natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det første er ligefremt: giver artikel 119, uafhængigt af enhver national retsforskrift, arbejdstagere ret til at anlægge sag ved de nationale domstole for at få princippet om lige løn overholdt og i bekræftende fald fra hvilket tidspunkt?
The first is straightforward — did Article 119 directly confer upon a worker, without the intervention of national legislation, a right of action in the national court to enforce the principle of equal pay, and if yes, from what date.
Det andet spørgsmål, der blev forelagt, tilsyneladende subsidiært, var: har artikel 119 fået virkning i medlemsstaternes nationale ret i medfør af retsakter udstedt af EØF's myndigheder (i bekræftende fald hvilke og fra hvilket tidspunkt?), eller må der på dette område anerkendes en enekompetence for den nationale lovgiver?
The second question asked, apparently alternatively, whether Article 119 became enforceable in the national court by reason of subsequent acts of the Community authorities, (and if yes, which and from what dates) or whether its enforceability should be regarded as depending exclusively from the competence of the national legislature.
Dette spørgsmål er til en vis grad overflødigt eller gentagende, men forvirringen afspejler forvirringen og flertydigheden i EØF's egen adfærd.
This question is to some extent redundant or repetitive but the confusion reflects the confusion and ambiguities of the conduct of the Community itself.
Overgangen fra den første ril den anden etape i EØF's overgangsperiode var betinget af en konstatering af, at de målsætninger, der udtrykkeligt er inde holdt i EØF-traktaten for den første etape, i det væsentlige var nået i virke ligheden.
The passage from the first to the second stage of the Community's transitional period was conditional upon a finding that the objectives specifically laid down in the Treaty for the first stage had in fact been attained in substance.
Det var helt klart, at det første etapemål i artikel 119 ikke var nået, da en konference af medlemsstaterne i 1961 indkaldtes for at overveje situationen.
Nevertheless on 30 December 1961 — as always, at the last moment — the conference decided that the second stage should start on 1 January 1962, the due date. So far as Article 119 was concerned,
For så vidt angår artikel 119, vedtog de en resolution, som føjede nogle detaljer til dens bestemmelser vedrørende lige løn, men som desuden tilstod en tidsfrist på endnu tre år — til 31. december 1964 — for den fuldstændige afskaffelse af lønmæssig forskelsbehandling på grundlag af køn.
they passed a resolution which added some details to its provisions touching equal pay but which went on to accord a grace period of a further three years — to 31 December 1964 — for the complete elimination of pay discriminations based on sex.
Formålet med resolutionen var uden tvivl at udelukke virkningen af overgangen til anden etape på bestemmelserne i artikel 119.
The purpose of the resolution was no doubt to suspend the effect of passage to stage two on the provisions of Article 119.
I Defrenne nr. 2 fandt Domstolen, at resolutionen fuldstændig manglede hjemmel for at udelukke disse bestemmelser: traktaten kan kun ændres i overensstemmelse med artikel 236, som bl.a. kræver, at ændringer skal tarificeres formelt af alle medlemsstaterne.
In Defrenne No 2 the Court held that the resolution was wholly ineffective to suspend those provisions: the Treaty could be amended only in accordance with Article 236, which required inter alia that amendments be formally ratified by all Member States.
På trods af denne påståede forlængelse af fristen, blev der i løbet af tids fristen kun udrettet lidt af de stater, der udviste forsømmelighed, for at råde bod på deres undladelse.
In spite of this purported extension of time during the grace period little was done by the States in default to remedy their default.
Kommissionen handlede i henhold til artikel 155 og indkaldte forskellige konferencer med det formål at fremskynde iværksættelsen og fremlagde flere rapporter, hvoraf den sidste, der er dateret den 18. juli 1974, meddelte, at Kommissionen agtede at påbegynde den retshåndhævelsesprocedure i henhold til artikel 169 mod medlemsstater, der stadig udviste forsømmelighed; i virkeligheden blev der ikke påbegyndt nogen sådan procedure. Imidlertid udstedte Rådet den 10. februar 1975 et direktiv (nr. 75/117) til medlemsstaterne, der pålagde disse at bringe deres lovgivning i overensstemmelse med artikel 119 og med visse detailregier, der var fastsat i
The Commission acting under Article 155 called various conferences for the purpose of expediting action and submitted a number of reports of which the last dated 18 July 1973 gave notice that it proposed to begin enforcement proceedings under Article 169 against Member States still in default; but no such proceedings were in fact started.
I overensstemmelse hermed var disse forpligtelser trådt i kraft, for så vidt angår Fællesskabets oprindelige medlem mer, fra begyndelsen af anden etape (hvilket vil sige fra den 1. januar 1962), og med hensyn til de nye medlemmer fra den dato, da Tiltrædelsestraktaten fik virkning (hvilket vil sige fra den 1. januar 1973).
(It must suffice here to note that the Court was anxious to place the Article in this kind of context, perhaps to justify the urgency it felt to give to the Article its fullest legal effect.)
Artikel 119 blev således frigjort fra sin sammenfiltring med beslutninger og direktiver, og tilbage blev kun spørgsmålet om dens betydning og virkning.
Next the Court is concerned to establish that the text of the Article gives indications which of themselves are precise enough to define enforceable legal obligations.
Ved at besvare dette spørgsmål afsagde Domstolen en dom, der er mere vidt rækkende end sædvanligvis, og som betragtet som en intellektuel udfoldelse, hvis jeg må udtrykke det således, er slående.
Accordingly it states (1) that the context of the Article makes it clear that equality of pay can be secured only by raising the lower level to the higher and (2) that a distinction must be made between direct and overt discriminations based on sex and those which are indirect and covert.
Den lægger en fast beslutsomhed for dagen med hensyn til at fremme EØF-traktatens målsætninger ved at tillægge fællesskabsbestemmelser direkte retsvirkning inden for den nationale retsorden og ved at gøre dette til det muliges yderste grænser — hvilke sande lig udstrækkes med betydelig genialitet.
It goes on to admit that the abolition of all such discriminations, covert as well as overt, might well require further community and national legislation establishing appropriate criteria.
Fremstillingens eller ræsonnementets etaper kan måske rekapituleres på følgende måde, idet der dog udelades nogle bestemte svar på bestemte af parterne fremførte indsigelser.
Overall abolition is no doubt the objective of convention No 100 of the International Labour Office of 1951 which speaks of equal remuneration for work of 'equal value', whereas Article 119 is concerned to secure equal pay for the same work (the French text has 'pour un même travail' where the English reads 'for equal work').
Domstolen understregede først, at artikel 119 vedrører selve EØF-traktatens grundlag, fordi artiklens formål er at gennem føre mulighed for fri konkurrence mellem medlemsstaterne ved at nægte dem alle den uretfærdige fordel, der består i at anvende kvindelig arbejdskraft til nedsatte lønsatser, og fordi dens videre formål er »at fremme en forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkår«, hvilket, som udtrykt i artikel 117 og i præamblen, er en anden af EØF-traktatens fremherskende målsætninger.
The limited direct overt discrimination struck at by Article 119 can without difficulty be identified by a court, especially if that discrimination results from legislative or administrative provisions or from collective bargaining agreements or where in one of the same undertaking (whether a public service or a private enterprise) a female worker is, for the same job, paid less than a male worker.
(Det må være tilstrækkeligt her at bemærke, at Domstolen var opsat på at placere artiklen i en sådan sammenhæng, måske for at retfærdiggøre den trang, den følte til at tillægge artiklen den størst mulige retsvirkning).
(At this point the argument must be taken as assuming that if the terms of Article 119 can be made sufficiently precise the Article should be construed as directly creating legal obligation between individual in the national counts.)
Domstolen fastslår dernæst, at artiklens tekst indeholder tilkendegivelser, der er præcise nok til at afgrænse retlige forpligtelser, som kan tvangsfuldbyrdes.
The Court goes on to say that objection to this conclusion cannot be raised from the terms of Article 119, and in particular not from the use of the word 'principle', since that word as used in the Treaty means that the provision in question is fundamental: to treat it as providing merely 'une indication vague' would be to upset the very basis of the Treaty.
I overensstemmelse hermed fastslår den, 1. at artiklens samenhæng gør det klart, at lige løn kun kan sikres ved at hæve det lave niveau til det høje, og 2. at der må sondres mellem direkte og åbenlys og indirekte òg skjult forskelsbehandling på grund af køn.
(The logic of the argument again falters here: the only alternative to giving Article 119 direct internal effect is not to treat it as 'une indication vague' — the real alternative is to construe it, as the text would seem to require, as improving an immediately binding positive obligation upon the Member States).
Den indrømmer dernæst, at afskaffelsen af enhver sådan form for forskelsbehandling, skjult såvel som åbenlys, let kan kræve yderligere fællesskabs- og national lovgivning, der fastsætter passende kriterier.
It had further long ago been established by the Court's decisions that the fact that an injunction is formally addressed to the Member States does not prevent the injunction from creating enforceable rights in individuals.
Den begrænsede direkte og åbenlyse forskelsbehandling, som artikel 119 sigter mod, kan uden van skelighed fastslås af en domstol, især hvis denne forskelsbehandling udspringer af lovbestemmelser eller kollektive arbejdsoverenskomster, eller hvor en kvindelig arbejdstager i samme virksomhed (hvad enten den er offentlig eller privat) får lavere løn end en mandlig arbejdstager for det samme arbejde.
over Article 119 categorically imposes an absolute duty upon the States to attain a specified result by a determined date: the binding character of this obligation is affected neither by the non-performance of the states nor by the default of the Community's organs in enforcing performance.
(På dette punkt må ræsonnementet antages at forudsætte, at artikel 119, hvis dens udtryk kan gøres tilstrækkelig præcise, bør fortolkes ved de nationale domstole, som om den direkte skaber retlige forpligtelser mellem enkelt personer).
To hold otherwise would be to permit lawlessness to become the measure of the legal duties created by the Treaty, a course not open to a court which had regard to the function attributed to it by Article 164.
Domstolen fastslår herefter, at indsigelser mod denne konklusion ikke kan baseres på artikel 119's formulering og i særdeleshed ikke på brugen af ordet »princippet«, da anvendelsen af dette ord i EØF-traktaten betyder, at den pågældende bestemmelse er grundlæggende: at behandle den, som om den kun foreskriver »une indication vague«, ville være det samme som at forstyrre hele EØF-traktatens grundlag.
'The reply to the first question must therefore be that the principle of equal pay contained in Article 119 may be relied upon before the national courts and that these courts have a duty to ensure the protection of the rights which this provision vests in individuals, in particular as regards those types of discrimination arising directly from legislative provisions or collective labour agreements, as well as in cases in which men and women receive unequal pay for equal work which is carried out in the same establish­ment or service, whether private or public.'
(Logikken i ræsonnementet vakler igen her: det eneste alternativ til at tillægge artikel 119 direkte national virkning er ikke at behandle den som »une indication vague« — det virkelige alternativ er at fortolke den, som teksten synes at kræve, som om den umiddelbart pålægger medlemsstaterne bindende positive forpligtelser).
It was not. In the course of argument the representative of Ireland and the representative of the United Kingdom both of whom had appeared in order to sustain the view that Article 119 did not have direct internal effect, had submitted inter alia that the giving of such an effect to the Article would produce economic chaos.
Yderligere er det for lang tid siden blevet fastslået ved Domstolens afgørelser, at det faktum, at et påbud formelt retter sig til medlemsstaterne, ikke afskærer det fra at skabe rettigheder, som enkeltpersoner kan kræve håndhævet.
The United Kingdom representative submitted that the burden of arrears of wages from 1 January 1973 though falling unequally on various sectors of the economy, depending upon the proportion of women employed and the dis­parity existing between male and female wage scales, would hit with great severity a number of enterprises which he listed, and especially the clothing industry.
Artikel 119 pålægger yderligere kategorisk medlemsstaterne en absolut pligt til at opnå et bestemt resultat senest en fastsat dato : denne forpligtelses bindende karakter påvirkes hverken af medlemsstaternes ikke-opfyldelse eller af Fællesskabets institutioners forsømmelighed med at håndhæve opfyldelsen.
The cost, which might be estimated at about 3.5% of the total natio­nal wage and salary bill, would inevitably exacerbate the rate of inflation and lead to innumerable bankruptcies in series.
En modsat opfattelse ville være det samme som at tillade, at lovløshed blev sædvane for de retlige forpligtelser, EØF-traktaten har skabt, en vej, der ikke kan følges af en domstol, som tager hensyn til den myndighed, der er tillagt den ved artikel 164.
The Irish representative estim­ated that the cost of the additional payment to those women only whom the Irish State employed in the public sector would exceed the total allocation to be made to Ireland by the Community's Regional Fund for the entire period 1975—1977.
I overensstemmelse hermed konkluderer Domstolen således:
In the exceptional circumstances of the present
Men det var det ikke.
Though no doubt Mile.
Under processen fremførte repræsentanterne for Irland og Det forenede Kongerige, der begge havde givet møde for at støtte den opfattelse, at artikel 119 ikke havde nogen national virkning, bl.a., at det forhold, at artiklen tillagdes en sådan virkning, ville medføre økonomisk kaos.
Defrenne No 2 is an extension of the principles established in Van Gend en Loos, its result was I think inherent in those principles as formulated unless great care was shown. And it is an odd result.
Repræsentanten for Det forenede Kongerige fremførte, at byrden ved efterbetaling af lønforskelle fra 1. januar 1973, selv om den fordelte sig ujævnt på forskellige afsnit af økonomien, afhængigt af antallet af ansatte kvinder og den eksisterende ulighed mellem mænds og kvinders lønskalaer, ville ramme et antal virksomheder, som han opregnede, meget hårdt, især beklædningsindustrien.
The interpretation which the Court has put upon the Treaty is such that in order to avoid mere chaos the Court is compelled to claim and to exercise a dispensing power which is I believe not known to any modern court of any of the Member States.
Omkostningerne her ved, der kunne anslås til ca. 3,5% af den samlede nationale lønudbetaling, ville uundgåeligt forværre inflationsraten og medføre utallige kæder af kon kurser.
The Supreme Court of the United States of America and the courts of some of its constituent states have indeed, under the doctrine of'prospective over ruling' claimed, and exercised a power to declare for the future a rule which is not to be applied to the past and two members of the House of Lords have indicated, obiter, that the doctrine may deserve consideration in the United Kingdom.
Irlands repræsentant anslog, at omkostningerne ved lønforhøjelsen alene til de kvinder, der er ansat af den irske stat i den offentlige sektor, ville overstige den totale kvota, Irland ville modtage fra EØF's regionalfond for hele perioden 1975—1977.
But the power to suspend as to the past (where it is admitted at all, for there is a considerable bias against retroactive legislation) and the power to declare law de novo as to the future (i.e. to make it effective as from a given date) is inherently the mark of the legislative function and there is an obstinate belief upon the continent of Europe that a court does not have a legislative function.
Domstolen, som disse indlæg tydeligvis havde gjort indtryk på, afsagde dom om, at hensynet til de besværligheder, en dom kunne fremkalde i allerede eksisterende situationer, ikke kunne tillades at udøve indflydelse på objektiviteten af Domstolens afgørelse på grundlag af, hvad retsreglerne krævede, der skulle gennemføres for fremtiden.
Such a function does not appear to have been allocated to the Court of Justice by Article 164, to which the Court has very frequently referred as constituting its charter.
Ikke desto mindre var Domstolen forpligtet til forsigtigt at afveje sine afgørelsers praktiske konsekvenser.
Moreover when acting under Article 177 the Court had previously with a special punctiliousness re-iterated that it was concerned only with the inter pretation of the law, and not with the application of it which it left to the national courts.
Under nærværende sags usædvanlige omstændigheder ville det være passende at tage det faktum med i betragtning, at de personer, der ville blive berørt af afgørelsen, var blevet vildledt af medlemsstaternes adfærd og Kommissionens gentagne udtalelser såvel som af dennes forsømmelighed med at indlede håndhævelsesproceduren, og var blevet bevæget til at mene, at det var rigtigt at fortsætte en praksis, der, skønt den ikke var forbudt ved de nationale retsreglers be stemmelser, dog stred mod artikel 119.
The distinction between interpretation and application is evidently fine and difficult; but surely the consideration of the practical consequences of a judgment pertains upon any view to the sphere of the application of the law.
Under disse omstændigheder var det, for at opretholde de retlige forholds stabilitet, ønskeligt i princippet ikke at tillade, at fuldførte transaktioner blev taget op til fornyet drøftelse, og som følge heraf kunne artikel 119, undtagen hvor sagsanlæg eller tilsvarende allerede var indledt, ikke påberåbes som grundlag for et lønkrav vedrørende tiden før datoen for den pågældende dom.
The end product of Van Gend en Loos is certainly very questionable, and it is evidently necessary to examine more carefully the premises from which the Court starts, the principles which it adopts and the method which it employs in reaching its conclusions.
som jeg ikke tror nogen af medlemsstaternes moderne domstole besidder.
It is wellknown that within the English legal system treaties do not have such application.
USA's højesteret og domstolene i nogle af enkeltstaterne har virkelig i hen hold til doktrinen om »fremtidig underkendelse« påberåbt sig og udøvet en beføjelse til at fastsætte en bestemmelse for fremtiden, som ikke kan anvendes på det fortidige, og to medlemmer af Overhuset har i et obiter dictum givet udtryk for, at doktrinen måske bør overvejes indført i Det forenede Kongerige.
However, it is equally well known that on the continent of Europe many if not all of the legal systems do directly receive international treaties into their internal law upon ratification, though some — as for example the French — hedge such reception with precautions, requiring that there be reciprocity or that the Executive be consulted.
Men beføjelsen til at udelukke fortiden (hvor denne overhovedet anerkendes, for der eksisterer en betydelig uvilje mod at lovgive med tilbage virkende kraft) og beføjelsen til at fastsætte ret de novo vedrørende fremtiden (dvs. at sætte den i kraft fra en bestemt dato) er ifølge sagens natur kendetegnet for lovgivningsfunktionen, og på det europæiske kontinent eksisterer der en hårdnakket anskuelse, hvorefter en domstol ikke besidder lovgivnings kompetence.
It cannot therefore be a matter of surprise that in 1963 a continental European Court of Justice held that the EEC Treaty should be and was directly applicable in the sense that it was immediately received within the national legal systems; and it very properly reinforced its conclusion with considerations drawn from the aims and objects of the Treaty and from its nature and structure and not least from Article 177 which evidently envisaged that questions concerning the meaning of the Treaty or of the acts of its organs would directly arise before national courts.
En sådan kompetence ses ikke at være tillagt De europæiske Fællesskabers Domstol efter artikel 164, til hvilken Domstolen ofte har henvist som sit indstiftende retsgrundlag.
Even if the Treaty becomes immediately part of the national legal system becomes immediately part of the national legal system and in that sense is directly applicable it is a question whether a directly applicable pro vision is apt to engender in an individual a particular kind of right enforceable by action.
Yderligere gentog Domstolen tidligere, når den handlede i henhold til artikel 177, med særlig omhu, at den kun beskæftigede sig med fortolkningen af retsreglerne og ikke med deres anvendelse, hvilken den overlod til de nationale domstole.
The draftsman may have meant what he said and may indeed have intended to give to this Subordinate Community legis lation, and to it only, direct applicability in the sense of engendering in an individual a right enforceable by action within the national legal system in the very terms in which the right had been defined.
Sondringen mellem fortolk ning og anvendelse er åbenbart subtil og vanskelig; men overvejelsen af en doms praktiske konsekvenser er altid forbundet med måden at betragte lovens anvendelsesområde på.
It is reasonable, and quite normal, in the case of ordinary legislation dealing with complex matters — let alone matters as complex as those of the EEC Treaty — to make provision for its implementation by, and only by, subordinate legislation. Of its nature this subordinate
tede på overbevisende måde sin konklusion med overvejelser, der hidrørte fra EØF-traktatens målsætninger og formål, fra dens art og opbygning og ikke mindst fra artikel 177, der tydeligvis forudså, at der ville opstå spørgsmål for nationale domstole vedrørende betydningen af EØF-traktaten eller de af Fællesskabets myndigheder udstedte retsakter.
Nor is Article 177 deprived of its efficacy on this view: the subordinate legislation will indeed come before the national courts and the courts may have to submit to the European court questions touching the interpretation not only of the subordinate legislation but of the Treaty also when under Article 184 the validity of the subordinate legislation is in issue.
Ikke desto mindre tillægges der, så langt som EØF-traktatens udtryk rækker, kun forordninger i artikel 189's betydning direkte anvendelighed.
Accordingly it suggested, in limine, that there is a good deal of weight in the contention of the three governments and of the Advocate-General in Van Gend en Loos itself that Article 12 did not have direct applicability in the sense that it did not immediately engender in an individual an enforceable right of the kind which the plaintiff claimed.
Og dette synes yderst rimeligt, i det mindste i een betydning af den direkte anvendelig hed.
This supplementary question has been identified as the question whether the particular provision has 'direct effect'.
Selv om EØF-traktaten bliver en umiddelbar del af den nationale retsorden og i den forstand direkte anvendelig, er det et spørgsmål, om en direkte anvendelig bestemmelse er velegnet til at tillægge en enkeltperson en særegen ret, der kan håndhæves ved sagsanlæg.
That expression is convenient and is here adopted to connote this supplementary question.