natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Periode i Den Høje Myndighedfor EKSF (og funktioner)
Period spent with ECSCHigh Authority (and function)
Franz Etzel (1902-1970), advokat, soldat (1939-1945), medforfatter til CDU’s første økonomiske program i Bundestag, medlem af Bundestag for CDU, finansminister i Forbundsrepublikken Tyskland (1957-1961), virksomhedsadministrator
Franz Etzel (1902-1970), lawyer, soldier (1939–45), co-author of the first economic programme of the CDU, CDU Member of Bundestag, FRG Minister for Finance (1957–61), company director
Heinz Potthoff (1904-1974), jern- og metalarbejder, senere kommerciel mellemleder, fagforeningsmand fra Deutsche Gewerkschaftsbund, parlamentsmedlem for delstaten Nordrhein-Westfalen, virksomhedsadministrator (1962-1974)
Heinz Potthoff (1904-1974), metalworker, then marketing executive, trade union activist in the Deutsche Gewerkschaftsbund, Member for North Rhine-Westphalia, company director (1962–74)
Franz Blücher (1891-1959), administrator af forskellige virksomheder, medgrundlægger af og formand for Freie Demokratische Partei (1950-1952), medlem af Bundestag for FDP, forbundsvicekansler og minister i Forbundsrepublikken Tyskland ved flere lejligheder (1949-1957)
Franz Blücher (1891-1959), director of various companies, co-founder and president of the Freie Demokratische Partei (1950–52), FDP Member of the Bundestag, Federal Vice-Chancellor and several times minister in the FRG (1949–57)
Fritz Hellwig (1912-), medlem af direktionen og direktør for de økonomiske arkiver i Handelskammeret i Saarbrücken, soldat (1940-1945), medlem af Bundestag for CDU, næstformand i Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (1967-1970)
Fritz Hellwig (1912-), Board Member and Director of the financial archives of the Saarbrücken Chamber of Commerce, soldier (1940–45), CDU Member of the Bundestag, Vice-President of the European Commission (1967–70)
Karl-Maria Hettlage (1902-1995), jurist og underviser, finansdirektør i ministeriet for international oprustning (1940-1945), statssekretær i Forbundsrepublikken Tysklands fi nansministe-rium (1959-1962; 1967-1969), virksomhedsadministrator
Karl-Maria Hettlage (1902-1995), lawyer and teacher, Financial Director at Ministry of Defence Procurement (1940–45), State Secretary in Finance Ministry in the FRG (1959–62, 1967–69), company director
Léon Daum (1897-1967), polytekniker og mineingeniør, generaldirektør i stålværksvirksomheden Forges et aciéries de la marine et d’Homécourt, medlem af Corsid under anden verdenskrig, formand for OEEC’s ståludvalg, formand for Sollac
Léon Daum (1897-1967), graduate of the École polytechnique and mining engineer, Director-General of Cie des forges et aciéries de la marine et d’Homécourt, Member of Corsid in the Second World War, Chairman of OEEC Steel Committee, Chairman of Sollac
René Mayer (1895-1972), administrator i Statsrådet, administrator i SNCF, kommissær for kommunikation og for handelsflåden i Algier (1943-1944), radikalt parlamentsmedlem, minister ved flere lejligheder efter krigen, formand for Rådet (1953)
René Mayer (1895-1972), Conseil d’État administrator, SNCF Director, Commissioner for communications and the merchant navy in Algiers (1943–44), radical Member of Parliament, several times post-war minister, President of the Council (1953)
Roger Reynaud (1916-), tjenestemand i finansministeriet, syndikalist, næstformand i tjenestemandssammenslutningen (Fédération générale des fonctionnaires), medlem af CFTC’s forbundsafdeling (1951-1958), medlem af Europabevægelsens ledelse
Roger Reynaud (1916-), official in Ministry of Finance, trade union activist, Vice-President of the civil servants’ federation, member of Confederal Office of CFTC (1951–58), Member of Steering Committee of European Movement
Pierre-Olivier Lapie (1901-1994), advokat, medlem af Parlamentet for SFIO (1936-1958), udnævnt til guvernør for Tchad af De Gaulle (1940-1942), statssekretær i udenrigsministeriet (1946-47), undervisningsminister (1950-1951)
Pierre-Olivier Lapie (1901-1994), lawyer, SFIO Member of Parliament (1936–58), appointed Governor of Chad by De Gaulle (1940–42), State Secretary for Foreign Affairs (1946–47), Education Minister (1950–51)
) Dokument udarbejdet af Mauve Carbonell, forskningsassistent ved UMR Telemme.
) Document kindly prepared by Ms Mauve Carbonell, researcher at UMR Telemme.
Enzo Giacchero (1912-2000), polytekniker, soldat og derefter modstandsmand under krigen, medgrundlægger af Union parlementaire européenne, parlamentsmedlem for Democrazia Cristiana (1946-1952), virksomhedsadministrator
Enzo Giacchero (1912-2000), engineer, soldier then Member of the Resistance in the Second World War, co-founder of European Parliamentary Union, Democrazia Cristiana Member of Parliament (1946–52), company director
Piero Malvestiti (1899-1964), soldat (1917-1918), organisator af den illegale modstand mod fascismen (1926-1945), bankansat, parlamentsmedlem og medlem af ledelsen for Democrazia Cristiana (1946-1959), minister ved flere lejligheder efter krigen
Piero Malvestiti (1899-1964), soldier (1917–18), organiser of clandestine opposition to fascism (1926–45), bank employee, Member of Parliament and member of Democrazia Cristiana executive (1946–59), several times minister after the Second World War
Dino del Bo (1916-1991), jurist og underviser ved universitet, national rådgiver for Democrazia Cristiana (1946-1953), parlamentsmedlem for Democrazia Cristiana (1948-1963), viceminister og minister, bankdirektør fra 1967
Dino del Bo (1916-1991), lawyer and university teacher, national adviser to Democrazia Cristiana (1946–53), Democrazia Cristiana Member of Parliament (1948–63), Deputy State Secretary, banker from 1967
Albert Coppé (1911-1999), økonom, professor ved universitetet i Louvain, kristen-socialistisk medlem af Chambre des représentants (1946-1952), minister (1950-1952), medlem af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (1967-1973), virksomhedsadministrator
Albert Coppé (1911–1999), economist, professor at University of Louvain, Social-Christian Member of Chamber of Representatives (1946–52), Minister (1950–52), Member of European Commission (1967–73), company director
Dirk Spierenburg (1912-2001), højtstående embedsmand i økonomiministeriet, chef for de nederlandske delegationer ved OEEC og Schuman-planen, Nederlandenes ambassadør ved Fællesskaberne og NATO (1962-1974)
Dirk Spierenburg (1912-2001), senior official at Ministry for Economic Affairs, Head of Dutch delegations to OEEC and the Schuman Plan, Dutch Ambassador to the Communities and NATO (1962–74)
Johannes Linthorst Homan (1903-1986), advokat, kommissær for Reine de Groningen, medgrundlægger af Nederlandse Unie (1940), ansat i forskellige stillinger i den nederlandske administration efter krigen, EØF’s repræsentant i Det Forenede Kongerige (1967-1971)
Johannes Linthorst Homan (1903-1986), lawyer, Queen’s Commissioner in Groningen, co-founder of Nederlandse Unie (1940), employed in various posts in the post-war government in the Netherlands, EEC representative to the UK (1967–71)
Albert Wehrer (1895-1967), advokat, delegeret i Folkeforbundet, generalsekretær og regeringsrådgiver (1926-1939), fange og deporteret til Tyskland (1941-1945), befuldmægtiget minister (1945), Luxembourgs repræsentant i Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig (1950-1951)
Albert Wehrer (1895-1967), lawyer, SDN delegate, Secretary-General and government adviser (1926–39), prisoner and exiled to Germany (1941–45), Minister Plenipotentiary (1945), Minister for Luxembourg in FRG and France (1950–51)
Jean Fohrmann (1904-1973), jern- og metalarbejder, fagforeningsleder, borgmester i Dudelange (1945-1965), socialistisk medlem af det luxembourgske Parlament (1935-1940; 1945-1973), direktør for avisen Tageblatt
Jean Fohrmann (1904-1973), metalworker, trade union leader, Mayor of Dudelange (1945–65), Socialist Member of Luxembourg Parliament (1935–40, 1945–73), Director of Tageblatt newspaper
Med hensyn til disse mænds rolle kan man spørge, om der mon var en forbindelse mellem deres tidligere aktiviteter og deres deltagelse i EKSF?
As regards the parts played by those involved, was there any interaction between their previous commitments and their involvement in the ECSC?
Kan man sige, at Jean Monnets formandskab var fordelagtigt for nogen?
Could it be said that Monnet’s Presidency was more beneficial to one party than another?
Spørgsmålet om hans tætte forbindelser til internationale finanskredse gav ikke megen mening i 1952.
The question of his close relations with international finance was no longer very relevant by 1952.
Han havde ikke udøvet denne form for aktivitet siden 1938.
He had not been involved in that field since 1938.
Han stod tilbage med en adresseliste, som han benyttede i forbindelse med de lån, som EKSF optog. Drog Frankrig fordel af Jean Monnets formandskab?
He still had contacts that he used to secure loans for the ECSC.
Dette spørgsmål bliver uinteressant, i samme øjeblik det er stillet, når man kender denne mands skæbne.
One need only look at his career to understand that the question is not one to be asked.
Dette så meget desto mere som hans formandskab kun varede tre år (1952-1955).
Especially as he was President for only three years (1952–55).
Man bør ikke danne sig et nostalgisk, idealiseret billede af Den Høje Myndigheds funktion.
Nostalgia for the High Authority should not encourage an idealised view.
Det er en historie om mænd; mænd med ambitioner, sympatier og antipatier.
It is a story of people, with their ambitions, sympathies and antipathies.
Det er en kort historie, men den er baseret på pionerernes upartiskhed.
It is a short story, but it was founded on the impartiality of the pioneers.
De udpegede medlemmer af Den Høje Myndighed arbejdede hårdt på at få ansat personale.
The appointed members of the High Authority started recruiting staff.
Jean Monnet overvejede oprindeligt en begrænset administration efter den model, han havde gjort brug af i Planlægningsrådet.
Jean Monnet had originally envisaged a small administration, modelled on the one he had had when Commissioner for the Plan.
De første ansættelser fandt sted i 1952 og 1953, og vedtægten for den fremtidige »europæiske tjenestemand« var genstand for diskussion frem til 1955.
The recruitments arrived in 1952 and 1953, whilst the status of the future ‘European official’ continued to be discussed until 1955.
Stik imod dens oprindelige intentioner om udelukkende at basere udvælgelsen på fortjeneste tog Den Høje Myndighed også hensyn til personalets nationalitet.
Contrary to its original intention, which had been to select staff on merit alone, the High Authority decided to take account of the national origin of its staff.
Især steg antallet af ansatte hurtigere end forventet, selv om det fortsat var på et rimeligt niveau: 61 personer i slutningen af 1952, 600 i juni 1955.
More importantly, staff numbers grew faster than intended, although they still remained reasonable: from 61 persons at the end of 1952 to 600 in June 1955.
I 1960 var der 943 ansatte, mens der var 1 000 ved sammenlægningen af Fællesskaberne i 1967.
By 1960, there were 943 staff and 1 000 when the Communities merged in 1967.
Der blev truffet foranstaltninger for at tiltrække meget dygtige personer, navnlig skattefritagelse.
Steps were taken to attract high flyers, especially through tax exemption.
De ansatte havde mange forskellige begrundelser for at rejse til Luxembourg: tanken om den europæiske integration, smag for nye eventyr, materielle fordele.
People came to Luxembourg for a variety of reasons: the idea of building Europe, a taste for fresh adventures, and the material benefits.
Mange vidnesbyrd understreger betydningen af de tætte forbindelser mellem medarbejderne og det daglige arbejdes kollegiale karakter.
Many people have spoken of the importance of being able to work closely with colleagues and the collegial nature of everyday work.
Der var mange ophedede diskussioner, men administrationen kunne hurtigt gå i gang med arbejdet med en bemærkelsesværdig effektivitet, hvilket ikke var givet på forhånd.
There were of course some tough discussions, but the administration was able to start work rapidly and remarkably efficiently, which had not been evident at the outset.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab
Fifty years of European coal and steel were appointed by the Council.
Udvalget »bistod« Den Høje Myndighed og havde udelukkende en rådgivende funktion. Man kan i dette organ se indflydelsen fra f.eks. de tyske erfaringer med fælles forvaltning, det franske økonomiske og sociale råd eller Jean Monnets egne erfaringer fra moderniseringskommissionerne, hvor han med held fik de samme kategorier af repræsentanter til at samarbejde.
The Committee ‘assisted’ the High Authority and played a purely consultative role.
Det første ministerrådsmøde blev afholdt i september 1952. Deltagerne var de seks medlemsstaters udenrigsministre.
The first Council of Ministers met in September 1952 and was attended by the six Foreign Affairs Ministers of the member countries.
Ministerrådet blev bistået af De Faste Repræsentanters Komité (Coreper).
It was assisted by a Committee of Permanent Representatives (Coreper).
Jean Monnet havde ikke planlagt oprettelsen af Rådet.
Monnet had not envisaged the existence of a Council.
Det var den nederlandske repræsentant, som fremsatte anmodningen under forhandlingerne om Paris-traktaten.
It was during the negotiations for the Treaty of Paris that the Dutch representative put forward the proposal.
Det drejede sig dengang om at samordne de økonomiske og sociale politikker, der grænsede op til de områder, som var omhandlet i traktaten. Problemet var reelt.
The aim was to coordinate economic and social policies but that this was at the limits of the powers of the Treaty.
Når Rådet blev hørt af Den Høje Myndighed, rådslog det uden nødvendigvis at skride til afstemning.
The Council was consulted by the High Authority; it discussed without necessarily taking a vote.
Referater af drøftelserne blev sendt til Den Høje Myndighed (artikel 28).
The minutes of its proceedings were sent to the High Authority (Article 28).
En samstemmende udtalelse kunne opnås med enstemmighed, absolut flertal eller endog kvalificeret flertal i henhold til temmelig komplicerede retningslinjer, der blev ændret adskillige gange.
When it had to give its assent, the requirement could be unanimity, an absolute majority or a qualified majority, according to relatively complex rules that were amended several times.
Under alle omstændigheder skulle Rådet nødvendigvis nå frem til enstemmighed, når det skulle afgive en ikke-samstemmende udtalelse til Den Høje Myndighed.
But at all events, a unanimous vote was necessary if the Council was to refuse its assent to the High Authority.
I starten af 1953 var nogle af Rådets medlemmer foruroligede over Den Høje Myndigheds dominans i forhold til Rådet, men i realiteten skete det modsatte; Den Høje Myndigheds historie er en historie om en fortsat svækkelse, indtil den forsvandt. Denne myndighed, der
At the beginning of 1953, some Council members were starting to worry about the High Authority’s dominance over the Council.
) De, der støttede Schuman-planen; f.eks. deltog det franske CGT ikke i starten.
It would seem that Monnet had not envisaged a Common Assembly any more than he had foreseen the Council.
Det var angiveligt det socialistiske parlamentsmedlem André Philip, der gjorde Étienne Hirsch, en af Jean Monnets nære medarbejdere i Planlægningsrådet, opmærksom på, at erklæringen af 9. maj ikke havde noget »demokratisk grundlag«.
19 close collaborator of Monnet during their Plan days, that the Declaration of 9 May did not provide for any ‘democratic legitimacy’.
Sådan opstod den europæiske parlamentariske forsamling.
Thus the European Parliamentary Assembly was born.
Også dette kan forekomme overraskende i lyset af den senere udvikling: Hvordan kunne man begynde at opbygge Europa uden at tænke på et parlament?
This might seem surprising in the light of subsequent developments: how could work start on building Europe without providing for its parliament?
Man kan ganske vist kritisere Jean Monnets vision, der var mere teknisk end politisk, men man bør også tage i betragtning, at hans forslag blev fremsat i en presset situation, og at Schuman-erklæ-ringen i hans tanker blev den første brik i et stort, ufærdigt puslespil, hvor de demokratiske institutioner ville kunne spille deres rolle.
Much can no doubt be said about the vision of Monnet, who was more of a technician than a politician, but it must also be borne in mind that his proposal came in response to an urgent need and the Schuman Declaration was, in his mind, the first piece of a vast puzzle still to be completed in which the democratic institutions could play their part.
Ganske vist havde den første forsamling meget begrænsede beføjelser, og den havde i øvrigt ingen indflydelse på Rådet.
But there can be no denying that the first Assembly had very limited powers and no influence over the Council.
Dens ind-fl flydelse var så meget desto mere begrænset, som der var tale om en indirekte valgt forsamling, en delegation af nationale parlaments -medlemmer for de repræsenterede partier og bevægelser, som støttede traktaten, og ikke en forsamling valgt ved direkte valg.
And its influence was all the more limited as it was an indirect Assembly, a delegation of national parliaments as regards the parties and movements represented which had supported the Treaty, rather than a parliament elected by direct universal suffrage.
Dens 78 repræsentanter trådte sammen for første gang i september 1952.
Its 78 representatives met for the first time in September 1952.
Også her opnåede de små lande en stor repræsentation med 24 pladser, dvs. 30 %.
Here too, the smaller countries were well represented, with 24 seats or 30 %.
Det drejede sig om at tage hensyn til de to industriers betydning i disse lande og om ikke at give indtryk af en fransk-tysk dominans.
It had been necessary to take account of the importance of the two industries in those countries and to avoid giving the impression of Franco-German domination.
Forsamlingens senere historie er den modsatte af Den Høje Myndigheds historie.
The subsequent history of the Assembly is the opposite of that of the High Authority.
Begrænset til en underordnet rolle i starten blev forsamlingen til Europa-Parlamentet i 1962; det blev valgt ved direkte valg i 1979 (11
Initially confined to a subordinate role, the Assembly, which became the European Parliament in 1962, was elected by direct universal suffrage in 1979 (10
) og spiller en stadig mere fremtrædende rolle blandt de europæiske institutioner.
), and was to play an increas- ingly significant role in the European institutions.
Domstolen med dens syv dommere var diskret, men blev hurtigt effektiv og indledte sit arbejde i december 1952 med Massimo Pilotti som præsident.
Discreet, but very quickly effective, the Court of Justice and its seven judges started work in December 1952 under the Presidency of Massimo Pilotti.
Den skal afgøre tvister mellem medlemsstaterne
And then it was private individuals and companies, rather than governments,
) Det skal her bemærkes, at de franske repræsentanter ønskede direkte valg til forsamlingen i juni 1950.
) The French representatives wanted the Assembly to be elected by direct universal suffrage in 1950.
Foranstaltningen forekom dengang Benelux-landene forhastet.
Benelux regarded this as premature.
Efter 1958 havde Frankrig et andet syn på dette spørgsmål.
After 1958, France took a different view of the matter.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab om anvendelsen af traktaten og under hensyn til »lov og ret« sikre ligevægten mellem institutionerne og kontrollere Den Høje Myndigheds aktivitet.
Fifty years of European coal and steel that brought the vast majority of proceedings.
Af de 355 sager, der blev pådømt mellem 1953 og 1990, blev 17 anlagt af regeringerne og 333 af fysiske eller juridiske personer.
Of the 355 cases judged between 1953 and 1990, 17 were instituted by governments and 333 by individuals or companies.
Regeringerne har politiske muligheder for at forsvare deres interesser.
The governments could defend their interests by political means.
Domstolen er en institution, der har oplevet en stor kontinuitet fra Paris-traktaten (artikel 31) til Rom-traktaten (artikel 164).
The history of the Court of Justice is one of continuity, from the Treaty of Paris (Article 31) to the Treaty of Rome (Article 164).
Den blev De Europæiske Fællesskabers Domstol og dernæst Unionens og udfører stadig dette grundlæggende arbejde.
Later to become the Court of Justice of the European Communities and then of the Union, it has continued with its essential work right up to the present day.
I ovenstående præsentation er der med vilje set bort fra debatterne og den internationale situation efter den 9. maj 1950.
The above introduction has deliberately steered clear of the debates and the international context after 9 May 1950.
Det var nødvendigt for at gøre rede for oprettelsen af EKSF, men det er indlysende, at den eksterne situation har været afgørende for det første Fællesskabs skæbne.
This was necessary in order to describe the setting-up of the ECSC but, obviously, external events determined the destiny of the first Community.
Korea-krigen startede i sommeren 1950 med de kommunistiske styrkers angreb.
The Korean War started in the summer of 1950 with the attack by Communist forces.
Den foranledigede amerikanerne til at kræve forstærkninger fra det europæiske militære samarbejde.
It led the Americans to call for stronger military cooperation in Europe.
I august tegnede Winston Churchill billedet af en europæisk hær med deltagelse af tyske soldater. Jean Monnet foreslog René Pleven en plan for militær integration, som han præsenterede i oktober 1950.
In August, Winston Churchill talked about a European army that would include German soldiers.
Det blev klart præciseret, at forhandlingerne om den europæiske hær først skulle begynde efter underskrivelsen af Paris-traktaten.
It was clearly specified that negotiations on a European army would begin only after the Treaty of Paris had been signed.
Inspireret af EKSF-modellen gav Det Europæiske Forsvarsfællesskab anledning til langt større politiske problemer.
Based on the ECSC plans, the European Defence Community posed more extensive political problems.
Mens planen i store træk blev godkendt af de fem EKSF-partnere, var der stor modstand i Frankrig, og udkastet til traktat blev forkastet i august 1954.
Whilst the main points of the plan were approved by the five ECSC partners, France was very much opposed to it and the draft Treaty was rejected in August 1954.
En meget pessimistisk tale af Frantz Etzel viser, hvor stor en begivenhed der var tale om: »Det fantastiske brag, som afstemningen i den franske Nationalforsamling den 30. august 1954 fremkaldte, har ødelagt det håb, der er lagt i opbygningen af Europa.
A speech given by a very pessimistic Frantz Etzel gives an idea of the situation: ‘The unbelievable thunderclap of the vote on 30 August 1954 by the French National Assembly destroyed the hopes placed in the creation of Europe.
Det er imidlertid ikke blot Det Europæiske Forsvarsfællesskab, der ville have muliggjort oprettelsen af en europæisk hær, som på denne måde har fået nådesstødet.
It was, however, not only the EDC, which would have allowed a European army to be created, that was reduced to nothing.
En stor skuffelse breder sig som et mørkt slør over arnestederne for opbygningen af Europa.
General disappointment spread like a dark veil over all projects for the building of Europe.
Hundreder og atter hundreder af medarbejdere i generalstaben og i de myndigheder, der var ved at blive oprettet, vil
AHCE, CEAB 2757, p. 353, quoted by Mauve Carbonell, ‘Franz Etzel (1902–1970)’, master’s thesis supervised by Philippe Mioche, University of Provence, 2001.
Dette store nederlag for den europæiske integration afspejler sig i EKSF’s historie på flere måder.
This serious setback for the construction of Europe affected the ECSC in several ways.
Det påvirkede først og fremmest dem, der arbejdede i Luxembourg.
First, it influenced those working in Luxembourg.