natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Frankrig henviste til en af protokollerne (den såkaldte 1.7. protokol) i bilagene til EØF-traktaten som begrundelse for afgiftsfritagelse for de nævnte ind førsler, indtil bestemmelserne i en senere associeringsaftale mellem Fælles skabet og Tunesien ville træde i kraft.
France relied on a Protocol (known as Protocol 1.7) annexed to the EEC Treaty to justify the continuance of a system of duty-free entry of the said imports until the entry into force of the provisions made by a subsequent association agreement between the Community and Tunisia.
Domstolen udtalte, at efter at forordning nr. 136/66 var trådt i kraft, skulle formålet med 1.7. protokollen, som Frankrig troede fortsat at kunne anvende, fremtidigt gennemføres ved anvendelsen af regler, der var forenelige med de principper, der ligger til grund for den pågældends fælles markedsordning, og at de rettigheder, 1.7. protokollen hjemler Den franske Republik, således skulle tilpasses den nye ordning, der indførtes ved denne forordning.
The Court found that, as from the entry into force of Regulation No 136/66, the objective of Protocol 1.7, which France believed it could proceed to attain, had henceforth to be achieved by means of provisions compatible with principles forming the basis of the common organization of the market concerned, and that the rights reserved to the French Republic by Protocol 1.7 had to be adapted to the new organizational techniques introduced by the regulation.
Dom stolen udtalte også, dels at fællesskabsmyndighederne burde have fastsat be stemmelser om ordningen for de pågældende indførsler efter ændringen af retsstillingen som følge af forordningen, dels at »tavsheden i forordning nr. 136/66 vedrørende dette punkt har kunnet give anledning til spørgsmålet, om den fortsatte udøvelse af de i 1.7. protokollen hjemlede rettigheder i det mindste midlertidigt har været forenelig med denne forordning og at Frankrig, i betragtning af uklarheden i den således fremkaldte situation«, ikke har til sidesat nogen forpligtelse.
In addition, the Court found, first, that the Community authorities ought to have adopted provisions for the purpose of adapting the system applicable to the said imports in the light of the new legal situation created by the regulation and, second, that 'the fact that Regulation No 136/66 is silent on the point may have given rise to the question whether the unchanged exercise of the rights deriving from Protocol 1.7 was, at any rate provisionally, compatible with the provisions of that regulation' and that 'bearing in mind the equivocal nature of the situation thus brought about' there had been no 'failure' on the part of France.
Selv om den pågældende stat ikke havde rettet sig efter en forordnings bogstav ... kunne dens adfærd dog ikke bebrejdes den — og afgørelsen kan forstås uden henvisninger til hensigtsmæssigheds - eller politiske betragtninger — på grundlag af reglernes uklarhed og forsømmelser fra fællesskabs myndighedernes side.
It is true that the French State had not complied with the letter of a regulation but its conduct was held not to be wrongful (and one can understand this decision without being forced to assume that it was based on considerations of expediency or policy) in view of the equivocal nature of the regulation and the omissions of the Community authorities.
En ret, der ud fra normale omstændigheder og en normal adfærd afgør, om en handling eller en undladelse skal bebrejdes den pågældende, holder sig inden for sin domsmyndigheds rammer.
A court which, after taking the circumstances and normal conduct into account, determines whether an act or an omission is or is not wrongful, is still performing its judicial task.
Også karakteren af den opgave, der er pålagt Domstolen i EØF-traktatens artikel 169—171, må efter min opfattelse tages i betragtning.
It seems to me necessary to bear in mind the nature of the task assigned to the Court of Justice by Articles 169 to 171 of the EEC Treaty.
Bundesfinanzhof havde underkendt en afgørelse fra en Finanzgericht på grund af en tilsidesættelse af en fællesskabsretlig bestemmelse.
The Bundesfinanzhof (Federal Finance Court) had annulled the judgment of the Finanzgericht (Finance Court) on the ground that a provision of Community law had been infringed.
Bundesfinanzhof havde hjemvist sagen til fornyet behandling hos Finanzgericht, som efter tysk ret »var bundet af afgørelsen fra retten i sidste instans«.
This superior court had sent the case back to a Finanzgericht which, under the provisions of German law 'was bound by the judgment of the court of last instance'.
Finanzgericht mente imidlertid, at Bundesfinanzhofs opfattelse ikke var forenelig med fællesskabsretten, hvorfor den udsatte sagen og forelagde Dom stolen et fortolkningsspørgsmål.
However, as this Finanzgericht considered that the Bundesfinanzhofs reasoning was not consistent with Community law, after staying the proceedings and before deciding the case, it referred a question of interpret ation to the Court of Justice.
Denne forelæggelse var blevet indanket til Bundesfinanzhof, der også udsatte sagen og forelagde Domstolen følgende spørgsmål : »Giver artikel 177, stk. 2 de retter, der ikke dømmer i sidste instans, en ubegrænset adgang til at forelægge spørgsmål for Domstolen, eller må man antage, at den nævnte artikel ikke berører modstående interne retsregler, som, idet de binder nævnte retter til af følge den af den overordnede ret tilkendegivne retsopfattelse, er til hinder for en så vid adgang?«
An appeal against this decision was lodged with the Bundesfinanzhof which, in turn, stayed the proceedings and referred the following question to the Court of Justice: 'Does the second paragraph of Article 177 give to a court or tribunal against whose decisions there is a judicial remedy under national law a completely unfettered right to refer questions to the Court of Justice, or does it leave unaffected rules of domestic law to the contrary whereby a court is bound on points of law by the judgments of the court superior to it?'
I dom af 16. januar 1974 (') udtalte Domstolen, at »... en regel i national ret, der binder de retter, som ikke dømmer i sidste instans, til at følge den af en overordnet instans foretagne retlige bedømmelse, ikke kan fratage disse retter muligheden for at forelægge Domstolen fortolkningsspørgsmål vedrørende den fællesskabsret, der er genstand for en sådan retlig bedømmelse«.
In its judgment of 16 January 1974, ' the Court held that 'a rule of national law whereby a court is bound on points of law by the rulings of a superior court cannot deprive the inferior courts of their power to refer to the Court questions of interpretation of Community law involving such rulings'.
Det er rigtigt, at retten til at forelægge spørgsmål for Domstolen tilkommer enhver retsinstans i medfør af EØF-traktatens artikel 177.
There can be no doubt that any court or tribunal has the right at all times to refer a question of interpretation to the Court of Justice under Article 177 of the EEC Treaty.
Det er derimod et andet spørgsmål, om EØF-traktatens artikel 177 giver en national domstol ret til at påkende et spørgsmål, når den ikke længere efter national ret er berettiget hertil.
But it is much more difficult to decide whether a national court which, by virtue of its national law, is no longer able to give a ruling on a question, is given back the right to do so by Article 177 of the EEC Treaty.
) Sag 166/73, Sml. 1974, s. 33.
Case 166/73 [1974] ECR 33.
I dommen af 8. april 1976 — sag 43/75 — fastslog Domstolen præcist og klart, at EØF-traktatens artikel 119 har direkte virkning, og at de retsundergivne altså kan påberåbe sig denne bestemmelse ved de nationale retter.
In its judgment of 8 April 1976 in Case 43/75, the Court gave a clear and strict ruling that Article 119 of the EEC Treaty has direct effect and that the persons concerned can therefore avail themseleves of it before the national courts.
Domstolen præciserede, at det lighedsprincip, som denne artikel knæsætter, skulle finde fuld anvendelse fra 1. januar 1962 i de oprindelige medlemsstater og fra 1. januar 1973 i de nye medlemsstater.
It stated that the principle of equality, laid down by the said article, was to have been fully secured by the original Member States as from 1 January 1962 and by the new Member States as from 1 January 1973.
Efter således på fortræffelig vis at have redegjort for principperne veg Dom stolen imidlertid tilbage for konsekvenserne heraf, nemlig at borgerne skulle kunne påberåbe sig artikel 119 med hensyn til krav, der gik tilbage til den 1. januar 1962 eller den 1. januar 1973 og af hensyn til den »uro«, som med lemsstaternes og fællesskabsmyndighedernes tvetydige holdning ville kunne fremkalde, bestemte Domstolen, at »når undtages arbejdstagere, som allerede har anlagt retssag eller rejst en tilsvarende administrativ klage, kan den direkte virkning af artikel 119 ikke påberåbes til støtte for krav vedrørende løn perioder, der ligger forud for nærværende doms dato«.
alia, that the attitudes of Member States and the Community authorities, which can only be described as ambivalent, could have created confusion in the minds of those concerned ruled that 'except as regards those workers who have already brought legal proceedings or made an equivalent claim, the direct effect of Article 119 cannot be relied on in order to support claims concerning pay periods prior to the date of this judgment'.
Det synes lidet antageligt, at Domstolen, der først med rette anfører, at hverken udtalelser fra medlemsstaterne eller disses befuldmægtigede, fra Minister rådets medlemmer eller endog et direktiv kan svække den direkte virkning af en fællesskabsbestemmelse, der findes i selve traktaten, dernæst fragår sin egen beslutning og tillægger sig en beføjelse — som den klart ikke har — til absolut og generelt, som ved en lov, tidsmæssigt at begrænse den direkte virkning af en traktat-bestemmelse.
I find it difficult to accept that the Court, after having correctly stated that neither a resolution of the Member States nor of their representatives nor even a resolution of the Members of the Council of Ministers nor even a directive can weaken the direct effect, which stems from the Treaty itself, of a Community provision, can repudiate its own doctrine by assuming the power, which it does not have, to restrict, in a general and unlimited manner, as a law does, the temporal effect of a directly applicable provision of the Treaty.
Man kan spørge sig selv, om ikke flere af de betragtninger, der indgik i Domstolens overvejelser, kunne have begrundet den afgørelse, at artikel 119 ikke har direkte virkning ...
It may well be asked whether several of the considerations which engaged the attention of the Court would not have justified a decision that Article 119 does not have direct effect.
Det er selvfølgelig nemt at kritisere!!
It is of course easy to criticize!
1975, s. 1184, særligt s. 1187).
In matters of discipline let me mention in particular the'.
Udviklingen ï arbejdet ved Den europæiske Domstol af
The evolution of the work of the European Court of Justice by
Generaladvokat ved Domstolen
Advocate-General of the Court of Justice
Jeg er blevet anmodet om at redegøre kort for udviklingen i arbejdet ved Domstolen, fra den startede til i dag.
I have been asked to address you briefly on the evolution of the work of the Court since its inception to the present day.
Dette betyder, at der på lidt mere end 24 min. skal fortælles om noget, der foreløbig har udspillet sig gennem næsten 24 år.
This means concentrating into little more than 24 minutes a story that it has taken, so far, nearly 24 years to enact.
I december 1952 blev Domstolen skabt i medfør af Paristraktaten om op rettelse af Det europæiske Kul- og Stålfællesskab (EKSF). Da var den natur ligvis kun Domstol i EKSF.
For it was in December 1952, pursuant to the Treaty of Paris, creating the European Coal and Steel Community (the 'ECSC'), that the Court was first set up.
Det var den indtil oktober 1958, da den, efter ratificeringen af Rom-traktaterne om Det europæiske økonomiske Fællesskab (EØF) og Det europæiske Atomenergifællesskab (Euratom), blev konstitueret på ny som domstol for alle tre Fællesskaber.
And so it remained until October 1958, when, following the ratification of the Treaties of Rome, creating the European Economic Community (the 'EEC') and the European Atomic Energy Community ('Euratom') it was reconstituted as the Court of all three Communities.
Den næste store begivenhed i Domstolens liv — det synes jeg i hvert fald — var de tre nye medlemsstaters, herunder mit eget lands, tiltrædelse af Fælles skaberne den 1. januar 1973.
The next great event in its life, or so I like to think, was the accession to the Communities on 1 January 1973 of three new Member States, including my own country.
Heraf fulgte en udvidelse af Domstolens ligesom af selve Fællesskaberne.
As a result of this the Court was, like the Communities them selves, enlarged.
Veteraner her på stedet kan morsomt beskrive den første tid ved Domstolen, da syv dommere og to generaladvokater og deres personale begærligt ventede på deres første sag.
Old hands here will describe to you with humour the very early days of the Court, when seven Judges and two Advocates-General, and their staff, awaited with avidity their first case.
De tilbragte tiden med at udarbejde Domstolens første procesreglement, som blev baseret på procesreglementet for Den internationale Domstol i Haag.
They spent the time concocting the first set of the Court's Rules of Procedure, basig themselves, in so doing, on the Rules of Procedure of the International Court of Justice at The Hague.
Siden har der været flere revisioner af Domstolens proces reglement.
Since then there have been successive revisions of the Court's Rules of Procedure.
Det nugældende blev vedtaget i december 1974 efter udvidelsen af Fællesskaberne og af Domstolen.
The set now in force was adopted in December 1974, following the enlargement of the Communities and of the Court.
Domstolens allerførste sag blev indbragt i april 1953.
The first case ever before the Court was brought in April 1953.
Sagen var anlagt af en tysk virksomhed mod Den Høje Myndighed for EKSF.
It was an action by a German undertaking against the High Authority of the ECSC.
Den synes at være blevet bilagt.
It seems to have been settled.
Under alle omstændigheder blev den hævet og kom aldrig til pådømmelse.
At all events it was withdrawn and never came to Judgment.
Faktisk blev der anlagt fire sager i 1953, men ingen af dem nåede at blive pådømt.
In fact, altogether four actions were brought in 1953, none of which ever came to Judgment.
Det var en sag anlagt af den franske regering mod Den Høje Myndighed.
That was in an action brought by the French Government against the High Authority.
Samme dag afsagde Domstolen dom i en sideløbende sag anlagt af den italienske regering mod Den Høje Myndighed. Det var de eneste domme, der blev afsagt i 1954.
On the same day the Court delivered Judgment in a parallel action brought by the Italian Government against the High Authority.
I 1955 blev der afsagt fem domme.
In 1955 five Judgments were delivered.
Heraf blev tre afsagt i sager anlagt af sammenslutninger af italienske stålvirksomheder mod Den Høje Myndighed, én blev afsagt i en sag anlagt af den nederlandske regering mod Den Høje Myndighed, og én blev afsagt i en tjenestemandssag.
Of these three were in actions brought by associations of Italian steel undertakings against the High Authority, one was in an action by the Dutch Government against the High Authority, and one was in a staff case.
På en måde afstak dette rammerne for fremtiden; der bliver ved Domstolen anlagt langt flere sager af private enkeltpersoner eller virksomheder end af regeringer, og vi har i vort arbejde altid måttet beskæftige os meget med tjenestemandssager — det er tvisterne mellem tjenestemændene ved Fællesskabets institutioner og de in stitutioner, hvori de er ansat.
This, in a way, set the pattern for the future: the litigants before us are far more often private individuals or undertakings than Governments, and always our work includes a fair proportion of staff cases — those are disputes between officials of Community Institutions and their employing Institutions.
I 1956 blev der afsagt seks domme, i 1957 fire og i 1958 ti.
In 1956 there were six Judgments, in 1957 four and in 1958 ten.
Man kan ikke sige, at der herefter skete en jævn stigning i det årlige antal domme — der har altid været udsving fra år til år — men der har været en generel tendens til en gradvis stigning.
After that there was, not a steady increase in the number of Judgments delivered annually — there have always been fluctuations from year to year — but a general tendency for the numbers gradually to increase.
Således afsagde Domstolen i 1974 64 domme, i 1975 80 og i år havde den pr. 15. juli afsagt 54.
Thus in 1974 the Court delivered 64 Judgments, in 1975 it delivered 80, and this year it had, up to 15 July, delivered 54.
Personlig er jeg af den opfattelse, at den her fremlagte statistik over afsagte domme angiver det arbejde, Domstolen udfører, mere præcist end statistikken over anlagte sager.
I think for my part that the statistics of Judgments delivered are, generally, a more accurate measure of the volume of work done by the Court than the statistics of cases brought.
Dette skyldes dels, at sager af og til hæves, og dels, at sager, som har forbindelse med hinanden, ofte sammenlægges.
This is partly because cases are now and again withdrawn, and partly because cases between which there is a nexus are often joined.
For at tage et ekstremt eksempel blev der i 1973 anlagt 81 tjenestemandssager samtidig, som alle rejste det samme problem; de blev sammenlagt, således at generaladvokaten kun skulle afgive ét forslag til afgørelse, og Domstolen kun afsige én dom.
To take an extreme example, there were initiated in 1973 a group of 81 staff cases all raising the same point; they were joined, so that the Advocate-General had to deliver only one Opinion and the Court only one Judgment.
Men selvfølgelig fik de statistikken over sager, der var anlagt i 1973, til at svulme op, og især hvilede de tungt på statistikken over tjenestemandssager. Man kan imidlertid nævne eksempler på det omvendte.
But of course they swelled the 1973 statistics of cases brought, and particularly those of staff cases brought, to a considerable extent.
Ét er sukker-sagerne, der også blev anlagt i 1973.
One that springs to mind is that of the Sugar cases, also brought in 1973.
Der var 16 sager, som var anlagt af en række belgiske, nederlandske, franske, tyske og italienske sukkervirksomheder med henblik på at anfægte en beslutning fra Kommissionen, som havde kendt dem skyldige i overtrædelse af EØF's konkurrenceregler (traktatens artikel 85 og 86).
These were 16 actions brought by various Belgian, Dutch, French, German and Italian sugar concerns to challenge a Decision of the Commission holding them guilty of breaches of the competition law of the EEC (Articles 85 and 86 of the Treaty).
Den forbindelse, sagerne havde med hinanden, var tilstrækkelig til, at de kunne sammenlægges, men deres retlige problemstillinger var ikke identiske.
There was a sufficient nexus between the actions for them to be joined, but the issues in them were not identical.
De gav kun anledning til ét forslag til afgørelse og én dom, men alene dommen fylder 350 sider (Sml. 1975, s. 1671-2027).
They gave rise to only one Opinion and one Judgment, but the Judgment alone runs to over 350 pages ([1975] ECR pp. 1671 to 2027).
Statistikkerne over sager anlagt ved Dom stolen er således også nyttige.
So the statistics of cases brought are also useful.
De er selvfølgelig den eneste målestok for det arbejde, der påhviler Domstolens justitskontor.
They, of course, are the only measure of the work falling on the Court's Registry.
Den omstændighed, at sager bliver sammenlagt, nedsætter ikke antallet af de arkiveringer, som justitskontoret skal foretage.
The joinder of cases does not reduce the number of files that the Registry has to handle.
Med dette in mente fremlægges her tallene for de sager, der er anlagt i 1974, 1975 og indtil 15. juli i år. De er på henholdsvis 102, 130 og 67.
With that in mind, here are the figures of cases brought in 1974, 1975 and up to 15 July this year.
I det følgende henviser jeg undertiden til antallet af afsagte domme og undertiden til antallet af anlagte sager.
In what follows I shall sometimes refer to numbers of Judgments delivered and sometimes to numbers of cases brought.
Bortses der fra tjenestemandssagerne, angik alle domme afsagt af Domstolen indtil 1960 (inkl.) EKSF-sager; og sådanne sager udgjorde indtil 1966 stadig en væsentlig del af Domstolens arbejde.
Leaving aside staff cases, all the Judgments delivered by the Court down to 1960 (inclusive) were in ECSC cases; and such cases continued to form a substantial part of the work of the Court until 1966.
Siden har der kun været få EKSF-sager. Det største antal på et enkelt år har ligget på fire.
Since then there have been few ECSC cases.
Nogle år har der ingen været.
In some years there have been none.
Det vil måske interessere, at blandt de EKSF-sager, der er anlagt efter 1. januar 1973, har alle undtagen én været anlagt af engelske virksomheder.
It is interesting perhaps that, of the ECSC cases brought since 1 January 1973, all but one have been brought by English companies.
I to tilfælde påberåbte engelske stålvirksomheder sig »koncentrations«-reglerne i Paris traktaten (artikel 66) i et forsøg på at modsætte sig bud om overtagelse.
In two instances, English steel companies invoked the 'concentration' provisions of the Treaty of Paris (Article 66) in an endeavour to resist take-over bids.
I en anden — endnu verserende — sag har et engelsk koksbrænderi nedlagt påstand om erstatning fra Kommissionen under henvisning til, at den nævnte institution har undladt at beskytte virksomheden mod at blive tvunget til at indstille driften som følge af den prispolitik, som den britiske regering og National Coal Board følger.
In another — this case is still pending — an English coking company is seeking redress from the Commission for the alleged failure of that Institution to prevent the company being driven out of business by the pricing policies of the British Government and of the National Coal Board.
Den ovenfor omtalte sag, der ikke er anlagt af en engelsk virksomhed, blev indbragt af en tysk kulgrosserer.
The one case to which I have alluded that was not brought by an English company was brought by a German wholesale coal merchant.
Dommen i sagen udgør et vigtigt præjudikat vedrørende beskyttelsen af grundrettigheder i fællesskabsretten (Nold mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 491).
The Judgment in it contains an important ruling by the Court on the protection of fundamental human rights in Community law (Nold\ Commission [1974] ECR 491).
Det var naturligvis i de sager, at Domstolen lagde grunden til nogle af de fællesskabsretlige regler, men de konkrete tvister, som de tog stilling til, er stort set uden interesse i dag.
It was of course in those cases that the Court laid some of the foundations of Community law, but the actual topics with which they dealt are not on the whole of major interest today.
En overraskende stor del af de ind bragte sager (ca. halvdelen) angik en afgift på køb af skrot, der var blevet ind ført af Den Høje Myndighed for at udligne forskelle mellem de priser, hvortil det kunne købes af stålværker med forskellig beliggenhed i Fællesskabet.
An astonishing proportion of the cases brought (about half) concerned a levy on purchases of scrap which had been instituted by the High Authority in order to even out differences in the prices at which it could be obtained by steelworks situate in different parts of the Community.
Før jeg går over til EØF-sagerne, vil jeg sige et par ord om Euratom.
Before I turn to the EEC cases, a word about Euratom.
Blandt de tre Fællesskaber har dette givet anledning til restretssager.
This has been, in terms of litigation, the least prolific of the three Communities.
Bortses der igen fra tjenestemandssagerne, har Euratom kun givet anledning til ét direkte søgsmål.
Again leaving aside staff cases, Euratom has yielded only one direct action.