natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Stilles spørgsmålene på en for almindelig og abstrakt måde, er Dom stolen ikke bange for at gå ned i sagens akter og på denne måde placere det abstrakt stillede spørgsmål i sin konkrete sammenhæng, før Domstolen giver den pågældende fortolkning).
If the manner in which the questions are submitted is too general and abstract the Court will not hesitate to consult the file and to replace the question in its actual context before delivering the interpretation requested').
Ganske vist erindrer Domstolen endnu ofte om den nødvendige sondring, (2) men Domstolen fremhæver, at den, såfremt spørgsmålet er dårligt stillet, kan og skal »forsyne den nationale domsmyndighed med sådanne fortolkningsmomenter fra fællesskabsretten, som kan komme denne til nytte ved vurderingen af nævnte bestemmelses virkninger«.
Indeed the Court frequently recalls the necessary distinction2but it states that it can and should, if the question is badly phrased, 'provide the national court with the factors of interpretation depending on Community law which might be useful to it in evaluating the effects of a provision of national law'.
Domstolen fortolker altså med henblik på den fremtidige anvendelse, som den nationale ret skal gøre; dette er normalt og udgør ikke en anvendelse af fællesskabsretten fra Domstolens side (se nedenfor).
The Court thus provides an interpretation in terms of the application which the national court will make of it in future; this is normal and does not constitute the application of Community law by the Court of Justice (vide infra).
Domstolen føres således til — og dette er også normalt og i høj grad hensigtsmæssigt— at omformulere de spørgsmål, som stilles den.
The Court is thus led to restate the questions submitted to it, which is furthermore natural and extremely useful.
En sådan fremgangsmåde er imidlertid ikke uden fare. Således er Domstolen i sin dom af 6. maj 1971 (3) ikke veget tilbage for, hvor den nationale ret ikke havde stillet noget spørgsmål, at formulere spørgsmål og hypoteser, som formentlig gik ud over de anbringender, der var gjort gældende af parterne i sagen.
Nevertheless this course is not without its hazards: thus in its judgment of 6 May 19713 the Court did not hesitate, although the national court had not submitted the question, to formulate questions and cases which no doubt exceeded the submissions made by the parties to the dispute.
Med hensyn til de spørgsmål, der så ofte stilles i medfør af artikel 177 i EØF-traktaten, om, lad os sige, »forholdet« mellem fællesskabsretten og national ret, har Domstolen gentaget, naturligvis med rette, at det ikke tilkommer
With regard to the questions which are so frequently submitted within the framework of the procedure under Article 177 of the EEC Treaty, let us say of the 'relation' between Community law and national law, the Court is
(*) Forslag til afgørelse forud for dom af 21. marts 1974, sag 127/73 — SABAM, Sml. 1974, s. 313.
Opinion in Case 127/73, SABAM [1974] ECR 313.
den at fortolke national ret, derimod vel at afgøre, om en national lov er eller ikke er omfattet af en fællesskabsretlig bestemmelse.
clearly right in reiterating that it is not its task to interpret national law but rather to decide whether a national law comes within the ambit of a Community provision.
Domstolen har således i dom af 15. maj 1974 (sag 184/73) udtalt: »en national retsnorm, hvis formål er at forbyde den kumulative oppebørsel af en sygeforsikringsydelse og en invalideforsikringsydelse, udgør en bestemmelse om suspension eller nedsættelse i den betydning, der er forudsat i forordning nr. 3, artikel 11, stk. 2.«
In its judgment of 15 May 1974 (Case 184/73) the Court held: 'A provision of national law intended to prevent the simultaneous receipt of sickness benefit and benefit on account of incapacity to work constitutes a provision for suspension or reduction within the meaning of Article 11 (2) of Regulation No 3'.
Det er ganske vist ikke Domstolens opgave at fortolke national ret, men ... den er ofte tvunget til at fastslå, at en bestemt national lov bestemmer dette eller hint — heri ligger en fortolkning — for at kunne besvare de stillede spørgsmål; bl.a. om fællesskabsretlig bestemmelse omfatter et bestemt for hold, en bestemt fordel, der er hjemlet i nationale bestemmelser eller national lovgivning (*).
Certainly it is not the task of the Court to interpret national law but ... in order to reply to the questions submitted it is very often obliged to find that a particular national law decides a specific point — which constitutes an interpretation; this occurs particularly if a certain Community provision refers to a specific situation or advantage which is conferred by national laws or secondary legislation.1
De nationale Domstole stiller ofte uden omsvøb spørgsmålet om, hvorvidt et krav, der stilles i national lovgivning, er eller ikke er foreneligt med en given bestemmelse i fællesskabsretten (2).
Frequently the national court asks whether a condition imposed by a national law is contrary to a specific provision of Community law.2Nevertheless the reply given by the Court is more abstract than the question and does not expressly refer to the national law.
Det svar, Domstolen giver, er imidlertid af mere abstrakt karakter end spørgsmålet, og omhandler ikke, in specie, den nationale lov.
(a) Any court which is usually required to settle a dispute or give a ruling on a situation or a problem which is submitted to it must successively:
3) Nogle kendsgerninger og betragtninger a) Enhver ret, der sædvanligvis skal løse en konflikt eller træffe afgørelse med hensyn til en situation, et problem, der forelægges den, skal: i) først finde frem til de faktiske omstændigheder, der er genstand for konflikten, situationen eller problemet, og fastslå disse (denne første opgave falder naturligvis uden for de højeste instansers — f.eks. kassationsretternes — opgave, idet disse ikke »påkender faktum« og må træffe deres afgørelse på grundlag af det faktum, underinstanserne suverænt har fastslået); ii) dernæst finde frem til og »fortolke« den eller de normer, der vedrører den sag der er forelagt retten ; i1) Dom af 30. september 1975, sag 32/75.1 sit forslag til afgørelse i sag 190/73 samt i forslaget til afgørelse i sag 1/72 og sag 76/72 har generaladvokat Mayras måttet foretage større undersøgelser af betydningen og rækkevidden af nationale lovgivninger.
(i) consider and establish the facts, the subject-matter of the dispute, situation or problem (this former task is clearly not incumbent upon supreme courts — such as cours de cassation — which 'take no cognizance whatsoever of the facts' and can only proceed on the basis of those facts which have been definitively established by the lower courts);
Se også de karakteristike domme af 27. oktober 1971, 23/71, Janssen, Ree. 1971, s. 859; 22. juni 1972, sag 1/72, Frilli, Ree. 1972, s. 464.
(ii) consider and 'interpret' the rule or rules relating to the case submitted to it;
(2) Se dom af 26. november 1975, sag 39/75 — dom angående spørgsmålet, om en nederlandsk lov eller administrativ bestemmelse vedrørende bopæl i Nederlandene er forenelig med en bestemmelse i fællesskabsretten.
Vide the judgment of 26 November 1975 in Case 39/75, which deals with the compatibility of a provision of Netherlands law, relating to residence in the Netherlands, and a provision of Community law.
iii) endelig drage en slutning af de således fastslåede kendsgerninger og de således fundne og fortolkede normer, dvs. træffe afgørelse, dvs. anvende retten, normerne i det pågældende tilfælde ... give disse en konkret følge i forhold til den pågældende sag.
(iii) draw its conclusions from the facts thus established and from the rules thus ascertained and interpreted, that is to say judge, that is apply the law and rules to the particular case ... and give those rules a definite effect in accordance with the circumstances of the case.
b) Retsformand Donner skriver med rette, at man kan sondre mellem fortolk­ning og anvendelse, men at man ikke kan adskille dem (]).
(b) The former President Judge Donner is correct in stating that it is possible to distinguish interpretation and application but not to separate them. '
Uanset om en ret selv fortolker den eller de pågældende normer, eller om fortolkningen overlades til en anden ret (således i medfør af EØF­traktatens artikel 177), anvender retten en fortolket norm på et givet tilfælde.
Whether the courts interpret a rule or rules or whether they have to entrust the interpretation to another court (for example through Article 177 of the EEC Treaty) they apply an interpreted rule to a. specific case.
Imidlertid kan retten have givet en norm en rigtig fortolkning — eller nøje have fulgt, som den skal, den fortolkning Domstolen har givet — men dog have anvendt normen på forkert opfattede kendsgerninger eller på forvanskede krav og indsigelser.
Although a court may have interpreted a rule correctly or scrupulously adopted (as it must) the interpretation supplied by the Court of Justice, it may none the less have applied them to facts which have not been properly established or to badly-drawn claims and defences.
Der foreligger således en rigtig fortolkning .. . men en urigtig anvendelse. Sondringen kommer påny frem.
This results in a good interpretation . . . but a bad application; the distinction reappears.
En urigtig fortolkning af en norm kan også være uden virkning for domskon­klusionens lovlighed, altså for rettens afgørelse.
A wrong interpretation of a rule may also remain without effect on the legal ity of the operative part of the judgment, and thus on the decision of the court.
En kassationsret kan således finde at en urigtig fortolkning af en norm er irrelevant og derfor forkaste en anke, når den indankede domskonklusion trods denne fejl lovligt kan begrun­des i det faktum, underinstansen har fastslået eller med en anden retlig præ­mis, som kassationsretten sætter i stedet for den anfægtede afgørelses præmis.
Thus a cour de cassation will decide that a misinterpretation of a rule is irrelevant and will consequently dismiss the appeal if, despite this error, the operative part of the judgment in dispute is justified in law by a finding of fact by the lower court or on another ground in law which the cour de cassation substitutes for the ground of the judgment which was delivered.
På denne måde ser vi påny sondringen mellem fortolkning og konklusion — nærmere betegnet domskonklusionen ·— som vedrører anvendelsen af rets­reglerne.
Thus the distinction appears again between interpretation and decision — more precisely the operative part of the judgment — which relates to the application of rules of law.
Teorien fortolker normerne uden at tage hensyn til et bestemt tilfælde, men anfører ofte »praktiske tilfælde« som eksempler eller tydeliggørelser.
In legal theory rules are interpreted without regard to a specific case although 'practical cases' are often invoked as illustrations or in order to clarify a point.
c) Domstolene skal ikke fortolke rent abstrakt men i forbindelse med et konkret tilfælde, selv om de naturligvis skal tage i betragtning, at den fortolk­ning, der anlægges, også skal være den, der lægges til grund i alle senere tilsva­rende sager.
(c) The courts are not required to give a general interpretation but one for a specific case although it is clear that they must consider that the interpretation they adopt is that which they must adopt for all subsequent identical cases.
indtage dennes plads: den bør derfor give denne fuldstændige oplysninger om de faktiske omstændigheder, om det nøjagtige og konkrete problem, i for bindelse med hvilket fortolkningsspørgsmålet er opstået.
Thus, when it is necessary for courts to refer a matter to, another court for the latter to interpret the matter in its stead as for example under Article 177 of the EEC Treaty, the latter court must necessarily be permitted to take the place of the former: thus it must be fully informed, it must be acquainted with the facts and the exact and actual problem in connexion with which the question for interpretation arises.
Er dette at anmode en anden domstol — EF-Domstolen — om at anvende en norm?
Does this invite other courts — such as the Court of Justice — to apply a rule?
Svaret må være benægtende.
This question must be answered in the negative.
Anvendelse er udfra normens fortolkning og ud fra konstateringen og be dømmelsen af de faktiske omstændigheder at drage en bestemt følge, der er domskonklusionen i den afgørelse, der skal træffes.
Application constitutes the deduction from the interpretation of the rule and from the finding and appaisal of the facts of an exact consequence which will form the operative part of the judgment to be delivered.
Det tilkommer aldrig Domstolen i medfør af artikel 177 i EØF-traktaten at konstatere eller at be dømme de faktiske omstændigheder og at drage nogen slutning heraf, selv ikke af den fortolkning, den giver normen.
The Court of Justice ¿s never required under Article 177 of the EEC Treaty to find and to appraise facts and to draw a conclusion from them or even from the inter pretation which it places upon the rule.
Det forekommer mig påkrævet, ikke at tvinge Domstolen, som skal givet et brugbart svar til den nationale domstol, altså et svar der angår den sag og de faktiske omstændigheder, der er forelagt den nationale ret, til selv bl.a. i sagens akter at finde frem til disse faktiske omstændigheder.
It appears to me that the Court of Justice which is called upon to supply the national court with an answer which is helpful to it, and thus an answer which gives proper heed to the particular case and to the facts before that court is not required itself to ascertain from the file what constitutes the facts.
Dette er ikke Domstolens opgave ... og det er ofte — enhver dommer ved det — vanskeligt nøjagtigt at fastlægge de faktiske omstændigheder alene på grundlag af sagens akter uden selv at have hørt parterne og eventuelt vidnerne.
This is not its task ... and, as all judges are aware, it is extremely difficult exactly to determine the facts from a mere perusal of the file without having heard the parties and, if necessary, the witnesses.
Den pågældende nationale domstol skal derfor selv nøjagtigt anføre de faktiske omstændigheder, som har givet anledning til fortolkningsspørgsmålet.
The courts must thus themselves state clearly what the facts are with regard to which the question for interpretation arises.
Domstolen må ejheller tvinges til selv at fortolke national lovgivning ... Det er ikke dens opgave i medfør af artikel 177 i EØF-traktaten eller artikel 150 i Euratom-traktaten.
Nor should the judges of the Court of Justice be required to interpret national law ... that is not their under Article 177 of the EEC Treaty or under Article 150 of the EAEC Treaty.
Visse af de spørgsmål, de nationale domstole forel ægger den, tvinger den dog til det i1).
Certain questions submitted by national courts can nevertheless force them to do so.J
i1) Se i denne forbindelse bl.a. dommene af 16. november 1972, sag 14—15—16/72, Ree. 1972, s. 1105ø af 30. september 1975, sag 32/75; af 30. oktober 1974, sag 190/73, Sml. 1974, s. 1123.
Reference should be made in this respect in particular to the judgment of 16 Novcmbei 1972 in Cases 14, 15 and 16/72 [1972] ECR 1105 et seq.; the judgment of 30 September 1975 in Case 32 /75; the judgment of 30 October 1974 in Case 190/73 [1974] ECR 1123.
Afsnit 4. Om begrundelsen i Domstolens domme
Section 4 The grounds of the judgments of the Court of Justice
1) Er disse domme for lange, for korte, tilstrækkeligt klare?
(1) Are these judgments too long, too short, sufficiently clear?
Meningerne i denne henseende er undertiden delte.
Opinions sometimes vary in this respect.
Man mener ofte, at de ikke er udførlige. Undertiden finder man endog, at de er tvetydige, orakel­prægede.
It is often considered that the judgments are not explicit.
De metoder, der anvendes af én højeste retsinstans, er ikke de samme, som anvendes af en anden højesteret. Den enes domme er kortfattede, den andens domme er det i mindre grad eller er endog ordrige.
The methods of a supreme court are not those of another court.
Den enes stil er ikke den andens.
Their respective styles differ.
Læser man Domstolens domme grundigt, må man efter min ringe mening oprigtigt finde, at de har den længde og det omfang, der er nødvendigt for at fremstille, hvad der er gjort gældende, og give en struktureret, forståelig og tilstrækkelig begrundelse.
In my view those who have scrutinized the judgments of the Court of Justice must arrive at the honest finding that they are of the length or extent dictated by the exigencies of replying to the submissions made and of providing a coherent, comprehensive and sufficient statement of reasons.
Ganske vist er somme tilbøjelige til at tro, at Domstolen er forpligtet til at besvare et hvilket som helst spørgsmål, tage stilling til ethvert anbringende, selv når en sådan besvarelse eller stillingtagen ikke er nødvendig for at be­grunde afgørelsen eller den løsning, som Domstolen giver et fortolknings­spørgsmål eller et gyldighedsspørgsmål.
There is a belief in certain quarters that the Court of Justice is obliged to reply to any questions and submissions whatsoever even if such a reply cannot provide a basis for the judgment or the reply which it gives in particular to a question of interpretation or of validity.
De, som bedrejder Domstolen, at den ikke besvarer alle disse — unødvendige — spørgsmål, og det er manger — har i almindelighed ikke kendskab til hverken domstolsteknik eller til de pligter og opgaver, der er domstolenes.
context of proceedings under Article 177 of the EEC Treaty it is not for the Court to rule on the compatibility of provisions of a national law with the Treaty, it does, on the other hand, have jurisdiction to provide the national court with all the criteria of inter pretation relating to Community law which may enable it to judge such compatibility
Når Domstolen anmodes om at træffe afgørelse om en sådan forenelighed, gør den det i udtryk der tager hensyn til kompetencefordelingen. Se f.eks. dom at 26. februar 1976, Tasca, sag 65/75.
When the Court is requested to give such a ruling on compatibility it does so in terms which respect the division of jurisdictions.
Denne dom er mere nuanceret end dommen af 23. januar 1975 — sag 31/74 — Gall (Sml. 1975, s. 47), og overlader det navnlig til de nationale domstole at bedømme, om nationale bestemmelser om priser »bringer den pågældende markedsordnings formål og funktion i fare«.
This judgment draws finer distinctions than the judgment of 23 January 1975 in Galli, Case 31/74 [1975] ECR 47 and in particular entrusts the national court with the task of appraising whether a national provisions dealing with prices jeopardizes 'the aims or functioning of the common organization of the market'.
Det er ganske vist altid nyttigt, at Domstolen giver en fortolkning af en norm i europæisk ret ... men dens opgave er at træffe afgørelse med henblik på løsningen af en tvist.
No doubt it is always helpful for the Court of Justice to interpret a provision of European law ... but its task is to deliver rulings which are of assistance in settling a case.
Den er ikke et teoretisk rådgivende organ.
It is not a body to be consulted on abstract questions.
Domstolen har sikret sig mod faren for at blive en slags orakel, der er tvunget til at udtale sig om alt, hvad man finder på at spørge den om«.
The Court of Justice has warded off the danger of becoming a kind of oracle obliged to give a ruling on anything asked it.'
En sådan kritik og invendninger af samme art fremsættes bl.a. af visse universitetsprofessorer og forskere, der ikke har et tilstrækkeligt kendskab til praksis ved domstolene og navnlig ikke til domstolenes rettigheder, pligter og ansvar. Mangfoldige eksempler kunne anføres på denne kritik, der bl.a. i Belgien møder kassationsrettens domme.
Reproaches of this nature are frequently levied, particularly by certain academic lawyers or commentators who are insufficiently acquainted with the practice of the courts and in particular with the rights, duties, obligations and reponsibilities of the courts.
Det må i øvrigt tilføjes, at man finder behag i at kritisere afgørelserne, fortrinsvis når disse kommer fra høje instanser der har autoritet og prestige.
It should further be added that pleasure is to be derived from demolishing decisions, preferably if they emanate from high places and enjoy prestige and authority.
Hvor ofte siges det ikke, skrives det ikke, at kassationsretten er »veget udenom« problemerne!
How many times has it been said or written that the Cour de Cassation has 'ducked' problems!
De som giver udtryk for sådanne meninger, er ikke kar over, at Domstolen ikke havde anledning til at undersøge disse spørgsmål og at den ikke kunne gøre det.
Such critics do not perceive that the court could not or should not have considered these problems.
Vedrørende kritikken om tvetydighed, om mangel på tilstrækkelig klarhed i de domme, Domstolen afsiger. Der er naturligvis visse af disse domme — men efter min opfattelse er det undtagelsen — som man må læse særligt opmærksomt eller undertiden flere gange, før man nøjagtig kan klarlægge, hvad afgørelsen går ud på og især Domstolens begrundelse.
With regard to the complaints of ambiguity and of insufficient clarity in the judgments delivered by the Court of Justice: it is true certain of these judgments — but in my view they constitute the exception — require particular scrutiny and sometimes even repeated perusal before it is possible precisely to discern the decision and above all the grounds of judgment of the Court of Justice.
Man kan natur ligvis ikke rejse nogen kritik, når dommen er vanskeligt forståelig af den simple grund, at dommens genstand i sig selv er det.
It is clear that no complaint will lie if the judgment is difficult to understand for the simple reason that the subject-matter with which it deals is itself difficult to grasp.
En sådan kritik kan ej heller alvorligt rejses, når, som det ofte er tilfældet, kritikken skyldes mangelen på en tilstrækkelig indsats for at forstå Domstolens tankegang i de ofte meget indviklede sagsforhold, som den høje europæiske domstol dagligt har at beskæftige sig med.
Likewise it is certainly impossible seriously to entertain such complaints when, as is often the case, they are the outcome of a failure to make a sufficient endeavour to understand the reasoning of the Court of Justice in the contexts, often of extreme complexity, which the Court of Justice must daily consider.
Juristerne og dommerne i de enkelte lande holder i almindelighed fast ved det system, deres nationale institutioner har vedtaget: dissens eller enstemmighed — som i almindelighed er forudsat eller, lad os sige, anonymt flertal.
It cannot be pretended that certain judgments are not less clear than others or indeed sometimes extremely difficult to grasp: but is there a national court, even a supreme court, or an eminent university professor or commentator against whom such complaints might on occasion be levied?
I visse lande, hvor dissens ikke kendes i domstolsproceduren, ønsker visse jurister — som i almindelighed ikke deltager i den dømmende magt eller de såkaldte administrative domstole — imidlertid, at denne indføres.
(2) Could it be proper that the personality of different judges may appear more clearly in the judgments of the Court of Justice?
Det er ikke påkrævet at undersøge dette spørgsmål i denne afhandling.
Thus we come to the question of the dissenting opinion.
Lad os indskrænke os til de følgende tre betragtninger: i) Bestemmelserne i de europæiske traktater tillader ikke, at opfattelsen eller opfattelserne hos Domstolens mindretal, eller endog »nuancer«, som flertallets medlemmer måtte ønske at give udtryk for, offentliggøres.
The International Court of Justice, the Bundesverfassungsgericht, the European Court of Human Rights, the courts of the Common Law countries and also certain South American States are acquainted with and employ this procedure.