budgetmyndighedens to partermedførte, at Rådet indbragte sagen for Domstolen, og at denne annullerede budgettet for det pågældende regnskabsår.
In the absence of agreement betweenthe two arms of the budgetary authority, the Council brought an actionbefore the Court of Justice, which subsequently annulled the budget forthe 1986 financial year.
1.2.Det konfliktfyldte forhold mellem lovgivnings- og budgetinstanser
1.2.The clash between legislative power and budgetarypower
EØF-traktaten og Euratomtraktaten bærer i sig selv kimen til den strid,der har hersket mellem Rådet og Parlamentet fra 1975 til 1982, fordi deoverdrager udøvelsen af den lovgivende myndighed til Rådet alene ogdeler udøvelsen af budgetmyndigheden mellem Rådet og Parlamentet.
The EEC and Euratom Treaties themselves contain the seeds of thedispute between the Council and Parliament from 1975 to 1982; whilelegislative power is vested exclusively in the Council, budgetary power isshared between the Council and Parliament.
Så længe Rådet — lovgiveren — udøvede budgetmyndigheden alene (tilog med budgettet for 1974), var disse beføjelser »koncentreret« i énenkelt institution, hvilket i praksis betød, at der ikke kunne opståkonflikter af betydning.
Prior to this, when the Council — the legislative body — was the soleauthority (up to and including the 1974 budget), powers over bothfields were vested in a single institution, and so in practice no significantconflicts could arise.
Da Parlamentet fik tillagt budgetbeføjelser, gjorde det sig til talsmandfor det synspunkt, at budgettet i sig selv berettiger til anvendelsen af de
So from the 1975 budget onwards, Parliament inserted manynew budget lines and entered appropriations which could sometimes beused to start up new actions; the amounts increased over the years.
DEN EUROPÆISKE UNIONS OFFENTLIGE FINANSER bevillinger, der er opført deri.
26EUROPEAN UNION PUBLIC FINANCE
Rådet har hele tiden haft den praksis at opføre maksimumsbeløb forudgifterne i de retsakter, som det vedtog.
For its part, the Council developed a practice of setting maximumamounts for relevant expenditure in the legislative instruments itadopted.
Parlamentet har fremført, atdenne praksis begrænsede dets budgetbeføjelser for de ikkeobligatoriske udgifter.
Parliament argued that this had the effect of encroaching on itsown budgetary powers over noncompulsory expenditure.
Formålet med fælleserklæringen af 30. juni 1982 var bl.a. at søge atfinde et kompromis for at bilægge denne strid.
The joint declaration of 30 June 1982 also set out to find a compromisesolution to this dispute.
Således er følgende princip anført i erklæringen: »For at budgetproceduren kan få sin fulde betydning, skal det undgås at fastsætte maksimumsbeløb ved forordning.«
The declaration lays down the principle that ‘in order that the fullimportance of the budget procedure may be preserved, the fixing ofmaximum amounts by regulation must be avoided’.
Imidlertid anerkender Parlamentet, Rådet og Kommissionen, at det ernødvendigt, at der foreligger et særskilt retsgrundlag for budgettet, forat bevillingerne kan anvendes til »væsentlige foranstaltninger«. Opføresder bevillinger på budgettet, inden der er fremsat et forslag til forordning, opfordres Kommissionen til at fremsætte et forslag, og Rådet og Parlamentet opfordres til at vedtage det hurtigst muligt.
On the other hand, in this joint declaration, Parliament, the Council andthe Commission acknowledge that a legal basis separate from thebudget is required for the utilisation of appropriations for any ‘significant action’: if such appropriations are entered in the budget before aproposal for a regulation has been presented, the Commission willpresent this proposal, and the Council and Parliament will thenendeavour to adopt it, as quickly as possible.
Gennemførelsen af disse punkter i erklæringen har vist sig forholdsvisskuffende.
Implementation of these aspects of the declaration proved rather disappointing in practice.
Dette nye begreb, der kunne synes rimeligt, hvis derkun skulle foretages vejledende skøn over de gennemførte foranstaltningers virkninger på budgettet, har således givet anledning tilforskellige fortolkninger fra de to institutioners side: Rådet opfatterdisse beløb som de lofter for udgifterne, der fastsættes af lovgiveren,medens Parlamentet betragter dem som et minimum, som det kanforhøje med ekstratildelinger afhængigt af dets egne prioriteringer.
This new concept might appear legitimate if itmeant that purely indicative estimates were made of the budgetary implications of the action carried out, but in reality it was interpreted differently by the two institutions. The Council saw these amounts asceilings on expenditure set by the legislator, whereas Parliamenttended to consider them as minimum levels, which it could top up withadditional allocations in line with its own priorities.
—Med hensyn til, at der skal være vedtaget et retsgrundlag for, atbevillinger kan udnyttes, indebar aftalen enighed mellem institutio-
In reality,there was a tendency in a number of fields to prolong artificially thepreparatory measures that require no legal base, even though theprojects in question had moved on to the operational stage.
FÆLLESSKABETS FINANSIELLE KRISE(1975-1988)27 nerne om definitionen af »væsentlige foranstaltninger« i forhold tilet »punktuelt tiltag«.
THE CRISIS IN THE COMMUNITY’S FINANCES (1975–88)27
1)Problemets årsag skal søges i den særlige situation, som Det Forenede Kongerige befandt sig i ved sin tiltrædelse:
1)The origin of the problem was the special situation of the United Kingdom at the time of its accession
—På den ene side har Det Forenede Kongerige en landbrugssektor afbeskedent format og et forbrug af landbrugsprodukter, som i vidudstrækning importeres fra tredjelande, hvilket medfører, at Fællesskabets udgifter til landbruget er små i Det Forenede Kongerige.
—A small agricultural sector with a large proportion of farm produceimported from outside the Community; as a result, very little of the Community’s agricultural spending benefits the United Kingdom.
—På den anden side yder Det Forenede Kongerige et betydeligt bidragtil finansieringen af Fællesskabets budget, bl.a. fordi dets andel imomsgrundlaget er meget stor i forhold til landets BNI.
—A large contribution to the financing of the Community budgetmainly because of the very large proportion of the country’s GNPaccounted for by the VAT base.
Denne strukturelle uligevægt i de finansielle relationer mellem Fællesskabet og Det Forenede Kongerige blev allerede i 1974 et centraltelement i den politiske debat i Fællesskabet.
This structural imbalance in the United Kingdom’s financial links with the Community became a major political headache for the Community as earlyas 1974.
Den gav anledning til detbritiske referendum i 1975 om spørgsmålet om Det Forenede Kongeriges forbliven i Fællesskabet.
It was the issue underlying the 1975 referendum on the questionof the United Kingdom’s continued membership of the Community.
2)Siden har man forsøgt at løse dette problem på forskellige måder: a)Den første kompensationsordningblev vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Dublin i marts 1975.
2)Various arrangements were introduced, one after theother, in a bid to resolve this matter
Den blev anvendt officielt fra 1976til 1980.
(a)A first correcting mechanismwas agreed at the European Councilmeeting in Dublin in March 1975; it was formally enforced from 1976to 1980.
Den drejede sig om en finansiel ordning, der skulle finansieres via Fællesskabets budget, og som skulle løse de særlige problemer, deropstår, når et lands erhvervsmæssige struktur giver anledning til en uligefordeling af de finansielle byrder. Princippet i denne mekanisme er, at
Under this mechanism, compensation was to be provided from the Community budget to any country in an unacceptable situation becauseof the unfair financial burden it was bearing.
DEN EUROPÆISKE UNIONS OFFENTLIGE FINANSER
28EUROPEAN UNION PUBLIC FINANCE
Den gik ud på, at Fællesskabet iværksatte specifikkeforanstaltninger til fordel for Det Forenede Kongerige. Der var tale omen korrektion på udgiftssiden.
It provided for compensation on the expenditure sidein the form of specific measures for the United Kingdom.
c)Den tredje kompensationsordning, som indebar en korrektion vedkilden i form af en reduktion af Fællesskabets indtægter hidrørende fra Det Forenede Kongerige, blev vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Fontainebleau i juni 1984 og udmøntet i afgørelsen af 7. maj 1985(2).
(c)A third compensation mechanismintroducing a correction atsource, i.e. applied to the Community revenue provided by the United Kingdom, was agreed at the Fontainebleau European Council in June1984 and given effect by the decision of 7 May 1985(2).
I henhold til denne afgørelse skulle ordningen gennemføres i to tempi:
This decision covered two distinct arrangements:
—I 1985 blev der ydet kompensation i form af et fast fradrag på 1000mio. ECU i Det Forenede Kongeriges momsbidrag.
—for 1985 compensation was provided by a flat-rate reduction of ECU 1 billion in the United Kingdom’s VAT contributions;
— Det Forenede Kongerige får en nedsættelse af det britiske momsberegningsgrundlag, der svarer til to tredjedele (66%) af denkonstaterede forskel mellem Det Forenede Kongeriges andel afmomsindtægten og dets procentvise andel i de samlede fordeltebudgetudgifter.
• two thirds (66%) of the difference between the United Kingdom’spercentage share of VAT payments and its percentage share of allocated Community expenditure, applied to total allocated expenditure, was refunded to the United Kingdom by way of a reduction inthe UK VAT base;
— Dette nedslag i det britiske bidrag lægges til de øvrige medlemsstaters bidrag i overensstemmelse med deres respektive andel imomsindbetalingerne (med undtagelse af Forbundsrepublikken Tyskland, som kun betaler to tredjedele af sin normale andel, idet
• this reduction in the British contribution was made up by all the Member States in accordance with their respective percentage shareof VAT payments (with the exception of Germany, which paid onlytwo thirds of its normal share, the balance being divided betweenthe other Member States on the same scale).
FÆLLESSKABETS FINANSIELLE KRISE(1975-1988)29 den resterende del fordeles mellem de øvrige medlemsstater eftersamme kriterier).
THE CRISIS IN THE COMMUNITY’S FINANCES (1975–88)29
3.Voksende uoverensstemmelse mellem Fællesskabets indtægter og udgifter
3.The growing inadequacy of resources to cover the Community’s needs
3.1.Skærpede krav
3.1.The constraints
1)Udhulingen af Fællesskabernes egne indtægter var den væsentligsteindre årsag til, at indtægterne ikke slog til.
1)The erosion of own resources is an initial inherent cause of the inadequacy of revenue. It is produced by the combination of two phenomena:
Der er tale om et samspil affølgende to omstændigheder: a)faldende provenu af told og landbrugsafgifter (som udgør de traditionelle egne indtægter), som følge af:
(a)the diminishing yield of traditional own resources (customs dutiesand agricultural levies) as a result of:
—den gradvise afvikling af toldskrankerne (GATT-forhandlingerne)
—the progress made in dismantling tariffs (GATT negotiations);