natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Da forespørgslen forblev ubesvaret, antog provinsen, at anmeldelse ikke var nødvendig.
In the absence of a reply, the Province considered that notification was not necessary.
Dette synspunkt er desto mere forståeligt, for det første fordi det i Kommissionens skrivelse af 5. juli 1982 til den italienske regering var anført, at Kommissionen forbeholdt sig »ret til at fastlægge de betingelser, som skal gælde for denne ordning i provinsen Bolzano, når Kommissionen har truffet beslutning på nationalt plan«, for det andet fordi Kommissionen aldrig har fastlagt disse betingelser.
This position was all the more understandable, in the submission of the applicant, first because the letter of 5 July 1982 from the Commission to the Italian Government indicated that the Commission reserved 'the right to lay down the conditions on which this regime can be applied to the Province of Bolzano, depending on the decision which it will adopt at the national level', and secondly because the Commission never laid down those conditions.
Sagsøgeren har yderligere anført, at alle provinsen Bolzanos beslutninger var blevet vedtaget og den tildelte støtte udbetalt, da beslutning 91/176 blev vedtaget den 25. juli 1990. Det ville ikke være normalt, hvis Kommissionen på dette tidspunkt — trods den forløbne tid, dvs. syv år efter den første beslutning og to år efter den sidste — hverken havde kendskab til disse beslutninger eller tog dem i betragtning.
The applicant adds that by the date on which Decision No 91/176 was adopted, namely 25 July 1990, all the decisions of the Province of Bolzano had been taken and the aid which had been granted had been paid.
Under disse omstændigheder har Kommissionen for det første tilsidesat princippet om loyalt samarbejde (jf. EKSF-traktatens artikel 86, der i det
In view of these circumstances, the applicant claims that the Commission infringed, first, the principle of sincere cooperation (see Article 86 of the ECSC
ACCIAIERIE DI BOLZANO MOD KOMMISSIONEN væsentlige svarer til EF-traktatens artikel 5 (nu artikel 10 EF)).
Treaty, which corresponds in substance to Article 5 of the EC Treaty (now Article 10 EC)).
Den har ikke udfoldet den nødvendige samarbejdsvilje som fastsat i EKSF-traktaten, idet den ikke alene har undladt at samarbejde med de nationale myndigheder, men ligeledes har indledt en procedure meget sent, selv om den havde kendskab til faktiske omstændigheder, der påkrævedes hertil, og idet udfaldet af proceduren — en negativ beslutning om traktatstridighed — forelå meget sent.
The Commission failed to take the necessary action with respect to cooperation as provided for in the ECSC Treaty, not only by omitting to collaborate with the national authorities but also by delaying the opening of the procedure despite having knowledge of the facts which should have required this and by delaying the outcome of that procedure by adopting a negative decision of incompatibility.
For det andet har Kommissionen tilsidesat princippet om god tro og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Secondly, according to the applicant, the Commission infringed the principles of good faith and the protection of legitimate expectations.
Kommissionens adfærd og navnlig procedurens varighed har affødt en berettiget forventning hos de nationale myndigheder og sagsøgeren om, at den omtvistede støtte var lovlig. Disse har handlet ud fra princippet om god tro, da de ikke med rimelighed kunne forvente, at Kommissionen ville bestride støtten.
The Commission's conduct, and especially the prolonged nature of the procedure, gave rise to legitimate expectations on the part of the national authorities and the applicant as to the legality of the contested aid.
Kommissionen havde ikke gjort indvendinger, da spørgsmålet blev rejst for den, og havde desuden længe efter tildelingen af støtten ikke anset det for nødvendigt at gøre indsigelser (jf. Domstolens dom af 15.1.1986, sag 52/84, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 89, præmis 16, og dommen i sagen RSV mod Kommissionen).
The applicant maintains that not only had the Commission not objected when the matter had been raised with it but furthermore, for long after the grant of the aid, it had not considered it necessary to raise objections (see the judgments in Case 52/84 Commission ν Belgium [1986] ECR 89, paragraph 16, and in RSV).
Falck har tilsluttet sig sagsøgerens påstand, idet selskabet har anført, at det fremgår af procesdokumenterne, som sagsøgeren har fremlagt, at dennes forventning om, at den udbetalte støtte var lovlig, var fuldstændig berettiget, da omstruktureringsplanen var blevet anmeldt, og da Kommissionen ikke havde reageret (på trods af de skridt, som provinsen Bolzano og den italienske regering havde taget).
Falck concurs with the applicant's submission, stating that it is apparent from the procedural documents presented by the applicant that once the restructuring plan had been notified and in the absence of any reaction from the Commission (despite the steps taken by the Province of Bolzano and the Italian Government) the applicant's confidence in the regularity of the aid that had been paid was entirely legitimate.
Den oprindelige omstruktureringsplan og tillægsplanen er utvivlsomt en del af forlængelsen af et interventionsprojekt og -program.
According to Falck, the initial and supplementary restructur­ing plans were undoubtedly part of one continuous project and one programme of actions.
Den omstændighed, at planen kompletteres og gennemføres i forhold til en »eksisterende« ordning, behøver hverken at blive meddelt eller anmeldt, da der ikke er tale om en »ny« støtte (jf. Domstolens dom af 9.8.1994, sag C-44/93, Namur-Les assurances du crédit, Sml. I, s. 3829).
As this plan was supplemented and executed under the 'existing' regime, it did not, in Falck's submission, need to be either communicated or notified, because it was not 'new' aid (see the judgment in Case C­44/93 Namur­Les Assurances du Crédit v Office National du Ducroire and the Belgian State [1994] ECR I­3829).
Herefter har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet har udvist omhu for at kontrollere støtten, som man har modtaget ved flere lejligheder.
The applicant then maintains that it displayed diligence in verifying the aid it had received on several occasions.
Desuden har
Moreover, the Commission adduces no evidence to
Kommissionen ikke fremlagt beviser, der afkræfter dette.
1999 — CASE T-158/96 show that this was not the case.
Det må derfor antages, at sagsøgeren havde en berettiget forventning og befandt sig i god tro.
Hence, the legitimate expectations and good faith of the applicant must, in its submission, be taken for granted.
Sagsøgeren har yderligere gjort gældende, at tilbagesøgningen af støtte får karakter af en sanktion, der ikke er hjemmel til i fællesskabsretten, på grund af varigheden af den periode, der forløb fra tildeling af støtten til vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
The applicant also maintains that the fact that such a long period elapsed between the grant of the aid and the adoption of the contested decision transformed the recovery of the aid into a penalty, for which Community law does not provide.
Tilbagesøgningen har ikke længere til formål at genoprette markedsbalancen og fjerne den udbetalte støttes fordrejende virkninger, da markedsbetingelserne i denne periode samt de faktiske forhold og selv lov givningen har ændret sig.
In its submission, recovery no longer serves the purpose of restoring market equilibrium and eliminating the distorting effects of the aid granted, given that during this time market conditions and situations of fact and even of law have changed.
I øvrigt ville der efter national ret være indtrådt forældelse.
Furthermore, recovery could have been time-barred under national law.
Virkningen af, at tilbagesøgningen bliver en sanktion, forstærkes af den omstændighed, at tilbagesøgningen er pålagt renter fra tidspunktet for støttens tildeling og ikke fra den anfægtede beslutnings vedtagelse.
The effect of transforming recovery into a penalty is reinforced, according to the applicant, by the fact that interest is levied on the recovered amount as from the date of grant of the aid and not from the date on which the contested decision was adopted.
Dette er ligeledes i strid med proportionalitetsprincippet, da det offer, sagsøgeren skal betale, er stærkt overdrevet og dermed ude af proportioner med sagens omstændigheder, selv om tilbagesøgningen i øvrigt måtte anses for behørig.
According to the applicant, this is also contrary to the principle of proportionality, as even if recovery was regarded as an obligatory matter, the sacrifice imposed on the applicant would be excessive, and hence disproportionate, having regard to the circumstances of the case.
80 Endelig har sagsøgeren gjort gældende, at de billigheds-, hensigtsmæssigheds- og retfærdighedshensyn, der har bevirket, at Kommissionen ikke har krævet tilbagesøgning af de tre første støttetildelinger, også burde have bevirket, at de tre sidste ikke blev krævet tilbagesøgt.
80 Lastly, the applicant submits that considerations of fairness, expediency and justice, which had led the Commission to refrain from ordering recovery of the three first amounts of aid, should also have led it to refrain from demanding recovery of the last three.
Alene den forløbne tid, dvs. 13 år efter den første beslutning og 8 år efter den sidste, burde have medført, at Kommissionen traf en anden afgørelse.
Simply taking into consideration the time which had elapsed, that is to say 13 years from the first decision and eight from the last, should have led the Commission to adopt a different decision.
81 Kommissionen har bestridt samtlige anbringender. Den har navnlig gjort gældende, at selv om den i maj 1983 med hjemmel i anden kodeks om støtte til jern- og stålindustrien havde godkendt støtten til de investeringer, som
81 The Commission disputes all those arguments.
ACCIAIERIE DI BOLZANO MOD KOMMISSIONEN sagsøgeren havde modtaget i forbindelse med en omstruktureringsplan efter provinslov nr. 25/81, der blev anmeldt i september 1980, ville denne beslutning ikke kunne anses for at indeholde en tilladelse til enhver støtte efter denne plan. En særlig tilladelse fra Kommissionen ville være nødvendig i hvert tilfælde.
ACCIAIERIE DI BOLZANO V COMMISSION plan adopted under Provincial Law No 25/81 and notified in September 1980, that decision could not be considered as authorising the grant of all aid in implementation of that plan.
I øvrigt havde Kommissionen i beslutningen fra 1983 fastsat den 31. december 1985 som endelig frist for tildeling af støtten, et rentelettet lån på 6,5 mia. ITL med en forskel på 2 mia. i forhold til markedsrenten, hvorefter støtten ville blive uforenelig med fællesmarkedet.
Moreover, the Commission's 1983 decision set 31 December 1985 as the mandatory time­limit for the grant of the aid, a subsidised loan of ITL 6.5 billion including ITL 2 billion accounted for by the difference in relation to the market interest rate; failure to observe that time­limit rendering the aid liable to be regarded as incompatible with the common market.
Den sene ydelse af lånet har efterfølgende medført vedtagelsen af beslutning 91/176, hvorefter støtten erklæredes uforenelig med fællesmarkedet.
The delay in granting the loan led, according to the Commission, to the adoption of Decision No 91/176 declaring the aid to be incompatible with the common market.
Under hensyn til de italienske myndigheders gode tro og de praktiske vanskeligheder, der skyldes kompetencefordelingen mellem provins myndighederne og de nationale myndigheder, blev lånet ikke krævet tilbagesøgt.
However, in view of the good faith of the Italian authorities and the operational difficulties due to the division of powers between provincial and national authorities, repayment was not demanded.
Det fulgte heraf, at der var tale om en negativ beslutning, der ikke tillod støtte, og som ikke skabte nogen berettiget forventning for fremtiden for så vidt angår andre støtteforanstaltninger, da der ikke forelå særlige omstændigheder, der kunne berettige en beslutning om ikke at foretage en tilbagesøgning.
It follows, in the submission of the Commission, that what was involved was a negative decision which authorised no aid and created no legitimate expectations as regards other support measures in the future in the absence of special circumstances justifying the decision not to proceed with recovery.
Først undersøges sagsøgerens anbringende om, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat.
The applicant's argument alleging infringement of the principle of the protection of legitimate expectations will be examined first.
Ifølge fast praksis kan støttemodtagerne ikke have nogen berettiget forventning om, at den støtte, de har modtaget, er lovlig, medmindre den er blevet ydet under iagttagelse af proceduren, hvilket en påpasselig erhvervsdrivende må være i stand til at forvisse sig om (jf. Domstolens dom af 20.9.1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, præmis 14, og dommen i sagen Preussag Stahl mod Kommissionen, præmis 77).
It is settled case­law that undertakings to which a State aid has been granted cannot entertain a legitimate expectation that the aid is lawful unless it has been granted in compliance with the procedure, as a diligent operator should be able to ascertain (see the judgments in Case C­5/89 Commission ν Germany [1990] ECR 1­3437, paragraph 14, and in Preussag Stahl, paragraph 77).
En modtager af en ulovlig støtte kan alene påberåbe sig ekstraordinære omstændigheder, der retmæssigt har kunnet skabe en berettiget forventning om, at denne støtte var lovlig (Domstolens dom af 10.6.1993, sag C-183/91, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 3131, præmis 18).
Only in exceptional circumstances can recipients of unlawful aid assert a legitimate assumption as to the lawfulness of aid in reliance on this principle (see the judgment in Case C­183/91 Commission ν Greece [1993] ECR I­3131, para­graph 18).
I nærværende sag har Retten i præmis 63 ovenfor fastslået, at den pågældende støtte ikke er blevet anmeldt, og følgelig at den ikke er blevet ydet under iagttagelse af den fastlagte procedure.
In the present case the Court has found, at paragraph 63 above, that the aid in question was not notified and thus was not granted in compliance with the applicable procedure.
I øvrigt har sagsøgeren ikke bevist, at der foreligger ekstraordinære omstændigheder, der har kunnet skabe en berettiget forventning om, at støtten var lovlig.
Moreover, the applicant has not established that an exceptional circumstance existed, on the basis of which it could assume the aid to be lawful.
For det første er det ubestridt, at der efter ikrafttrædelsen af den tredje kodeks den 1. januar 1986 bestod en ubetinget pligt til at anmelde finansielle foranstaltninger.
First, it is common ground that after the entry into force of the Third Code on 1 January 1986 the obligation to notify a financial measure was unconditional.
Det var i artikel 6 bestemt, at Kommissionen underrettes så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtte samt om alle andre finansielle interventioner, som af medlemsstaterne, regionale instanser eller organer, der anvender statsmidler i dette øjemed, påtænkes gennemført til fordel for jern- og stålvirksomheder.
Article 6 of that Code provided that the Commission was to be informed, in sufficient time to enable it to submit its comments, of any plans to grant or alter aid and of any plans for transfers of State resources by Member States, regional or local authorities or other bodies to steel undertakings.
Endelig var det i denne artikel fastsat, at enhver konkret tildeling af støtte skulle anmeldes.
Lastly, this article provided that all individual awards of aid were to be notified.
Det følger heraf, at sagsøgeren ikke kan hævde, at selskabet ikke var informeret om, at staten havde en forpligtelse til at anmelde alle konkrete støtteprojekter, der indgik i dets omstruktureringsplan efter den 1. januar 1986, og at det ikke var nødvendigt at give Kommissionen meddelelse om udviklingen i virksomhedens omstrukturering og navnlig om tillægsplanen for omstrukturering af 26. juni 1986.
It follows that the applicant is not justified in alleging that it was not informed of the obligation for the State to notify the individual aid proposals contained in its restructuring plan after 1 January 1986, or that it would not be necessary to inform the Commission of developments in the restructuring of the undertaking, and in particular of the supplementary restructuring programme of 26 June 1986.
For det andet bemærkes, at Kommissionen i skrivelsen af 5. juli 1982 havde anført, at den skulle udtale sig om den sektorbestemte anvendelse af den nationale lov nr. 675/77, og at den forbeholdt sig ret til at fastlægge de betingelser, i henhold til hvilke ordningen skulle anvendes i provinsen Bolzano, når Kommissionen havde truffet beslutning på nationalt plan.
Secondly, it must be pointed out that the Commission indicated in its letter dated 5 July 1982 that it had yet to rule on the sectoral application of Law No 675/77 and that it reserved the right to lay down the conditions on which that regime would apply to the Province of Bolzano in the light of the decision it adopted at the national level.
Desuden præciserede den i samme skrivelse, at myndighederne i Bolzano skulle overholde disciplinen og fællesskabskodekserne for ydelse af støtte til jern- og stålindustrien i dens helhed (jf. præmis 8 ovenfor).
In that same letter the Commission also stated that the Bolzano authorities had also to comply in full with Community rules and codes on the grant of aid to the steel industry (see paragraph 8 above).
Herudover har Kommissionen i sin beslutning af 1983 anført, at den af denne beslutning omfattede tilladelse til at yde støtte var betinget af resultatet af de kontrolforanstaltninger, den havde iværksat, og desuden at enhver udbetaling af støtte efter den 31. december 1984 var udelukket.
Furthermore, in its 1983 decision the Commission stated that authorisation of the aid covered by that decision was conditional on the results of checks which it had put in place and, moreover, that any payment of aid after 31 December 1984 was prohibited.
Det følger heraf, at Kommissionen på ingen måde har givet endelig tilladelse til al den støtte, der er blevet ydet inden for den almindelige ordning i sagen, og at tilladelsen var tidsmæssigt begrænset.
It follows that the Commission did not grant definitive authorisation for all the aid granted under the general regime in question and that the authorisation was limited in time.
Under disse omstændigheder kan det forhold, at Kommissionen ikke har besvaret en skrivelse fra provinsen Bolzano, ikke berettige en manglende overholdelse af anmeldelseskravet, så meget desto mere som undtagelsesbestemmelserne for støtte til jern- og stålindustrien er blevet ændret i mellemtiden.
In those circumstances, the absence of a reply from the Commission to a letter from the Province of Bolzano cannot justify non compliance with the notification requirement, particularly as the conditions for exempting aid to the steel industry had been altered in the meantime.
Derfor var den støtte, der blev udbetalt efter den 1. januar 1986, og som Kommissionen har krævet tilbagebetalt, ikke længere omfattet af anden kodeks, og sagsøgeren har dermed ikke i henhold til denne kodeks kunnet have en berettiget forventning om støttens lovlighed.
Hence the aid paid after 1 January 1986, which the Commission ordered to be recovered, was no longer covered by the Second Code, so that the applicant could not, under that Code, have a legitimate expectation of its legality.
92 Endelig bemærkes det for det fjerde, at beslutning 91/176 fastslår, at rentelettelse på et lån ydet i december 1987 er en ulovlig statsstøtte, da den blev ydet uden Kommissionens forudgående tilladelse, og den er desuden uforenelig med fællesmarkedet i medfør af tredje kodeks.
92 Fourthly and lastly, it must be pointed out that Decision No 91/176 finds that the interest subsidy on a loan granted in December 1987 constitutes unlawful State aid because it was made available without prior authorisation from the Commission and, furthermore, is incompatible with the common market pursuant to the Third Code.
Der består dermed ingen uoverensstemmelse mellem denne beslutning og den anfægtede beslutning, hvorfor sagsøgeren ikke kan påberåbe sig denne beslutning til støtte for, at der foreligger en berettiget forventning.
There is therefore no contradiction between that decision and the contested decision so that the applicant is not justified in relying on the former decision in order to establish the existence of legitimate expectations.
Det forhold, at Kommissionen har anset det for rimeligt ikke at kræve støtten efter beslutning 91/176 tilbagebetalt på grund af de særlige omstændigheder, der er fremført i denne beslutning, indebærer ikke, at
The fact that the Commission considered it equitable not to order the recovery of the aid covered by Decision No 91/176 because of the special circumstances described therein cannot mean that it was bound by these
Kommissionen er bundet af disse betragtninger ved undersøgelsen af, om støtten i nærværende sag er forenelig med fællesmarkedet.
1999 — CASE T­158/96 considerations when examining the compatibility of the aid with the common market in the present case.
Dernæst skal sagsøgerens anbringende om, at man har udvist tilstrækkelig omhu, afvises.
On the second issue, the applicant's argument as to its proven diligences must be rejected.
Det er tilstrækkeligt at konstatere, at det eneste bevis, sagsøgeren har fremlagt i denne forbindelse, er en erklæring af 2. februar 1999 fra den administrative direktør, Sergio Moresetti, hvoraf det fremgår, at der var blevet etableret kontakter mellem ham og embedsmændene i Bolzano.
It is sufficient to observe that the only evidence which it provides in this regard is a statement made on 2 February 1999 by its Managing Director, Mr Sergio Moresetti, from which it is apparent that contact had been established between him and the officials in Bolzano.
Under hensyn til sagens omstændigheder har sagsøgeren ved at tage kontakt med de lokale myndigheder på ingen måde sikret sig, at anmeldelsesproceduren blev overholdt.
By making contact with the local authorities, the applicant did not in any way, given the circumstances of the case, satisfy itself that the notification procedure had been complied with.
Herefter skal det bemærkes, at sagsøgeren ikke under disse omstændigheder kan påberåbe sig en tilsidesættelse af princippet om loyalt samarbejde og af princippet om god tro.
On the third issue, it must be stated that it is of no avail to the applicant, in the circumstances in the present case, to plead infringement of the principles of sincere cooperation and good faith.
Kontrol med støtteforanstaltninger forudsætter, at medlemsstaterne overholder deres anmeldelsesforpligtelse.
The verification of aid presupposes that the Member States fulfil their obligation to notify.
Sagsøgeren kan dermed ikke fremføre det anbringende, at Kommissionen ikke tidligere har opdaget, at der bestod ulovlig støtte.
Hence the applicant is not justified in using as an argument the fact that the Commission had not previously discovered the existence of illegal aid.
I modsat fald ville EKSF-traktatens bestemmelser om statsstøtte være berøvet deres nyttevirkning.
Otherwise, the effectiveness of the provisions of the ECSC Treaty on State aid would be rendered wholly ineffective.
Under alle omstændigheder er påstanden om, at Kommissionen burde have haft kendskab til den pågældende støtte, ikke understøttet af noget bevis.
In any event, the assertion that the Commission should have known of the existence of the aid in question is not substantiated by any evidence.
Det samme gælder ligeledes for så vidt angår opkrævningen af renter.
The same applies to the recovery of interest.