natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Stat, regioner, kommuner, arbejdsgivere og uddannelsesinstitutioner — de har alle et ansvar for at åbne og fremme de veje til borgerskab, som fører til erhvervelse af statsborgerskab.
States, regions, municipalities, employers, and educational institutions – all have a stake in opening and fostering citizenship pathways that lead to the acquisition of nationality.
Denne borgerorienterede tilgang til integration kan beskrives som tiltag, der erner hindringerne for deltagelse og støtter organisationer, som formidler nye former for borgerskab, der er åbne for både indvandrere og oprindelige borgere.
This citizens-centred approach to integration can be described as measures eliminating the impediments to participation and supporting organisations that bring about new forms of citizenship open to immigrant and native residents.
Disse tiltag spænder fra borgerskabsundervisning i skolerne til folkeoplysning om samfundsforhold, lokal stemmeret og hvervning samt fælles udviklingsprogrammer sammen med de pågældende oprindelseslande.
These measures range from citizenship education in schools, to community education classes, local voting rights and outreach, and co-development programmes with countries of origin.
Veje til fremme af aktiv, frivillig deltagelse kan udformes, så de er:
Pathways that foster active, voluntary participation can be designed to be :
•bæredygtige (små krav til adgang og deltagelse)
•Viable (low barriers to entry and participation) ;
•forskelligartede (idet der tages højde for indvandrernes egne evner og ønsker)
•Varied (taking into account immigrants’ own abilities and aspirations) ;
•åbne for alle borgere (hvilket fremmer hyppig interaktion og ligebehandling)
•Open to all residents (fostering frequent interaction and equal treatment) ;
•velorganiserede (tilpasset kvalitetsstandarderne for aktivt medborgerskab og livslang læring).
•Well-organised (aligned to quality standards for active citizenship and lifelong learning).
De oprindelige og de kommende statsborgeres interesser
The interest of citizens and citizens-to-be
Indvandrere, som planlægger at bosætte sig permanent i deres opholdsland, har en interesse i at opnå statsborgerskab og alle de dermed følgende rettigheder og forpligtelser, herunder adgang til ansættelse i mange dele af den offentlige sektor, ret til fri bevægelighed og alle de formelle demokratiske rettigheder.
Immigrants who plan to settle down in their country of residence have an interest in taking up nationality and its full set of rights and responsibilities, including the right to access employment in many parts of the public sector, free movement rights and full formal democratic rights.
En tværnational undersøgelse af ngo’er, der yder støtte til naturalisationsansøgere, pegede på en række andre bevæggrunde afhængig af den nationale kontekst, nemlig at sikre sig opholdsret, opnå lige sociale rettigheder og slippe for administrative vanskeligheder.
A cross-national survey of NGOs that offer support to naturalisation applicants identified other incentives depending on the national context : securing residence rights, equal social rights and an end to administrative difficulties.
Ansøgeren opfatter muligvis naturalisation som sit endelige integrationsmål.
An applicant may or may not perceive naturalisation as their ultimate integration aim.
Erhvervelsen af den juridiske status som statsborger sikrer ikke den pågældende mod vedvarende udelukkelse eller forskelsbehandling på grund af dennes etniske, religiøse eller nationale oprindelse, hvilket kan afhjælpes gennem politisk deltagelse og ikke-forskelsbehandling.
The acquisition of the legal status of a national does not ensure against enduring exclusion or discrimination based on their ethnic, religious, or national origin, which can be remedied through political participation and anti-discrimination.
Indvandrere, som ser deres fremtid i et land, har en interesse i at blive fuldgyldige medlemmer af nationalsamfundet.
Immigrants who see their future in a country have an interest in living there permanently as full members of the national community.
Statsborgerskab og borgerskab prioriteres nu højere i politiske kredse og i civilsamfundet.
Nationality and citizenship are receiving greater priority within policy circles and civil society.
Indvandring og integration kan blive de drivkræfter, der forbinder flere forskellige identitets-niveauer.
Migration and integration can be the drivers linking various levels of identity together.
Det lokale føles mere internationalt, og nationale historier føles mere universelle og relevante i en internationaliseret verden.
The local feels more international, national histories feel more universal and relevant in an interconnected world.
De forskellige identitetsniveauer supplerer i højere grad hinanden, således at en borger i Cardiff samtidig kan føle sig walisisk, britisk, europæisk og som en Commonwealthborger og verdensborger.
The various levels of identity are made more complementary, whereby a resident of Cardiff may feel at once Welsh, British, European, a citizen of the Commonwealth and a citizen of the world.
Selv om statsborgerskab kræver ændring ved lov, udvikler identiteter sig og bliver mere dynamiske gennem aktivt medborgerskab.
Although nationality changes through law, identities evolve and become more dynamic through active citizenship.
Modtagerlandene har en interesse i at tilskynde indvandrerne til at erhverve statsborgerskab, da dette gør det muligt for gamle og nye borgere at skabe en fælles fremtid i et mangfoldigt samfund.
Receiving societies have an interest in encouraging immigrants to acquire nationality, enabling old and new citizens to shape a common future in a diverse society.
De oprindelige og de kommende statsborgeres interesser nærmer sig gentagne gange hinanden i den nye generation.
The interests of citizens and citizens-to-be repeatedly converge when it comes to the new generation.
Indvandrernes børn og børnebørn, som er født og opvokset i landet ligesom de oprindelige statsborgeres børn, udgør en betydelig del af befolkningen i mange af de lande, der har haft tradition for indvandring.
Immigrants’ children and grandchildren, born and socialised in the country like the children of nationals, make up a substantial part of the population in many historical countries of immigration.
De såkaldte anden- og tredjegenerationsindvandrere ser ofte deres fødeland som en vigtig del af deres identitet og opfatter ikke noget andet land som deres eget.
The so-called second and third generations often see their country of birth as an important part of their identity and know no other country as their own.
Staten har en demokratisk, social og økonomisk interesse i at lette erhvervelsen af statsborgerskab for ikke-statsborgere med længerevarende ophold, særligt for de børn, som er født i landet.
The state has a democratic, social, and economic interest in facilitating the acquisition of nationality by the long-term non-national population, especially by the children born in the country.
Erhvervelsen af statsborgerskab forhindrer, at der på længere sigt opstår et demokratisk underskud, når tredjelandsstatsborgere står uden for de demokratiske procedurer i deres oprindelsesland og i mange EU-medlemsstater. Det kan ikke forventes, at oprindelseslandet blander sig i opholdslandets forhold på vegne af borgere med længerevarende ophold i udlandet eller familier, som for flere generationer siden forlod landet.
The acquisition of nationality prevents the emergence of long-term democratic deficits when third-country nationals find themselves outside the democratic procedures in their country of origin and in many EU Member States.
Dermed kommer repræsentationsprincippet i spil, ifølge hvilket alle de mennesker, der lever under et lands love, har lige meget at skulle have sagt i udarbejdelsen af disse.
The principle of enfranchisement comes into play, whereby those living by a country’s laws have an equal say in their making.
Et langsigtet underskud i forhold til social og økonomisk integration kan imødegås gennem erhvervelse af statsborgerskab og udøvelse af aktivt medborgerskab.
Long-term social and economic integration deficits can be countered through the acquisition of nationality and the exercise of active citizenship.
Ud over de mange håndgribelige fordele, som i henhold til sammenlignende forskning tydeligt hører til statsbor-gerskabet, følger der en uhåndgribelig »statsborgerskabsbonus«.
Besides the many tangible benefits that clearly come with nationality, an intangible “premium on citizenship” has been observed in comparative research.
Mange arbejdsgivere har en tendens til at foretrække statsborgere frem for ikke-statsborgere.
Employers tend to prefer hiring residents who have the country’s nationality over those who do not.
Den offentlige sektor har en lignende præference for statsborgere i sine ansættelseskrav.
The public sector expresses a similar preference for nationals in its employment requirements.
Forestillingen om en bonus for statsborgerskab forklares derfor ved det større afkast, der følger af de større muligheder for deltagelse og den større åbenhed i værtssamfundet over for naturaliserede borgere.
The idea of a premium on citizenship is therefore explained by the greater return on investment that comes with greater opportunities for participation and greater host society openness to naturalised citizens.
Det forhold, at hindringerne for beskæftigelse ernes, er en af de hyppigste virkninger af at opnå statsborgerskab.
The removal of these employment barriers is one of the major observed impacts of becoming a national.
Langsgående undersøgelser viser, at nye statsborgere, særligt fra tredjelande, i de år, der følger deres naturalisation, oplever større erhvervsmæssig mobilitet og hurtigere lønvækst, så de indhenter det nationale gennemsnit. Fordelene ved naturalisation varierer i omfang afhængigt af strukturbetingede faktorer (den grad, i hvilken staten og værtssamfundet præmierer statsborgerskab) og personlige faktorer (såsom alder).
Longitudinal surveys show, that in the years following naturalisation, new citizens, especially former third-country nationals, enjoy greater occupational mobility and rapid growth in their wages, “catching up” with the national average.
Erhvervelsen af statsborgerskab bliver i sig selv endnu et redskab til at opnå ligestilling, idet tredjelandsstatsborgere med fast ophold bliver omfattet af national og europæisk lovgivning til bekæmpelse af forskelsbehandling.
The acquisition of nationality presents itself as a further tool to promote equal opportunities by bringing permanent third-country national residents under the scope of national and EU anti-discrimination legislation.
Indvandringslandet har en interesse i at sikre fuld socioøkonomisk og politisk inddragelse gennem anerkendelsen af fuldt statsborgerskab for sine indbyggere med fast ophold.
Countries of immigration have an interest in securing full socioeconomic and political inclusion through the recognition of full citizenship for its settled residents.
Det forhold, at antallet af europæiske indvandrere med fast ophold er steget i løbet af de sidste 25 år, betyder, at der er flere kandidater, som kan søge om statsborgerskab i EU’s medlemsstater.
The fact that Europe’s settled immigrant population has been growing over the past quarter century means that more candidates are eligible for the acquisition of the EU’s nationalities.
Erhvervelsesprocenterne har haft en tendens til at stige i de fleste lande, men varierer og svinger i hele EU.
Acquisition rates have tended to rise in most countries, but diverge and fluctuate across the EU.
Fra 1996 til 2005 var de forholdsvis uændrede i lande som Italien og Spanien, mens de svingede markant fra år til år i Danmark og Ungarn.
From 1996 to 2005, they remained relatively static in countries like Italy and Spain, while they fluctuated significantly year-to-year in Denmark and Hungary.
Nogle steg over tid, som i Finland og Det Forenede Kongerige.
Some increased over time, as in Finland and the UK.
Andre toppede og faldt senere, som i Belgien og Østrig.
Others peeked and later subsided, as in Austria and Belgium.
Atter andre faldt, nogle gange drastisk, som i Nederlandene.
Others declined, sometimes sharply, as in the Netherlands.
Trods den generelle stigning i antallet af nye statsborgere er procentsatserne fortsat lave i EU, særligt sammenlignet med de traditionelle indvandringslande som f.eks. Australien og Canada, hvilket understreger vigtigheden af, at indvandrere opnår statsborgerskab.
Despite the general rise in the number of new citizens, rates remain low across the EU, especially in comparison to traditional countries of immigration like Australia and Canada which emphasise the importance of the acquisition of nationality for immigrant groups.
I EU-27 blev der i 2006 f.eks. kun tildelt 25 statsborgerskaber pr. 1 000 udenlandske borgere.
For example, in the EU-27 in 2006, only 25 citizenships were granted per 1,000 foreign residents.
Kun en lille del af de ikke-statsborgere, der kan ansøge om statsborgerskab, gør det faktisk.
Only a small proportion of the non-nationals eligible to acquire nationality actually apply.
Resten forbliver »samfundsborgere« resten af deres tid i landet, hvad enten det skyldes et bevidst valg, omstændighederne eller vanskeligheder i forbindelse med naturalisationsprocessen.
The rest remain “civic citizens” for the rest of their lives in the country, whether by choice, circumstance, or complications in the naturalisation process.
Der er mange forklaringer på de konstant lave og divergerende procentsatser for erhvervelse af statsborgerskab i EU.
There are many explanations for persistently low and divergent rates of acquisition of nationality in the EU.
Én forklaring er, at incitamentet til at opnå statsborgerskab er mindre for personer med længerevarende ophold og EU-borgere med bopæl i en anden EU-medlemsstat.
One is that the incentive to acquire nationality is lower for long-term residents and EU citizens living in another EU Member State.
Personer med længerevarende ophold har f.eks. en vis sikkerhed i deres opholdstilladelse og behandles allerede på lige fod med landets statsborgere i forhold til beskæftigelse, uddannelse, sundhedsvæsen og lokalvalg.
For example, long-term residents have secured relative residence security and already receive equal treatment with national citizens in employment, education, healthcare, and local elections.
Mange andre aspekter inden for statsborgerpolitik og -procedurer indvirker på deres muligheder for at blive integreret og senere deltage som statsborgere.
Many more aspects of nationality policies and procedures impact their opportunities to integrate and their later participation as national citizens.
De konstant lave procentsatser for erhvervelse af statsborgerskab kan vendes til en stigning ved at fjerne visse elementer i statsborgerskabslovgivningen, som utilsigtet lægger store hindringer i vejen for ansøgerne og dermed afskrækker ikke-statsborgere med fast ophold fra at søge.
Persistently low rates for the acquisition of nationality can be raised by removing certain elements in nationality law that unintentionally create major obstacles discouraging applications from the settled non-national population.
En kortlægning af de europæiske landes nationale politikker vedrørende erhvervelse af statsborgerskab og forbindelserne til indvandring kan findes i :
EU-wide mappings of national policies on the acquisition of nationality and its links to migration can be found in :
Opholdskrav, der ligger inden for nye indvandreres rækkevidde
Residence requirements within the reach of newcomers
De to primære krav, der betyder, at en ikke-statsborger kan ansøge om naturalisation, er, at den pågældende har lovligt varigt ophold, og at opholdet har varet i et bestemt antal år.
Two major requirements that determine eligibility for naturalisation are legal habitual residence and a certain number of years’ residence.
I den europæiske konvention om statsborgerskab fastsættes der en maksimal opholdsperiode på 10 år.
The European Convention on Nationality sets a maximum residence period of ten years.
Det tager ikke højde for de enkelte staters prioriteringer med hensyn til at lette integrationen af indvandrere.
This does not take into account state priorities on facilitating immigrant integration.
Hvad angår naturalisation, kan lettelser ifølge den forklarende rapport til den europæiske konvention om statsborgerskab omfatte afkortning af den påkrævede opholds-periode, lavere sprogkrav, en lettere procedure samt lavere proceduregebyrer.
In the context of naturalisation, facilitation, according to the explanatory report of the European Convention on Nationality, can include a reduction of the length of required residence, less stringent language requirements, an easier procedure and lower procedural fees.
Mange førstegenerationsindvandrere opnår en faktisk tilknytning til og praktisk viden om landet efter bare få års ophold.
Many first generation immigrants acquire genuine and effective links and practical knowledge of the country after just a few years’ residence.
Det er muligt, at de opfylder betingelserne for medlemskab og ønsker at forpligte sig i forhold til de rettigheder og forpligtelser, der følger med statsborgerskab.
They may fulfil conditions for membership and wish to commit to the rights and responsibilities of national citizenship.
Indvandrerne kan i flere forskellige lande søge om naturalisation på omkring det samme tidspunkt, som de kan opnå længerevarende ophold som foreskrevet i EF-direktivet.
Immigrants in several countries become eligible to apply for naturalisation around the same period as they become eligible for long-term residence as set down in the EC directive.
De kan derefter vælge mellem at blive fuldgyldig statsborger eller »samfundsborger«
They can then choose between becoming a full national citizen or a “civic citizen.”
De kriterier, der skal opfyldes for at opnå naturalisation, kan afspejle, at almindelige nye indvandrere kan være egnede til og interesserede i at blive nationale statsborgere efter få års ophold.
The eligibility criteria for naturalisation can reflect the fact that ordinary newcomers may be qualified and eager to become national citizens after a few years’ residence.
Som tilsigtet var reformerne af den belgiske statsborgerskabslov i 1984, 1991 og 2000 væsentlige faktorer for at lette integrationen af ikke-statsborgere, ved at flere erhvervede statsborgerskab.
As intended, the reforms of the Belgian Code on Nationality in 1984, 1991, and 2000 were the key factors for facilitating the integration of non-nationals through greater acquisition of nationality.
Reformen i 2000 ændrede kravet om lovligt ophold for den skønsmæssige procedure i parlamentet fra fem til tre år for almindelige førstegenerationsindvandrere.
The 2000 reform reduced the legal residence requirement for the discretionary parliamentary procedure from five to three years for ordinary first generation immigrants.
Reformen lettede også den ubetingede ret til statsborgerskab ved erklæring efter syv år.
The 2000 reform also facilitated the unconditional right to nationality by declaration after seven years.
Inden for ti år er den andel af indvandrerbefolkningen, der ikke har belgisk statsborgerskab, faldet fra to tredjedele i 1995 til cirka halvdelen.
In the space of ten years, the fraction of the immigrant population without Belgian nationality has fallen from two-thirds in 1995 to about half.
Siden 2003 er erhvervelsesprocenten faldet og har holdt sig stabilt på 1997-niveauet.
Since 2003, acquisition rates have fallen and remained stable at 1997 levels.
Som led i en ny generel indvandringsstrategi blev det med reformen af den tyske statsborgerskabslov fra 1999/2000 anerkendt, at erhvervelse af statsborgerskab var ønskeligt i forhold til Tysklands status som et indvandringsland.
As part of a new comprehensive migration strategy, the 1999/2000 Reform of the German citizenship law recognised that the acquisition of nationality was a desirable outcome of Germany’s status as a country of immigration.
Afkortningen af opholdskravet fra 15 til 8 år øgede i betydelig grad udlændingenes villighed til at blive tyske statsborgere.
Facilitating the residence requirement from 15 to eight years significantly raised the willingness of foreigners to become Germans.
De lader sig fortsat naturalisere i højere grad end nogensinde før 1998.
They are still naturalising more than they ever had before 1998.
Det korteste opholdskrav er forbeholdt grupper af førstegenerationsindvandrere med en angiven faktisk tilknytning som skitseret i den europæiske konvention om statsborgerskab.
The shortest required residence period is reserved for first generation groups with specific genuine and effective links that are outlined in the European Convention on Nationality.
Der findes f.eks. adskillige internationale retsakter, der angiver forskellige typer tilknytning på grundlag af individuelle behov for beskyttelse, såsom for konventionsflygtninge, statsløse personer og statsløse børn, der er født i landet.
For example, there are various international legal instruments that specify links based on individual needs for protection, such as for recognised refugees, stateless persons and stateless children born on the territory.
I Flygtningekonventionens artikel 34 fastsættes det, at staterne så vidt muligt skal lette naturalisationen af flygtninge ved så vidt muligt at fremskynde behandlingen af naturalisationssager og nedsætte afgifterne for og omkostningerne ved denne behandling.
Article 34 of the Refugee Convention provides that States shall facilitate as far as possible the naturalisation of refugees by expediting naturalisation proceedings as far as possible and reducing the charges and costs.
Efter den belgiske reform i 2000 blev opholdskravet for disse grupper sat ned til to år. I f.eks.
After the 2000 Belgian reform, the residence requirement for these groups was lowered to two years.
Irland og Luxembourg lever naturalisationsbehandlingen op til behovet for international beskyttelse ved yderligere at fritage flygtninge fra flere væsentlige betingelser, såsom sprogkundskaber.
In for instance Luxembourg and Ireland, naturalisation procedures meet the need for international protection by further exempting refugees from several material conditions, such as language knowledge.
I lov af 2002 om ændring af loven om statsborgerskab reagerede Slovenien på de internationale retlige standarder om at lempe reglerne for naturalisation af konventionsflygtninge og statsløse personer m.fl.
In its 2002 Act amending the Citizenship Act, Slovenia responded to international legal standards to relax naturalisation for recognised refugees and stateless persons, among others.
Denne reform har medført mindre afhængighed af den usædvanlige procedure og en væsentlig stigning i anvendelsen af den nye, lettere metode.
This reform has led to a decreased dependence on the exceptional procedure and an important increase in the use of the facilitated method.
Landene giver ofte statsborgeres ægtefæller eller partnere en uafhængig status i statsborgerskabslovgivningen.
Countries often grant the spouses or partners of nationals an independent status in nationality law.
Denne kønsspecifikke tilgang sikrer lighed mellem mænd og kvinder og familiens enhed i forhold til statsborgerskab.
This gender-sensitive approach ensures the equality of men and women and family unity in nationality.
Statsborgeres ægtefæller kan søge efter et års ophold og ægteskab i Spanien eller efter seks måneder i Italien, hvis ægtefællen allerede havde fast ophold i landet.
Spouses of nationals may apply after one year of residence and marriage in Spain or after six months in Italy if the spouse was already a resident.
Statsborgeres partnere eller samlevere er omfattet af reglerne i lande som Belgien og Portugal.
The partners or co-habitants of nationals are included in countries like Belgium and Portugal.
Enkelte lande letter stadig mulighederne for opnåelse af naturalisation for »foretrukne« grupper af en bestemt etnisk eller national oprindelse på grundlag af de historiske forbindelser med de pågældendes land.
A few countries still facilitate naturalisation for “preferential” ethnic or national groups, based on historical links with their country.