natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Da prisunderbuddet (»undercutting margin«) for sagsøgeren var blevet fastsat til 0%, måtte en beregning af, hvilken pris der ikke påførte skade, nødvendigvis føre til fastsættelse af en individuel underbudsmargen (»underselling margin«) på 13%, nemlig 10% i medfør af EF-erhvervs-grenens fortjenstmargen og 3% i medfør af dens produktionsomkostninger, således som det er fastslået i den omtvistede forordning og er kommet til udtryk i form af en antidumpingtold af samme størrelse.
Since the applicant's undercutting margin was fixed at 0%, the calculation of the 'non-injurious' price necessarily led to the individual under selling margin being fixed at 13%, namely 10% for the Community industry's profit margin and 3% for its production costs, as stated in the contested regulation and as reflected in an antidumping duty at the same rate.
Ingen af de argumenter, sagsøgeren har fremført, kan således tiltrædes.
It follows that none of the arguments raised by the applicant can be accepted.
Sagsøgerens andet anbringende må herefter forkastes i det hele.
The second plea must therefore be rejected in its entirety.
Det tredje anbringende: tilsidesættelse af begrundelsespligten
The third plea, alleging breach of the obligation to state reasons
79 Sagsøgeren har gjort gældende, at betragtningerne til den omtvistede forordning indeholder en selvmodsigende og uklar redegørelse for de omstændigheder, Rådet har lagt til grund for fastsættelsen af sagsøgerens gennemsnitlige underbudsmargen og fastsættelsen af antidumpingtoldsatsen over for sagsøgeren.
79 The applicant claims that the recitals in the preamble to the contested regulation stating the facts which led the Council to establish the applicant's average underselling margin and to fix the rate of the antidumping duty applied to it are unclear and inconsistent.
Sags øgeren har navnlig rejst kritik af betragtning 50 til den omtvistede forordning.
In particular, it criticises recital 50.
Fællesskabsinstitutionerne har således ikke redegjort for eller foretaget en vurdering af prisunderbuddet i relation til sagsøgeren.
It claims that the Community institutions failed to indicate or to assess the applicant's individual level of underselling.
Det er derfor ifølge sagsøgeren helt uklart, hvilket prisunderbud Rådet har lagt til grund ved vurderingen af, hvilken skade der er forvoldt EF-erhvervsgrenen.
There is therefore total uncertainty as to the level of price undercutting used by the Council to assess the injury caused to the Community industry.
Denne uklarhed bliver endnu mere iøjnefaldende, såfremt der tages hensyn til den høje pris, sagsøgeren har faktureret importøren, og til, at importen var yderst begrænset.
The uncertainty is increased if account is taken of the high price invoiced by the applicant to the importer and of the extremely limited quantities of its imports.
80 Sagsøgeren har ligeledes rejst kritik af betragtning 57 til den omtvistede forordning.
80 The applicant also challenges recital 57 in the preamble to the contested regulation.
Som betragtningen er formuleret, kunne den give formodning for, at Rådet har konkluderet, at sagsøgeren ikke havde forvoldt EF-erhvervsgrenen skade, og at der ikke burde indføres en antidumpingtold over for sagsøgeren.
The wording of that recital could be taken to indicate that the Council concluded that the applicant had not caused injury to the Community industry and that it did not deserve the imposition of an antidumping duty.
Rådet har imidlertid indført en individuel told på import fra sagsøgeren.
Nevertheless, the Council imposed an individual duty on its imports.
Sagsøgeren har vanskeligt ved at forstå, hvorledes Rådet er nået frem til en gennemsnitlig underbudsmargen (»underselling margin«) på 13%, når det i relation til konstateringen af skaden bl.a. har lagt til grund, at der for sagsøgeren var et prisunderbud (»undercutting margin«) på 0%.
It fails to see how the Council arrived at an average underselling margin of 13%, since the Council based its conclusion on injury on, inter alia, an undercutting margin of 0%.
81 Endelig har sagsøgeren anført, at bemærkningerne vedrørende en prisforhøjelse for EF-erhvervsgrenen er i strid med de efterfølgende konstateringer, hvorefter der har været tale om et prisfald.
81 Finally, the applicant points out that the recitals concerning an increase in the Community industry's prices contradict the subsequent findings of downward price pressure.
Det sagsøgende selskab har således været afskåret fra at varetage sine interesser, eftersom det ikke har kunnet vide, på hvilket grundlag Rådet besluttede at indføre en antidumpingtold på importen fra selskabet.
The applicant is therefore prevented from defending itself, since it cannot know the facts on which the Council based its decision to impose an antidumping duty on its imports.
82 Hertil bemærkes, at den begrundelse, som kræves efter traktatens artikel 190, ifølge fast retspraksis skal være tilpasset den pågældende retsakts karakter.
82 It is settled law that the statement of reasons required by Article 190 of the EC Treaty (now Article 253 EC) must be appropriate to the nature of the measure in question.
Det skal klart og utvetydigt fremgå af begrundelsen, hvilke betragtninger den institution, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at den berørte
It must show clearly and unequivocally the reasoning of the Community institution which adopted the measure so as to inform the persons
Det fremgår endvidere af retspraksis, at det ikke kan kræves, at alle de faktiske og retlige elementer, som retsakten består af, er specificeret i begrundelsen, når retsakten indgår i en generel ordning af foranstaltninger for det pågældende område, og at begrundelseskravet i øvrigt skal fastlægges i forhold til den konkrete sags omstændigheder (jf. Domstolens dom af 14.5.1998, sag C-48/96 P, Windpark Groothusen mod Kommissionen, Sml. I, s. 2873, præmis 34 og 35).
It is also apparent from the case­law that the statement of reasons on which a measure is based is not required to specify the various matters of fact and law dealt with in the measure, provided that the measure falls within the general scheme of the body of measures of which it forms part, and in addition the obligation to state reasons must be assessed in the light of the circumstances of the case (Case C­48/96 Ρ Windpark Groothusen ν Commission [1998] ECR 1­2873, paragraphs 34 and 35).
Navnlig kan det ikke kræves, at begrundelsen for forordninger, der er almengyldige retsakter, specificerer de ofte meget talrige og komplicerede faktiske og retlige detaljer, som forordningerne omfatter.
The statement of the reasons on which regulations, which are measures of general application, are based does not have to specify the often very numerous and complex matters of fact or law dealt with in the regulations.
Heraf følger, at hvis det mål, der forfølges af institutionen, i det væsentlige fremgår af den anfægtede retsakt, ville det være urimeligt at kræve en særlig begrundelse for de enkelte afgørelser af teknisk art, som institutionen har truffet (jf. Domstolens dom af 22.1.1986, sag 250/84, Eridania, Sml. s. 117, præmis 38).
Consequently, if the contested measure clearly discloses the essential objective pursued by the institution, it would be unreasonable to require a specific statement of reasons for each of the technical choices made by the institution (Case 250/84 Eridania ν Cassa Conguaglio Zucchero [1986] ECR 117, paragraph 38).
Retten finder, at de krav, der er opstillet i ovennævnte praksis, er blevet overholdt i den foreliggende sag.
The Court considers that in the circumstances of this case the requirements laid down by that case­law have been complied with.
Som det er fremgået af behandlingen af det første og andet realitetsanbringende, som sagsøgeren har fremført, har sagsøgeren rådet over tilstrækkelige oplysninger i kraft af sin deltagelse i antidumpingproceduren, de endelige oplysninger og betragtningerne til den omtvistede forordning til, at sagsøgeren i tilstrækkeligt omfang har kunnet varetage sine interesser under sagens behandling for Retten.
As demonstrated by a consideration of the first and second pleas in law raised by the applicant, the latter had sufficient information as a result of its participation in the anti­dumping proceeding, from the final disclosure document and from the recitals in the preamble to the contested regulation, to be able to defend its interests effectively before the Court.
Endvidere har Retten kunnet udøve sin prøvelsesret i forbindelse med sin afgørelse i nærværende sag.
In addition, the Court has been able to exercise judicial review in giving judgment on this application.
Rådet vil herefter være at frifinde.
It follows that the action must be dismissed as unfounded.
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, første afsnit, pålægges det sagsøgeren at betale sagens omkostninger, idet sagsøgeren har tabt sagen.
Under the first subparagraph of Article 87(2) of the Rules of Procedure, the applicant must be ordered to pay the costs inasmuch as it has been unsuccessful.
Da indleveringen af stævningen førte til, at Rådet måtte berigtige en regnefejl og gennem en ændring af den omtvistede forordning nedsætte antidumpingtolden med 4 procentpoint, findes Rådet at burde bære en femtedel af sine omkostninger, jf. procesreglementets artikel 87, stk. 6.
In so far as the lodging of the application prompted the Council to correct a calculation error and to reduce by four points the antidumping duties by amending the contested regulation, the Court considers it equitable to order the Council to bear one fifth of its costs, pursuant to Article 87(6) of the Rules of Procedure.
Kommissionen, der har interveneret i sagen, bærer sine egne omkostninger, jf. procesreglementets artikel 87, stk. 4, første afsnit.
Under the first subparagraph of Article 87(4) of the Rules of Procedure, the Commission, which has intervened, must bear its own costs.
RETTEN (Første Udvidede Afdeling)
THE COURT OF FIRST INSTANCE (First Chamber, Extended Composition), hereby:
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 20. oktober 1999.
Delivered in open court in Luxembourg on 20 October 1999.
Sag T-106/99
Case T- 106/99
Karl L. Meyer mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
Karl L. Meyer v Commission of the European Communities
»Afvisning — anfægtelig retsakt — aktindsigt i institutionernes dokumenter — sondring mellem oplysninger og dokumenter«
(Inadmissibility — Challengeable measure — Access to the documents of the institutions — Distinction between information and a document)
Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 27. oktober 1999
Order of the Court of First Instance (Third Chamber), 27 October 1999 . . II - 3275
Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — begreb — akter, der fremkalder bindende retsvirkninger — skrivelse fra Kommissionen om afvisning af en anmodning om oplysninger vedrørende visse rentesatser — ikke omfattet (EF-traktaten, art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF))
Actions for annulment — Actionable measures — Meaning — Acts producing binding legal effects — Commission letter refusing a request for information on certain interest rates — Not covered
Kommissionen — aktindsigt i Kommissionens dokumenter — afgørelse 94/90 — sondring mellem dokumenter og oplysninger — Kommissionens forpligtelse til at besvare enhver anmodning om oplysninger fra en borger — foreligger ikke (Kommissionens afgørelse 94/90)
Commission — Right of public access to Commission documents — Decision 94/90 — Distinction between documents and information — Whether the Commission is under an obligation to reply to any request for information from an individual — No such obligation
Med henblik på anvendelsen af afgørelse 94/90 om aktindsigt i Kommissionens dokumenter er det nødvendigt at opretholde en sondring mellem begrebet dokument og oplysning. I afgørelsen eller adfærdskodeksen, som er knyttet som bilag hertil, er der ingen bestemmelser, som vedrører retten til adgang til oplysninger, idet aktindsigten alene omfatter dokumenter.
It is necessary, for the purposes of applying Decision 94/90 on public access to Commission documents, to maintain a distinction between the concept of a document and that of information.
Der er dog en enkelt betragtning til afgørelse 94/90, hvori der henvises til den erklæring om retten til adgang til oplysninger, der er indeholdt i slutakten til traktaten om Den Europæiske Union. Denne passus, som ikke forklares yder ligere, kan ikke tillægge begrebet »dokument«, som benyttes adskillige gange i afgørelse 94/90, en ny betydning.
In the preamble to Decision 94/90 there is a lone recital which refers to the Declaration on the Right of Access to Information annexed to the Final Act of the Treaty on European Union.
Det kan derfor ikke udledes af afgørelse 94/90, at retten til aktindsigt i Kommissionens dokumenter indebærer, at Kommissionen skal besvare enhver anmodning om oplysninger fra en borger.
It cannot therefore be inferred from Decision 94/90 that the public's right of access to a Commission document implies a duty on the part of the Commission to reply to any request for information from an individual.
RETTENS KENDELSE (Tredje Afdeling) 27. oktober 1999 *
ORDER OF THE COURT OF FIRST INSTANCE (Third Chamber) 27 October 1999 *
I sag T-106/99,
In Case T-106/99,
Karl L. Meyer, landmand, Uturoa (Raiatea, Fransk Polynesien), ved advokat Jean-Dominique des Arcis, Papeete, og med valgt adresse i Luxembourg hos ambassadør Horst Pakowski, Tysklands Ambassade, 20-22, avenue Emile Reuter, sagsøger, mod
Karl L. Meyer, a farmer, residing in Uturoa (Island of Raiatea, French Polynesia), represented by Jean-Dominique des Areis, of the Papeete Bar, with an address for service in Luxembourg at the office of Horst Pakowski, Ambassador of the Federal Republic of Germany, 20-22 Avenue Emile Reuter, applicant, v
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved Ulrich Wolker og Xavier Lewis, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og med valgt adresse hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg, sagsøgt,
Commission of the European Communities, represented by Ulrich Wölker and Xavier Lewis, of its Legal Service, acting as Agents, with an address for service at the office of Carlos Gómez de la Cruz, also of the Legal Service, Wagner Centre, Kirchberg, defendant,
KENDELSE AF 27.10.1999 — SAG T-106/99 angående en påstand dels om annullation af Kommissionens beslutning af 30. marts 1999 om afslag på sagsøgerens anmodning om oplysninger, dels om, at det fastslås, at Kommissionen har pådraget sig et ansvar, har
APPLICATION for, first, the annulment of the Commission's decision of 30 March 1999 refusing a request by the applicant for information, and, secondly, a declaration holding the Commission liable,
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Tredje Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, og dommerne J. Azizi og M. Jaeger, justitssekretær: H. Jung, afsagt følgende
THE COURT OF FIRST INSTANCE OF THE EUROPEAN COMMUNITIES (Third Chamber), composed of: K. Lenaerts, President, J. Azizi and M. Jaeger, Judges,
Sagsøgeren driver en plantage med tropiske frugter på øen Raiatea i Fransk Polynesien.
The applicant is a tropical-fruit farmer on the island of Raiatea in French Polynesia.
Mellem 1986 og 1992 har sagsøgeren optaget flere lån med en rente på mellem 7 og 12% i en lokal bank, Socredo.
Between 1986 and 1992, he took out various loans from a local bank, the Socredo, the interest rates on which varied between 7 and 12%
Ifølge sagsøgeren opdagede han i 1997, at Socredo havde en særlig status hos Den Europæiske Investeringsbank (herefter »EIB«), som i forbindelse med gennem førelsen af Rådets afgørelse 91/482/EØF af 25. juli 1991 om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EFT L 263, s. 1) ydede Socredo lån med nedsat rente til finansiering af projekter til økonomisk udvikling af Fransk Polynesien.
According to the applicant, he discovered in 1997 that the Socredo had privileged relations with the European Investment Bank (EIB) which, in the context of the implementation of Council Decision 91/482/EEC of 25 July 1991 on the association of the overseas countries and territories with the European Economic Community (OJ 1991 L 263, p. 1), was granting the Socredo loans at reduced rates of interest, intended to finance projects for the economic development of French Polynesia.
Sagsøgeren anmodede EIB om at give ham oplysninger om størrelsen af disse rentesatser for perioden 1986-1992.
The applicant asked the EIB to inform him of the level of those interest rates for the period between 1986 and 1992.
Ved telefax af 7. april 1997 meddelte EIB sagsøgeren, at han ikke var registreret som modtager af lån formidlet af Socredo.
By fax message of 7 April 1997, the EIB informed the applicant that he was not listed as the beneficiary of any loan granted through the intermediary of the Socredo.
Ved telefax af 9. april 1997 anmodede sagsøgeren EIB om at overdrage hans dossier til en tjenestemand ved Kommissionen, som han skulle møde den 17. april 1997 i Luxembourg.
By fax message of 9 April 1997, the applicant asked the EIB to send his file to a Commission official whom he was due to meet in Luxembourg on 17 April 1997.
Som svar på en skrivelse fra EIB af 10. april 1997 anførte sagsøgeren i en telefax af 13. april 1997, at en af Socredo's ansatte, som siden 1990 har administreret hans konto, havde bekræftet over for ham, at midlerne til de lån, som var blevet bevilget ham i perioden 1986-1989, hidrørte fra EIB.
By fax message of 13 April 1997, replying to a letter from the EIB of 10 April 1997, the applicant stated that an employee of the Socredo, who had been handling his account since 1990, had confirmed to him that the loans granted to him between 1986 and 1989 had been granted with funds from the EIB.
Da midlerne ikke var øremærkede, ville det være umuligt for EIB at opspore disse lån.
The absence of any precise earmarking of those funds explained the inability of the EIB to trace those loans.
Da sagsøgeren fandt, at det stadig tilkom EIB at besvare hans forespørgsler, anmodede han om at møde en repræsentant for EIB næste gang, han ville være i Luxembourg.
Taking the view that the ΕΓΒ still had to answer his questions, the applicant asked for the opportunity to meet a representative of the EIB on his next visit to Luxembourg.
Den 4. oktober 1998 bad sagsøgeren EIB oplyse, om den i artikel 156, litra c), i afgørelse 91/482 nævnte rentesats var blevet ændret siden 1991 og i givet fald hvornår.
On 4 October 1998, the applicant asked the EIB to inform him whether the interest rates mentioned in Article 156(c) of Decision 91/482 had been changed since 1991, and, if so, on what date.
Ved telefax af 5. oktober 1998 foreslog EIB, at sagsøgeren rettede henvendelse til Kommissionen, og fremsendte adressen på den pågældende tjenestegren til ham.
By fax message of 5 October 1998, the EIB suggested to the applicant that he should address his request to the Commission, and supplied him with the details of the department concerned.
Ved telefax af samme dag bad sagsøgeren Kommissionen om dels at oplyse, hvilke rentesatser der var blevet anvendt i Fransk Polynesien siden 1991 på lån ydet af risikovillig kapital i medfør af artikel 156, litra c), i afgørelse 91/482 og Rådets afgørelse 97/803/EF af 24. november 1997 om midtvejsrevision af Rådets afgørelse 91/482/EØF (EFT L 329, s. 50), dels at bekræfte, at artikel 157, litra b), i afgørelse 91/482 ikke var blevet ændret.
By fax message dated the same day, the applicant asked the Commission, first, to tell him what interest rates had actually been applied to risk capital in the form of loans in French Polynesia since 1991 pursuant to Article 156(c) of Decision 91/482 and Council Decision 97/803/EC of 24 November 1997 amending at midterm Decision 91/482/EEC (OJ 1997 L 329, p. 50), and, secondly, to confirm to him that no amendment had been made to Article 157(b) of Decision 91/482.
10 Den 3. november 1998 havde sagsøgeren et møde med nogle repræsentanter for Kommissionen i Bruxelles.
10 On 3 November 1998, the applicant met Commission representatives in Brussels.
11 Den 13. november 1998 sendte Kommissionen sagsøgeren en telefax, hvori den opfordrede sagsøgeren til at sende sin anmodning til EIB.
11 On 13 November 1998, the Commission sent a fax message to the applicant, suggesting that he should put his question to the EIB.
12 Den 28. december 1998 fremsatte sagsøgeren atter sin anmodning om oplysninger over for EIB, idet han påberåbte sig Rådets afgørelse 93/73 l/EF af 20. december 1993 om aktindsigt i Rådets dokumenter (EFT L 340, s. 43, herefter »afgørelse 93/731«).
12 On 28 December 1998, the applicant once again submitted his request for information to the EIB, invoking Council Decision 93/731/EC of 20 December 1993 on public access to Council documents (OJ 1993 L 340, p. 43; 'Decision 93/731').
Da sagsøgeren ikke modtog svar, forsøgte han flere gange at kontakte EIB telefonisk.
Having obtained no reply, he attempted a number of times to contact the EIB by telephone.
Under en telefonsamtale blev det oplyst, at hans anmodning var omfattet af bankhemmeligheden, og at det alene var Kommissionen, som kunne give ham denne oplysning.
He states that, in one telephone conversation, he was given the answer that the subjectmatter of his request was covered by banking secrecy and that only the Commission could provide him with the information.
13 Den 8. marts 1999 opfordrede sagsøgeren i henhold til EF-traktatens artikel 175 (nu artikel 232 EF) Kommissionen til at tilstille ham de ønskede oplysninger, idet
13 On 8 March 1999, pursuant to Article 175 of the EC Treaty (now Article 232 EC), the applicant formally called upon the Commission to provide him with the
MEYER MOD KOMMISSIONEN han anførte, at det i medfør af artikel 234 i afgørelse 91/482 tilkommer Kommissionen og ikke EIB at gennemføre denne afgørelse.
MEYER V COMMISSION information sought, pointing out that, under Article 234 of Decision 91/482, it was for the Commission, and not the EIB, to implement that decision.
14 Ved telefax af 30. marts 1999 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at den var blevet informeret om, at EIB allerede havde besvaret sagsøgerens anmodning skriftligt, og at Kommissionen ikke havde yderligere at tilføje, hvilket den havde underrettet ham om ved telefax af 2. marts 1999.
14 By fax message of 30 March 1999, the Commission told the applicant that it had been informed by the EIB that the latter had already replied in writing to his enquiry and that it had nothing to add, as it had already told him in a fax message of 2 March 1999.
15 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. april 1999 har sagsøgeren anlagt denne sag.
15 By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 30 April 1999, the applicant brought this action.
16 Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 7. juni 1999 har Kommissionen i medfør af artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement påstået sagen afvist.
16 By separate document, received at the Registry of the Court of First Instance on 7 June 1999, the Commission raised an objection of inadmissibility under Article 114(1) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance.
Sagsøgeren har afgivet sine bemærkninger hertil den 14. juli 1999.
The applicant submitted his observations on that objection on 14 July 1999.
17 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
17 The applicant claims that the Court should:
— Sagen antages til realitetsbehandling, og sagsøgeren gives medhold.
— hold all his claims admissible and declare them well founded;
— Det fastslås, at Kommissionens Generaldirektorat for Udvikling (Eksterne Forbindelser og Udviklingssamarbejde med Lande i Afrika, Vestindien og
— declare that the Commission's Directorate-General VIII — Development (external relations and development cooperation with Africa, the Caribbean