natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Som Kommissionen med rette har fremhævet, retter den anfægtede forordning sig ingenlunde til bestemte erhvervsdrivende såsom sagsøgeren, men giver alle virksomheder, hvis produkter opfylder de foreskrevne geografiske og kvalitative betingelser, ret til at sælge dem under en
As the Commission has correctly pointed out, the contested regulation, far from addressing specific traders, such as the applicant, gives all undertakings whose products meet the prescribed geographical and quality requirements the right to
CSR PAMPRYL MOD KOMMISSIONEN af de nævnte betegnelser, hvorimod en sådan ret ifølge forordningen ikke tilkommer de virksomheder, hvis produkter ikke opfylder disse betingelser, som er ens for alle producenter.
CSR PAMPRYL V COMMISSION market them under one of the abovementioned names and refuses that right to undertakings whose products do not satisfy those conditions, which are identical for all producers.
De omhandlede bestemmelser har altså karakter af en almengyldig foranstaltning i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 249, stk. 2, EF, hvilket i øvrigt ikke bestrides af sagsøgeren.
This legislation therefore appears to be a measure of general application within the meaning of the second paragraph of Article 249 EC; moreover, the applicant does not dispute this.
Ordningen finder anvendelse på objektivt bestemte situationer og har retsvirkninger for generelt og abstrakt fastlagte persongrupper, nemlig alle de virksomheder, som fremstiller et produkt, der udviser objektivt fastlagte kendetegn (jf. kendelsen i sagen Molkerei Grossbraunshain og Bene Nahrungsmittel mod Kommissionen og i sagen Biscuiterieconfiserie LOR og Confiserie du Tech mod Kommissionen).
It applies to objectively determined situations and produces legal effects with respect to persons envisaged generally and in the abstract, that is to say, all undertakings which manufacture a product having objectively defined characteristics (see the orders in Molkerei Grossbraunshain and Bene Nahrungs­mittel ν Commission and Biscuiterie­Confiserie LOR and Confiserie du Tech ν Commission, cited above).
Det er dog ikke udelukket, at en bestemmelse, som ifølge sin art og rækkevidde har almengyldig karakter, kan berøre en fysisk eller juridisk person individuelt, når den pågældende rammes på grund af visse egenskaber, som er særlige for den pågældende, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derved individualiserer ham på lignende måde som en beslutnings adressat (dommen i sagen Codorniu mod Rådet, præmis 19 og 20, og i sagen Weber mod Kommissionen, præmis 56).
Nevertheless, the possibility remains that a provision which, by virtue of its nature and scope, is a legislative measure may be of individual concern to natural or legal persons if it affects them by reason of certain attributes which are peculiar to them or by reason of circumstances in which they are differentiated from all other persons and thereby distinguishes them individually, just as in the case of the addressee of a decision (judgments in Codorniu ν Council, paragraphs 19 and 20, and Weber ν Commission, paragraph 56).
Sagsøgeren gør i den henseende gældende, at selskabet i adskillige år har anvendt betegnelsen »Pays d'Auge« i Frankrig ved markedsføringen af de af selskabet fremstillede cidere, og at selskabet har en ledende stilling på det pågældende marked.
In this respect, the applicant points out that for many years it has used in France the name 'Pays d'Auge' to market the cider it produces and that it is a leader in the market concerned.
Det er derfor af den opfattelse, at det befinder sig i en særlig situation i forhold til den anfægtede forordning, i lighed med hvad der gjaldt for det sagsøgende selskab i sagen Codorniu mod Rådet.
It considers, therefore, that it is in a special position with regard to the contested regulation, as was the applicant company in the case leading to the judgment in Codorniu ν Council, cited above.
Den omstændighed, at sagsøgeren har en stor markedsandel, kan imidlertid ikke i sig selv adskille denne fra enhver anden erhvervsdrivende, som er berørt af den
However, the fact that the applicant controls a large part of the market in question is not in itself enough to differentiate it from any other trader affected by
I øvrigt var den sagsøgende virksomhed i Codorniu-sagen på grund af en lovbestemmelse om benyttelse af en betegnelse forhindret i at anvende det ordvaremærke, som den havde fået registreret, og som den havde anvendt i lang tid, inden den anfægtede forordning blev vedtaget, således at virksomheden adskilte sig i forhold til alle andre erhvervsdrivende.
Moreover, in Codorniu ν Council the applicant company was prevented, by a legislative provision regulating the use of a name, from using the graphic mark which it had registered and used for a long time before the adoption of the contested regulation, so that it was differentiated from all the other traders.
Det fremgår af denne dom, således som den er blevet fortolket af Domstolen og Retten, at en generel retsforskrift kan berøre en erhvervsdrivende individuelt, såfremt den tilsidesætter dennes særlige rettigheder (kendelsen i sagen Asocarne mod Rådet, præmis 43, og i sagen CNPAAP mod Rådet, præmis 36, dommen i sagen Weber mod Kommissionen, præmis 67 og Rettens kendelse af 15.9.1998, sag T-100/94, Michailidis m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3115, præmis 66).
It follows from that judgment, as interpreted by the Court of Justice and the Court of First Instance, that a legislative provision may be of individual concern to an economic operator if it adversely affects that operator's specific rights (orders in Asocarne ν Council paragraph 43, and CNPAAP ν Council, paragraph 36; judgment in Weber ν Commission, paragraph 67; order of the Court of First Instance of 15 September 1998 in Case T-100/94 Michailidis and Others ν Commission [1998] ECR II-3115, paragraph 66).
I den foreliggende sag har det sagsøgende selskab imidlertid hverken hævdet eller godtgjort, at anvendelsen af den geografiske betegnelse, som det gør krav på at benytte, beror på en sådan særlig rettighed, som det har erhvervet nationalt eller på fællesskabsplan inden vedtagelsen af den anfægtede forordning, og at forordningen tilsidesætter dets rettigheder i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i nævnte domspraksis.
In the present case, however, the applicant has not shown, or even claimed, that it has used the geographical name on which it relies in the exercise of a similar specific right which it acquired at national or Community level before the adoption of the contested regulation and which the regulation affected in the way described in the aforementioned case-law.
Det sagsøgende selskab gør endvidere gældende, at det er »retmæssigt berørt« i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 7, stk. 3, i forordning
The applicant also points out that it is 'legitimately concerned' within the meaning of Article 7(3) of Regulation No 2081/92, that it objected on this
CSR PAMPRYL MOD KOMMISSIONEN nr. 2081/92, at det som følge heraf har rejst indsigelse mod registreringen af den pågældende betegnelse ved fremsendelse af en behørigt begrundet erklæring til den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor selskabet er etableret, og at de proceduremæssige garantier, som sagsøgeren er særlig sikret ved artikel 7, er blevet tilsidesat, fordi denne indsigelse ikke er blevet videresendt til Kommissionen.
CSR PAMPRYL V COMMISSION ground to the registration of the name in question by sending a duly substantiated statement to the competent authority of the Member State in which it is established, and that, since the objection was not forwarded to the Commission, there has been an infringement of the procedural safeguards specifically granted to it by Article 7.
Alene disse omstændigheder gør det berettiget at realitetsbehandle det foreliggende søgsmål.
The applicant submits that these circumstances are enough to establish the admissibility of the present action.
50 Herom bemærkes, at det ifølge fællesskabsrettens almindelige grundsætninger, såsom retten til at blive hørt, ikke er noget krav hverken efter proceduren for udarbejdelse af generelle retsakter eller efter de generelle retsakter selv som almengyldige foranstaltninger, at de berørte personer deltager, da disses interesser anses for repræsenteret af de politiske instanser, som har til opgave at vedtage retsakterne (Rettens kendelse af 30.9.1997, sag T-122/96, Federolio mod Kommissionen, Sml. II, s. 1559, præmis 75, og i sagen Molkerei Grossbraunshain og Bene Nahrungsmittel mod Kommissionen, præmis 60).
50 In this connection it should be noted that neither the process of preparing legislative acts nor the acts themselves, as measures of general application, require the participation, by virtue of the general principles of Community law, such as the right to a fair hearing, of the persons affected, their interests being deemed to be represented by the political bodies called upon to adopt those acts (orders of the Court of First Instance of 30 September 1997 in Case T-122/96 Federolio ν Commission [1997] ECR II-1559, paragraph 75, and in Molkerei Grossbraunshain and Bene Nahrungsmittel ν Commission, paragraph 60).
Så længe der ikke udtrykkeligt er garanteret nogen proceduremæssige rettigheder, ville det følgelig være i strid med ordlyden af og ånden bag artikel 230 EF, såfremt enhver privat, som har deltaget i forberedelsen af en lovgivningsmæssig akt, efterfølgende kunne anlægge sag til prøvelse heraf (kendelsen i sagen Asocarne mod Rådet, præmis 40, og i sagen Molkerei Grossbraunshain og Bene Nahrungsmittel mod Kommissionen, præmis 68).
Consequently, in the absence of expressly guaranteed procedural rights, it would be contrary to the wording and spirit of Article 230 EC to allow any individual, where he has participated in the preparation of a legislative measure, subsequently to bring an action against that measure (orders in Asocarne ν Council, paragraph 40, and Molkerei Grossbraunshain and Bene Nahrungsmittel ν Commission, paragraph 68).
51 Spørgsmålet om, hvorvidt den foreliggende sag kan realitetsbehandles, skal derfor alene bedømmes på grundlag af de proceduremæssige garantier, der særligt er indrømmet private ved forordning nr. 2081/92.
51 The admissibility of this action must therefore be evaluated only in the light of the procedural safeguards specifically afforded to individuals by Regulation No 2081/92.
Hvad angår systemet for indgivelse af indsigelse i henhold til forordning nr. 2081/92, falder de proceduremæssige garantier, som er indrømmet private, udelukkende ind under medlemsstaternes ansvarsområde og er ikke forbundet med udøvelse af nogen skønsbeføjelse for Kommissionen.
Under the scheme for registering objections established by Regulation No 2081/92, the procedural safeguards expressly afforded to individuals fall exclusively within the scope of responsibility of the Member States and do not involve the exercise of any power of assessment on the part of the Commission.
Således kan ifølge artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2081/92 kun medlemsstaterne gøre indsigelse over for Kommissionen. Ganske vist kan enhver fysisk eller
Consequently, Article 7(1) of Regulation No 2081/92 grants only to the Member States entitlement to raise objections to registration before the Commission.
KENDELSE AF 9.11.1999 — SAG T-114/99 juridisk person, der er retmæssigt berørt, ifølge forordningens artikel 7, stk. 3, rejse indsigelse mod den påtænkte registrering, men det skal ske ved fremsendelse af en behørigt begrundet erklæring til den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor vedkommende har bopæl eller forretningssted.
Although, under Article 7(3) of the regulation, any legitimately concerned natural or legal person may also object to the proposed legislation, he must do so by sending a duly substantiated statement to the competent authority of the Member State in which he resides or is established.
Den pågældende medlemsstat er ikke efter denne bestemmelse forpligtet til at videresende indsigelsen til Kommissionen, men kun til at vedtage de foranstaltninger, som er nødvendige for »at tage hensyn« til denne indsigelse inden for de fastsatte frister.
The provision does not require the Member State concerned to forward to the Commission the objection which has been submitted to it in this way, but merely to take the necessary measures 'to consider' the objection within the deadlines laid down.
Ifølge 13. betragtning til forordning nr. 2081/92 skal »registreringsproceduren... gøre det muligt for enhver individuelt og direkte berørt person at gøre sine rettigheder gældende ved indsigelse over for Kommissionen«, men denne indsigelse skal ske »via den givne medlemsstat«.
Furthermore, although the 13th recital of Regulation No 2081/92 provides that 'the registration procedure should enable any person individually and directly concerned in a Member State to exercise his rights by notifying the Commission of his opposition', such notification is given 'through the Member State'.
Artikel 7 i forordning nr. 2081/92 indeholder ingen bestemmelse, som giver Kommissionen mulighed for at tage hensyn til en indsigelse, den har modtaget fra andre end en medlemsstat.
No provision in Article 7 of Regulation No 2081/92 authorises the Commission to consider an objection notified to it by anyone other than a Member State.
Endelig bestemmer artikel 7, stk. 5, i forordning nr. 2081/92, at såfremt en indsigelse »kan tages til følge« i henhold til artikel 7, stk. 4, opfordrer Kommissionen de pågældende medlemsstater til at søge at nå til indbyrdes enighed. I denne forbindelse er der ikke fastsat nogen bestemmelser om privates deltagelse.
Lastly, where an objection is acknowledged to be 'admissible' within the meaning of Article 7(4) of Regulation No 2081/92, Article 7(5) provides that the Commis­sion is to ask the Member States concerned to seek agreement between themselves; it makes no provision for any intervention by individuals.
Det skal tilføjes, at bestemmelserne i artikel 7 i forordning nr. 2081/92 om privates ret til at gøre indsigelse adskiller sig væsentligt fra de meget specifikke bestemmelser om dumping og subsidiering, der indrømmer visse erhvervsdrivende en særlig rolle i fællesskabsproceduren forud for fastsættelse af en antidumpingtold eller indførelse af antisubsidieringsforanstaltninger (jf. dommen i sagen Fediol mod Kommissionen, præmis 16 og 25).
It should be added that the provisions of Article 7 of Regulation No 2081/92 concerning the right of individuals to object differ fundamentally from the very specific provisions relating to dumping and subsidies, which give certain traders a special role in Community procedures to adopt anti­dumping or anti­subsidy measures (see the judgment in Fediol ν Commission, paragraphs 16 and 25).
Følgelig er henvisningen til dehne dom ikke relevant for det foreliggende tilfælde.
Consequently, reference to that judgment is irrelevant to the present case.
Det følger af det anførte, at forordning nr. 2081/92 ikke fastsætter særlige proceduremæssige garantier til fordel for private på fællesskabsniveau.
It is apparent from the above that Regulation No 2081/92 does not establish specific procedural safeguards, at Community level, for individuals.
Selv om det i øvrigt forudsættes, at den kompetente franske myndighed har tilsidesat visse proceduremæssige rettigheder for sagsøgeren ved at afslå at
Furthermore, even if the competent French authority did infringe certain of the applicant's procedural rights by refusing to forward to the Commission the
CSR PAMPRYL MOD KOMMISSIONEN videresende dennes indsigelse til Kommissionen, er dette ikke uden videre ensbetydende med, at sagen alene af denne grund skal fremmes til realitetsbehandling. behandling.
CSR PAMPRYL V COMMISSION objection which the applicant had submitted, it does not follow that this action is admissible for that reason alone.
Fællesskabets retsinstanser har nemlig ikke inden for rammerne af et annullationssøgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 230 EF, kompetence til at træffe afgørelse om lovmæssigheden af en retsakt udstedt af en national myndighed, selv om denne indgår i en fællesskabsretlig beslutningsproces, når det klart fremgår af kompetencefordelingen inden for det pågældende område mellem de nationale myndigheder og fællesskabsinstitutionerne, at den af de nationale myndigheder udstedte retsakt binder den beslutningstagende fællesskabsinstans og således er afgørende for ordlyden af dennes beslutning (hvad angår en beslutningsproces, jf. Domstolens dom af 3.12.1992, sag C-97/91, Oleificio Borelli mod Kommissionen, Sml. I, s. 6313, præmis 9 og 10).
In an action brought under Article 230 EC, the Community judicature has no jurisdiction to rule on the lawfulness of a measure adopted by a national authority even if the measure in question forms part of a Community decision­making procedure, where it clearly follows from the division of powers in the field in question between the national authorities and the Community institutions that the measure adopted by the national authority is binding on the Community decision­taking authority and therefore determines the terms of the Community decision to be adopted (see, regarding a decision­making procedure, the judgment of the Court of Justice in Case C­97/91 Oleificio Borelli ν Commission [1992] ECR I­6313, paragraphs 9 and 10).
Denne situation foreligger, når den kompetente nationale myndighed beslutter ikke at videresende den indsigelse til Kommissionen, som den har modtaget fra en privat i henhold til artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 2081/92.
That is so where the competent national authority decides not to forward to the Commission an objection submitted to it by an individual under Article 7(3) of Regulation No 2081/92.
Det fremgår nemlig af det tidligere anførte (jf. ovenfor, præmis 53), at Kommissionen er bundet af denne beslutning og ikke kan tage hensyn til en indsigelse, som den har modtaget fra andre end en medlemsstat.
It follows from the foregoing (see paragraph 53 above) that the Commission is bound by that decision and may not consider an objection communicated to it by any person other than a Member State.
Medmindre der anlægges sag ved Domstolen i henhold til artikel 226 EF, tilkommer det således alene de nationale retter, i givet fald efter en præjudiciel
Accordingly, subject to the possibility of bringing proceedings before the Court of Justice under Article 226 EC, it is for the national courts alone, where
60 I den forbindelse skal det fremhæves, at sagsøgeren har anlagt sag ved Frankrigs Conseil d'État til prøvelse af den kompetente franske myndigheds beslutning om ikke at videresende sagsøgeren indsigelse til Kommissionen, og at sagsøgeren den 21. juni 1999 har indgivet en klage til Kommissionen med henblik på, at denne anlægger et traktatbrudssøgsmål mod Den Franske Republik i henhold til artikel 226 EF under henvisning til, at sidstnævnte ved den nævnte beslutning har tilsidesat artikel 7 i forordning nr. 2081/92.
60 It should be pointed out that the applicant brought an action before the French Council of State against the decision of the competent French authority not to forward its objection to the Commission and, on 21 June 1999, lodged a complaint with the Commission seeking the initiation of proceedings under Article 226 EC against the French Republic for failure to fulfil its obligations, on the grounds that, by taking the aforementioned decision, it contravened Article 7 of Regulation No 2081/92.
61 Det fremgår af foranstående betragtninger, at sagsøgeren ikke er individuelt berørt af den anfægtede forordning i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 230, stk. 4, EF, hvorfor sagen må afvises.
61 It is apparent from the foregoing considerations that the applicant is not individually concerned by the contested regulation, within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC and that the action must therefore be dismissed as inadmissible.
Herefter er det ufornødent at træffe afgørelse vedrørende Den Franske Republiks begæring om intervention.
In those circumstances, it is unnecessary to consider the application for leave to intervene made by the French Republic.
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Under Article 87(2) of the Rules of Procedure, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party's pleadings.
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 4, bærer medlemsstater, der er indtrådt i en sag, dog deres egne omkostninger.
However, under Article 87(4) of the Rules of Procedure, Member States which have intervened in the proceedings shall bear their own costs.
Da sagsøgeren har tabt sagen, bør denne under hensyn til Kommissionens påstand pålægges at betale sine egne og de af Kommissionen afholdte omkostninger.
Since the applicant has been unsuccessful and the Commission has applied for costs, the former must be ordered to pay its own costs and those incurred by the Commission.
RETTEN (Første Afdeling)
THE COURT OF FIRST INSTANCE (First Chamber) hereby orders:
Sag T-173/98
Case T­173/98
Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 23. november 1999
Order of the Court of First Instance (Third Chamber), 23 November 1999 . II­3359
Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — akter, der berører dem umiddelbart og individuelt — forordning om en reform af den fælles markedsordning for olivenolie — søgsmål indgivet af en sammenslutning af erhvervsdrivende inden for den pågældende sektor — afvisning
Actions for annulment — Natural or legal persons — Measures of direct and individual concern to them — Regulation reforming the common organisation of the market in olive oil — Action brought by an association of traders operating in that sector — Inadmissible
(EF-traktaten, art. 173, stk. 4 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF); Rådets forordning nr. 1638/98)
(EC Treaty, Art. 173, fourth para, (now, after amendment, Art. 230, fourth para., EC); Council Regulation No 1638/98)
Et annullationssøgsmål, som en sammen slutning af erhvervsdrivende inden for den berørte sektor indgiver til prøvelse af for ordning nr. 1638/98 om reform af den fælles markedsordning for olivenolie, må afvises.
An action for annulment of Regulation No 1638/98 — which amends the scheme for the common organisation of the market in olive oil — brought by an association of traders operating in that sector is inadmis­sible.
Dels gør sammenslutningen ikke gældende at have visse processuelle rettigheder som følge af den fælles markedsordning for fedtstoffer, hvorved gælder, at en sammen slutning ikke i denne henseende kan påberåbe sig de særlige opgaver og funktioner, som den er tillagt i den nationale retsorden.
SUMMARY — CASE T-173/98 rights of a procedural nature under the common organisation of the markets in the oils and fats sector, it being settled law that an association cannot rely on the specific tasks and duties which national law recognises it as having.
Dels befinder medlemmerne af sammen slutningen, som deltager på markederne for olivenolie — selv om den anfægtede for ordning har berørt dem, idet den har medført, at nogle af dem har indstillet deres virksomhed — sig i en objektivt fastlagt situation, der kan sammenlignes med den, som enhver anden virksomhed befinder sig i, der aktuelt eller i fremtiden kommer ind på disse markeder.
Secondly, notwithstanding the fact that the Regulation may have affected certain members of the association operating in the olive oil markets by causing them to cease trading, those operators are in an objectively determined situation comparable to that of any other trader who may enter those markets now or in the future.
Endelig berører forordningen ikke sagsøgerens egne interesser i dennes egenskab af en sammen slutning, der varetager interesserne hos de traditionelle olivendyrkere.
Thirdly, the Regulation does not affect the specific interests of the association as a body responsible for protecting the interests of traditional olive growers.