natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Efter prisfaldet på 40 % i 1974 udformede kommissær Henri Simonet et prisprogram for de enkelte produkter og de enkelte markeder i samarbejde med Eurofer. Denne plan kunne dog ikke forhindre det kraftige prisfald.
As a reaction to the 40 % fall in prices in 1974, Commissioner Henri Simonet, together with Eurofer, drew up a schedule of prices per product and per market.
Priskonkurrencen inden for Fællesskabet, navnlig fra Bresciani, fortsatte.
Firms within the Community, the Bresciani in particular, rivalled with each other to force prices down even further.
I 1977 forsøgte Kommissionen at foreslå virksomhederne en frivillig regulering for de enkelte produkter og de enkelte markeder.
In 1977, the Commission wanted undertakings to apply a system of voluntary regulation by product and market.
Der blev kun ydet investeringsstøtte, mod at forældede installationer blev lukket.
Investment aid was granted only in exchange for the closure of outdated capacity.
Der blev opkrævet et særligt bidrag fra medlemsstaterne, som gik til regional og social omstilling som supplement til EKSF’s indsats.Resultaterne af denne plan var også meget begrænsede, for medlemsstaterne forsøgte at bremse de faldende investeringer på deres område.
A special contribution from the Member States was levied and used for regional and social conversion to supplement
) Étienne Davignon, tidligere næstformand i Kommissionen, i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab gennem halvtreds år: fireogtredive vidnesbyrd (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
) Étienne Davignon, former Vice-President of the Commission, in Fifty years of the European Coal and Steel Community, 34 different perspectives (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf).
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab var absolut katastrofalt.
Fifty years of European coal and steel
Priserne fortsatte deres fald, og virksomhedernes finansielle resultater smuldrede.
In 1980, only 50 % of steelmaking capacity was being used, a course for total disaster. Prices continued to fall, financial results were horrendous.
Den tyske stålindustri mistede 1 mio. DEM om dagen pr. virksomhed, British Steel havde et tab på 16 GBP pr. produceret ton stål.
Each German steel company was losing DEM 1 million a day; British Steel was losing GBP 16 on each tonne of steel produced.
Formanden for IRI (Instituttet for Industriel Genopbygning), Romano Prodi, annoncerede i 1982 en drastisk nedskæring af Finsiders aktiviteter. »I vinteren 1983-1984 befandt den europæiske stålindustri sig i en katastrofal tilstand: Ikke et land, ikke en virksomhed (privat eller offentlig) blev skånet; tabene var katastrofale og gælden kolossal. Alle nye fabrikker blev i realiteten omstillet til skrot eller lukket, og alle andre fabrikker blev underudnyttet, stålområder, der blev overladt til sig selv, forfaldt« (61).
Romano Prodi, President of the Institute for Industrial Reconstruction (IRI), announced a drastic reduction of Finsider’s activities in 1982.
Det, der blev til Davignon-planen efter kommissær Étienne Davignon, bestod af tre dele. En intern del, der fokuserede på de obligatoriske kvoter for produktionen og for leverancerne, der gjorde det muligt at fastfryse virksomhedernes markedsandele, hvorved fordelene ved en aggressiv prispolitik forsvandt.
What was to become the Davignon Plan, named after Commissioner Étienne Davignon, took a three-pronged approach.
Alle virksomhederne nød godt af denne beskyttelse.
All the steel firms enjoyed this protection.
En del, der, samtidig med at den accepterede den nationale støtte til stålindustrien, ledte dem i retning af en rationel nedskæring af produktionskapaciteten.
The second part allowed State aid for steel but guided the industry towards a rational reduction in production capacities.
Og endelig en ekstern del, der begrænsede importen fra tredjelande.
Lastly, there was an external part which limited imports from third countries.
Denne bestemmelse blev suppleret med direkte social støtte (62).
This was supplemented by direct social aid (61).
Davignon-planen skulle oprindeligt løbe frem til den 31. december 1985, men blev forlænget til den 30. juni 1988.
Originally to last until 31 December 1985, the Davignon Plan was extended to
Produktionsudstyrets udnyttelsesgrad steg til
Chapter 2 Limitations and successes of the common market for coal and steel
Lettet for sin gæld blev den i 1989 til Ilva-koncernen.
Major steel firms in 1965 and in 2002 n u l l
Den genindførte dog ikke ordningen fra 1980’erne og gennemførte ledsageforanstaltninger, idet den knyttede tildelingen af støtte tæt sammen med omstruktureringerne og det nøjagtige ophør af medlemsstaternes støtte. Kodeksen for støtte (februar 1980 og august 1981) gjorde det muligt at kontrollere enhver form for støtte, der blev ydet til industrien.
In 1965, the national base of each steel group was easily identi-fi stable, but this was no longer the case by 2002, as most of the groups that survived the crises had become multinationals.
Vejen til privatisering var eksplicit åben for de nationaliserede koncerner.
In 2002, the world leader, Arcelor, was European and the largest US firm was in 11th place.
Der var tale om et vendepunkt i fællesskabspolitikken.
Chinese steel firms were gaining ground.
Dette resultat og den stigende efterspørgsel gjorde det igen muligt at styrke produktionsudstyrets udnyttelsesgrad og virksomhedernes økonomiske balance.
The performances of the new European steel industry in terms of productivity — which are the causes and consequences of these changes — are impressive.
Fra 1996 stabiliseredes situationen, hvilket gjorde det muligt at skabe en ny dynamik.
In 1952, a US steelworker produced about 136 tonnes of steel a year, whereas a French worker produced some 64 tonnes.
I denne sammenhæng udforskede virksomhederne forskellige muligheder.
In 1974, the USA was still well in the lead, with 258 tonnes against 128.
Nogle førte en diversificeringspolitik, således at aktiviteterne på stålområdet kom til at udgøre en mindre del af deres aktiver, hvilket var tilfældet for de tyske koncerner. Andre indledte en øget specialisering i enkelte produktionslinjer eller på enkelte fagområder, hvilket var tilfældet for Usinor i Frankrig, Riva eller Lucchini i Italien eller for Arbed, der øgede sin specialisering i lange produkter.
With some 600 tonnes per worker in 2002, apparent productivity in the Europe of 15 was level with Japan and higher than that of the USA.
Endelig oplevede man afslutningen på den nationalistiske stålindustri.
The policy implemented by the European Commission using the legal instruments deriving from the Treaty of Paris had been the main tool in the renewal of continental steel.
Alle de tidligere tankemønstre, der knyttede de nationale stålindustrier til et bestemt land og et bestemt område, blev dybtgående ændret.
It was backed by the strategies of the steel companies and assisted by national policies.
Dels blev de europæiske stålvirksomheder internationale: Arbed etablerede sig i Brasilien, British Steel i USA og Nederlandene, Usinor i Thailand, Belgien og det tidligere Østtyskland. Ganske vist var denne internationale ekspansion ikke en ubetinget succes.
In this respect it can be said that Europe saved the steel industry.
Mens Arbed allerede i 1983 »trak sig ud af hvepsereden i Saar« (64), indgik Usinor derimod i et samarbejde med Saarsthal, der gik konkurs i 1993.
The ECSC steel policy was exemplary. The ECSC was ‘a model of sectoral intervention that is unique in the history of modern industry’ (64).
Hvorom alting er, har den europæiske stålindustri udviklet sig fra samarbejde til globalisering og har oplevet en hidtil uset bølge af koncentrationer.
The experience in fact gave rise to hopes that its example could once again be followed. ‘The ECSC Treaty is defunct.
En sammenligning af den europæiske stålindustris produktionsstrukturer i 1965 og i 2002 er ret fascinerende, fordi landskabet i så høj grad har ændret sig (se nedenstående figurer). figurer).
However, at a time when there is criticism of certain negative effects of globalisation, it would be wise for the sake of healthy regulation in a competitive market economy, to give thought to ensuring that some of the basic principles inherited from the ECSC Treaty are respected’ (65).
Europæiske jern- og stålvirksomheder i 1965 og 2002 nu l l
A healthy budget and an effective financial policy
I 1965 kunne hver enkelt stålkoncerns nationale basis nemt iden-tifi ceres, men dette var ikke længere tilfældet i 2002, hvor størstedelen af de koncerner, der havde overlevet krisen, var blevet multinationale.
The financial history of the ECSC is not well known (66). It is true that the budget of the first Community might seem small compared with the budgets of the Member States or those of the European Union.
Der findes ikke nogen international klassificering fra 1965, men de europæiske virksomheder haltede dengang langt bagefter de amerikanske og japanske koncerner.
In 1962, the ECSC budget accounted for 13 % of the EEC budget, in 1989 it accounted for 0.5 % of the budget of the Communities and, in 2002, 0.1 % of the European Union budget.
I 1952 producerede en amerikansk arbejdstager inden for stålindustrien omkring 136 t stål om året, mens en fransk arbejd s-tager kun producerede omkring 64 t. I 1974 lå USA fortsat øverst med 258 t mod 128.
The unit of account became the European unit of account, a ‘currency basket’, in 1975.
Med omkring 600 t pr. arbejdstager i 2002 lå produktiviteten for arbejdskraften inden for stålindustrien i EU-15 på linje med produktiviteten i Japan, mens den overgik produktiviteten i USA.
From 1981 to the end of 1998, amounts were expressed in ECU and from 1 January 1999 in euros.
Den europæiske stålindustri er blevet reddet, omstruktureret og har realiseret en fantastisk produktivitetsstigning.
The chart below shows the fluctuations of the European currency against the dollar.
Den er blevet suppleret med virksomhedernes strategier og ledsaget af de enkelte landes politik. Man kan ud fra dette synspunkt fastslå, at Europa reddede stålindustrien.
All the budgetary and financial data presented in this document are taken from the ECSC financial reports.
Det er ikke for store ord at bruge, for krisen var af et sådant omfang, at denne århundredgamle industris forsvinden var en mulighed, og det blev i øvrigt overvejet. EKSF’s politik på stålområdet har været eksemplarisk.
In the period 1950–70, the unit of account of the European Payment Union and the European Monetary Agreement was based on exchange rates for the European currencies with a value equivalent to the
EKSF er »en enestående model for intervention på sektorplan i den moderne industris hi -storie« (65). Denne erfaring har givet håb om, at dette eksempel vil blive fulgt op. »EKSFtraktaten udløber.
The data in this paper are expressed at current prices, i.e. the prices of the year in question.
) Emilio Gabaglio, generalsekretær i Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation, i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab gennem halvtreds år: fireogtredive vidnesbyrd (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
If it is borne in mind that the Union budget is approximately equivalent to that of Denmark at the end of the century, it puts the sums involved into perspective.
) Yves-Thibaud de Silguy, generaldirektør for Suez, tidligere medlem af Europa-Kommissionen, i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab gennem halvtreds år: fireogtredive vidnesbyrd (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
The following graph shows that the ECSC’s financial policy, although modest, nonetheless played an important role for the firms concerned by the Treaty and that this policy was on the whole an example of rigour and effectiveness.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab
Fifty years of European coal and steel a fund that would allow the ECSC to provide a guarantee for its borrowing operations.
For at Den Høje Myndighed kunne opkræve denne første »europæiske skat«, åbnede den bankkonti i medlemsstaterne, så virksomhederne kunne foretage deres indbetalinger direkte. Systemet blev iværksat i januar 1953.
The High Authority opened bank accounts in the Member States into which firms could pay this first ‘European tax’ direct.
Selv om der ikke var tale om en større indsats fra virksomhedernes side, har den senere udvikling i afgiftssatsen givet anledning til skarpe drøftelser.
Although the levy did not represent significant amounts for the firms, there was fierce discussion whenever a change in the levy rate was proposed.
Det fremgår af nedenstående figur, at afgiftssatsen altid er forblevet under 1 %.
The following chart shows that the levy was always less than 1 %.
Afgiftssats og EKSF’s løbende indtægter nu l l
ECSC levy rate and current revenue n u l l
Denne figur er dobbelt, idet den til venstre viser afgiftssatsen, til højre de løbende indtægter fra afgiften.
The current revenue curve reflects the impact of inflation and the enlargements.
Udviklingen i de løbende indtægter afspejler stigningen i inflationen og udvidelserne.
This dual-scale graph has the levy rate on the left and current revenue from the levy on the right.
Kilde: EKSF’s finansberetninger. finansberetninger.
Source: ECSC financial reports.
Fordelingen af afgiftsindtægterne på de enkelte lande afspejler helt nøjagtigt den faktiske produktion. Det er ikke nødvendigt at lave en grafisk fremstilling. Den ville blot vise et indlysende faktum, nemlig at det tyske bidrag var det største.
The distribution of levy revenue by country reflects actual output so precisely that a graph is not necessary.
Det faldt til under 50 % i 1965 på grund af den italienske stålindustris voksende relative betydning.
It fell below the 50 % mark in 1965 because of the relative rise of the Italian steel industry.
Ved traktatens udløb lå den på omkring 35 % på grund af udvidelserne, navnlig Det Forenede Kongeriges tiltræden.
By the time the Treaty expired, it had settled at around 35 % as a result of the enlargements, especially the arrival of the United Kingdom.
Siden 1973 har det britiske bidrag været højere end Frankrigs.
After the UK joined in 1973 its contribution was larger than that of France.
Afgiftsbeløb pr. ton produkt i løbende ERE for tre år
Amount of the levy per tonne of product, in current EUA, over three years
Færdige produkter
Finished
Ved den samme afgiftssats er indtægterne fra stål næsten fem gange højere end fra kul.
For the same overall levy rate, the income from steel was almost five times greater than that from coal.
EKSF-budgettets anden indtægtskilde var overskuddet fra de finansielle transaktioner.
The ECSC budget’s second resource is the balance on its financial operations.
Rentesatserne indebar en dobbelt fordel. Rentesatserne på de lån, som EKSF optog, gjorde det muligt at yde lån til virksomhederne med en finansiel margen, mens denne sats forblev mere fordelagtig for virksomhederne end den sats, de kunne opnå på markedet.
The interest-rate effect produced a twofold benefit: the rate of interest on amounts raised by the ECSC was such as to allow it to on-lend to firms and still secure a small margin, while the loans were offered at a better rate than the firms could have obtained on the market.
Man må huske på, at den reelle rentesats ofte var negativ i 1970’erne, hvor inflationen var høj.
It should also be borne in mind that when inflation was high during the 1970s, the real rate of interest was often negative.
Alt i alt var EKSF’s finansielle indtægter en langt større indtægtskilde end afgifterne.
Overall, the ECSC’s financial income constitutes a far larger resource than the levy.
Afgifternes andel af indtægterne var faldende: 36 % i 1965, 27 % i 1975, 22 % i 1997.
The proportion of total revenue accounted for by the levy steadily decreased: 36 % in 1965, 27 % in 1975 and 22 % in 1997.
Dette resultat er ret bemærkelsesværdigt for en offentlig institution.
This is something rather unusual for a public institution.
EKSF’s finansielle ressourcer gav det mulighed for ikke at øge skattetrykket (afgiften), men også at føre en egentlig finanspolitik og påtage sig udgifter, som afgiften alene ikke kunne have dækket.
The ECSC’s financial resources enabled it to avoid increasing the tax burden (the levy), and also to conduct a genuine financial policy and to meet expenditure that the levy alone would not have allowed.
Hermed åbnes spørgsmålet om »retfærdig gengældelse«, der nogle gange stilles, selv om dette ikke er i overensstemmelse med fællesskabsprojektets filosofi og heller ikke med gennemførelsen af dets regionale omfordelingspolitikker.
This of course raises the issue that is dear to some, whether every country receives a ‘fair return’, despite the fact that it is contrary to the principles of the Community project and to its regional redistribution policies.
Lad os sige tingene uden omsvøb. Ved forvaltningen af EKSF’s ressourcer kunne man ikke se bort fra de vigtigste bidragsydende lande, navnlig når der, som det var tilfældet med Tysklands stærke stilling inden for kul og stål, var tale om en
To put things bluntly, ECSC resources could not be managed in a way that ignored the substantial contributions paid by some countries, especially where the imbalance was very large, as it was because of the might of the German coal and steel industries.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab meget ulige situation.
Fifty years of European coal and steel
De målrettede udgifter
Targeted expenditure
EKSF’s administrative udgifter var lave.
The ECSC had little by way of administrative expenditure.
Forholdsvist var de betydelige i starten, hvor tjenestemændene skulle lønnes, og de fi nan-sielle ressourcer endnu ikke var fuldt udbyggede. De stabiliserede sig imidlertid hurtigt på et lavt niveau.
Proportionally, it was higher at the start when staff had to be paid and the financial resources had not yet come fully on stream.
F.eks. udgjorde de 11,439 mio. RE i 1959, dvs. 42,4 % af udgifterne og 28,51 % af indtægterne.
For example, the total was 11.439 million u.a. in 1959, or 42.4 % of expenditure and 28.51 % of revenue.
De fordelte sig således: lønninger, godtgørelser, afgifter: 22,9 %; diverse driftsudgifter: 10,9 %; forsamlingen: 4,21 %; Rådet: 3,2 %; Domstolen: 1,2 % (68).
This broke down as follows: salaries, allowances, charges: 22.9 %; operating and other costs: 10.9 %; Assembly: 4.21 %; Council: 3.2 %; Court: 1.2 % (67).
Deres andel faldt dernæst og udgjorde i 1967 30 % af EKSF’s udgifter.
Thereafter, this share tended to fall and accounted for some 30 % of ECSC expenditure by 1967.
Senere blev de fastsat til 5 mio. RE om året i fusionstraktaten. Dette beløb udgjorde et bidrag fra EKSF-budgettet til Fællesskabernes generelle administrative drift.
It was subsequently covered by the flat-rate allocation of 5 million a year under the merger Treaty in the form of a contribution from the ECSC budget to the general administration of the Communities.
Dets relative andel af de samlede udgifter var faldende.
The relative share of total expenditure decreased steadily.
I starten var de to vigtigste poster for ikke-tilbagebetalings-pligtige udgifter tilpasningsstøtte og støtte til forskning.
Initially the two largest ‘grant’ items were redeployment aid and research aid.
Støtten til forskning har været ret stabil i løbet af de 50 år, og en analyse af den findes i kapitel 5.
The latter retained the same form throughout the 50 years; it is analysed in Chapter 6.
Udgifterne til tilpasningsstøtte er i traktatens løbetid blevet suppleret med udgifterne til omstillingsstøtte og forskellige former for socialhjælp.
Expenditure on redeployment aid was supplemented during the lifetime of the Treaty by expenditure on conversion aid and various forms of social aid.
Herudover er der udgifterne til den finansielle forvaltning.
There was also the expenditure connected with financial management.
I årenes løb har fordelingen af disse poster svinget meget på grund af de finansielle udgifter (tilbagebetaling af lån, renter osv.), der forfaldt på forskellige tidspunkter.
Over the years, the size of the different items varied considerably as the financial charges (repayment of loans, interest, etc.) had varying maturity dates.
De udgjorde f.eks. 30 % af udgifterne i 1960 og 86 % i 1980.
For instance, they accounted for 30 % of expenditure in 1960 but 86 % in 1980.
Udgifterne til tilpasning og omstilling varierede ligeledes betydeligt på grund af konjunkturerne og voksede kraftigt, efterhånden som virksomhederne lukkede.
Redeployment and conversion aid also fluctuated considerably in keeping with the economic climate; they inevitably rose at the time of closures of pits and steelworks.
De udgjorde f.eks.
In 1970, for example, they accounted for 11 % of expenditure, but 45 % in 1990.
Det skal understreges, at alle disse kontroller altid har givet anledning til en positiv vurdering, hvilket i øvrigt er enestående i de internationale organisationers historie.
It should be noted that all the audits resulted in a positive assessment, an event that is still exceptional in the history of international organisations.
Endvidere har det øgede antal kontroller helt sikkert lettet EKSF’s låneoptagelse.
In addition, the growing number of checks certainly helped the ECSC in raising loans on the financial markets.
Låneoptagelse og udlån: en finansiel succes
Borrowing and lending: a financial success
Traktaten indeholder bestemmelser om, at Fællesskabet kan stille finansieringsinstrumenter til rådighed for virksomhederne, så de kan foretage investeringer (artikel 54: Den Høje Myndighed kan lette gennemførelsen af investeringsprogrammer ved at yde lån til virksomhederne med henblik på deres investeringer og deltager i tilpasningsudgifterne).
The Treaty states that the Community may place financial resources at the disposal of firms to enable them to make investments (Article 54: ‘The High Authority may facilitate the carrying out of investment programmes by granting loans to undertakings or by guaranteeing other loans which they may contract’).
Med henblik herpå kan Den Høje Myndighed optage lån (artikel 49).
For this purpose, the High Authority may contract loans (Article 49).
Manglen på kapital var meget stor i Europa efter krigen, og størstedelen af finansmarkederne var ikke i stand til at stille investeringerne i genopbygning og modernisering af de europæiske industrier til rådighed. Derfor var Marshall-planen af afgørende betydning i forbindelse med det såkaldte »dollar gap«.
There was very little capital available in Europe after the war and most financial markets were unable to cover the investments in the reconstruction and modernisation of European industry; hence the decisive importance of the Marshall Plan in the context of the ‘dollar gap’.
Europa var ruineret og havde vanskeligt ved at skaffe sig dollars til at betale indkøb i USA.
Europe was in ruins and had considerable difficulty in obtaining dollars to pay the United States for its purchases.
Derfor var EKSF’s finansielle aktivitet, skønt beskeden i starten, et væsentligt bidrag for virksomhederne. Det er også grunden til, at Jean Monnet tillagde de første forhandlinger om et amerikansk lån, der fandt sted i 1953, stor betydning.
That is why the financial activity of the ECSC, even at its modest beginnings, represented an appreciable contribution for the firms concerned.
Det amerikanske finansmarked var en næsten uomgængelig mulighed, når der skulle skaffes midler, men det drejede sig ligeledes om at øge USA’s interesse for EKSF.
It is true that the US financial market was virtually the only source of funds at the time, but it was a measure of US interest in the ECSC.
Jean Monnet foretog en første rejse for at gøre reklame for EKSF i medierne, blandt erhvervsfolk og blandt politikere. Ved denne lejlighed udnyttede han sine mange forbindelser.
Jean Monnet’s first trip was to promote the ECSC to the media, industrialists and politicians, and here he made use of his significant capital of contacts.
Han vendte tilbage i april 1954 for at indgå en aftale.
He returned in April 1954 to conclude the agreement.
Resultaterne af denne indsats var relativt skuffende.
The outcome of his efforts proved relatively disappointing.