natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det var en sag anlagt af Kommissionen mod Den franske Republik i 1971.
This was an action brought by the Commission against the French Republic in 1971.
Sagen drejede sig om kontrakter, Den franske Republik havde indgået med en række lande, herunder Canada og Sydafrika, med henblik på levering af beriget uran og plutonium.
The action was about contracts entered into by the French Republic with various countries, including Canada and South Africa, for the supply of enriched uranium and of plutonium.
Domstolen statuerede, at Frankrig, i forbindelse med disse kontrakter, i visse henseender ikke havde overholdt sine forpligtelser i henhold til Euratom-traktaten.
The Court held that France had in some respects failed to comply with its obligations under the Euratom Treaty in connexion with those contracts.
På grundlag af Euratom er der også blevet indgivet tre anmodninger om præjudiciel afgørelse til Domstolen.
Euratom has also yielded three references to the Court for preliminary rulings.
Skønt de ikke var egentlige tjenestemands sager, berørte de alle tre tjenestemandsforhold.
All three, though not strictly staff cases, were concerned with staff matters.
De første to (hhv. fra 1968 og 1969) var forelæggelser fra Belgiens Cour de Cassation om virkningerne af en færdselsulykke forårsaget af en Euratom-tjenestemand under kørsel på en
The first two (in 1968 and 1969 respectively) were references from the Cour de Cassation of Belgium about the consequences of a road accident
tjenesterejse i Belgien.
caused by an Euratom official while driving in Belgium on official business.
Den tredje var en forelæggelse fra Guidice del Lavoro (dommeren i sager vedrørende arbejdsforhold) ved Tribunale i Varese.
The third was a reference from the Guidice del Lavoro at the Tribunale of Varese.
Hovedsageligt drejede det sig om grænserne mellem Domstolens og Tribunales's jurisdiktion i tvister om arbejdsforholdene for de lokalt ansatte ved Det fælles Forskningscenter i Ispra.
Essentially it was about the limits of the jurisdiction of respectively this Court and that Tribunal over disputes concerning the terms of service of locally recruited staff of the Joint Nuclear Research Centre at Ispra.
Jeg vender mig nu til EØF-sagerne, der har udgjort hovedstammen i Dom stolens arbejde i de sidste ca. femten år.
I turn to the EEC cases, which have constituted the bulk of the Court's work in the last fifteen years or so.
Idet der endnu engang bortses fra tjenestemandssagerne, blev den første dom i en EØF-sag afsagt den 19. december 1961, næsten nøjagtigt syv år efter Domstolens første dom i en EKSF-sag.
Once more leaving aside staff cases, the first Judgment of the Court in an EEC case was delivered on 19 December 1961, almost seven years to the day after its first Judgment in an ECSC case.
Det var et søgsmål indbragt af Kom missionen mod Den italienske Republik i henhold til traktatens artikel 169.
It was in an action brought by the Commission against the Italian Republic under Article 169 of the Treaty.
Domstolen fandt, at Den italienske Republik ved at standse importen af visse produkter fra andre medlemsstater havde undladt at overholde sine forpligtelser efter traktatens artikel 31.
The Court found that the Italian Republic had failed to comply with its obligations under Article 31 of the Treaty in suspending imports of certain products from other Member States.
Der har ikke været ført mange sager på grundlag af artikel 169, men de har været væsentlige; gennemsnittet ligger på to eller tre sager årligt, skønt der var to år (1966 og 1967), i hvilke der ingen var, og så var der et usædvanligt år (1969), hvori der var elleve.
Article 169 has always provided a small but important part of the Court's business, the average being about two or three actions a year, though there were two years (1966 and 1967) in which there were none, and there was one exceptional year (1969) in which there were eleven.
Tvister på grundlag af artikel 169 bilægges ofte.
Actions under Article 169 are often settled.
Indtil 15. juli 1976 havde der i alt været anlagt 40 sådanne sager, hvoraf 11 var blevet bilagt.
Down to 15 July 1976, 40 such actions altogether had been brought, of which 11 had been settled.
I 28 af dem havde Domstolen afsagt dom, og én sag stod for at skulle afgøres.
In 28 of them the Court had delivered Judgment and one Judgment was awaited.
Af disse 28 domme faldt 24 ud til Kommissionens fordel, og i de resterende fire blev den sagsøgte medlemsstat frifundet.
Of those 28 Judgments, 24 were in favour of the Commission and four in favour of the Defendant Member State.
Det ville måske være uheldigt i dette forum nærmere at redegøre for, hvor mange gange hver medlemsstat er blevet fundet skyldig i overtrædelse af traktaten.
It would perhaps be invidious, before an audience such as this, to go into the statistics as to how many times each of the Member States has been found to be in breach of the Treaty.
Jeg vil kun sige, at det er sket for alle de seks gamle medlemsstater, skønt én af dem (Forbundsrepublikken Tyskland) kun er blevet indklaget én gang og først i 1975; og at det endnu ikke er sket for nogen af de nye medlemsstater.
I will say only that it has happened to all six of the old Member States, though in the case of one of them (the Federal Republic of Germany) only once and that not until 1975; and that it has not yet happened to any of the new Member States.
Vigtigere er det, at hver eneste af Domstolens domme mod en medlemsstat, omend i visse tilfælde med nogen forsinkelse, er blevet opfyldt.
What is more important is that, with some delay in some cases, every Judgment of the Court against a Member State has been complied with.
De sager, Domstolen får forelagt i henhold ril artikel 169, er blevet beskrevet som toppen af et isbjerg.
The cases that come to the Court under Article 169 have been described as the tip of an iceberg.
Skønt der ikke er offentliggjort tal herom, tror jeg, at færre end én af ti sager, som Kommissionen indleder efter fremgangsmåden i artikel 169, ender ved Domstolen.
Although no figures are published about this, I believe that fewer than one in ten of the cases in which the Commission embarks on the procedure under Article 169 eventually come to the Court.
I modsætning til artikel 169 har artikel 170, der gør det muligt for en medlems stat at indklage en anden medlemsstat på grund af overtrædelse af traktaten, aldrig været påberåbt.
In contrast to Article 169, Article 170, which enables a Member State to bring an action against another Member State for failure to comply with the Treaty has never been invoked.
Hidtil har medlemsstaterne valgt at overlade det til Kommissionen at handle efter artikel 169 for at sikre, at traktaten overholdes af partnerne i Fællesskabet. Det ville imidlertid være en misforståelse at tro,
So far, the Member States have chosen to leave it to the Commission, acting under Article 169, to secure compliance with the
at artikel 169 er det eneste middel til at sikre, at medlemsstaterne overholder traktaten.
It would, however, be a mistake to think that Article 169 is the only means of ensuring compliance with the Treaty by Member States.
Ofte gennemtvinges en sådan overholdelse ved, at private anlægger sag mod nationale myndigheder for nationale retter, idet de påberåber sig den direkte virkning af mange af traktatens og af den afledede EF-lovgivnings bestemmelser.
Often such compliance is secured by private persons bringing actions against national authorities in national Courts, relying on the direct effect of many provisions of the Treaty and of EEC secondary legislation.
Sådanne søgsmål giver selvfølgelig ofte nationale retter lejlighed til, i henhold til traktatens artikel 177, at forelægge Domstolen spørgsmål, om hvorvidt en bestemmelse i national ret er forenelig med fællesskabsretten.
Such actions of course frequently lead national Courts to refer to this Court under Article 177 of the Treaty questions as to the compatibility with Community law of particular provisions of national law.
Jeg skal om et øjeblik generelt gå ind på forelæggelserne efter artikel 177.
I shall come to references under Article 177, generally, in a moment.
Forinden må jeg dog nævne de søgsmål, medlemsstaterne indbringer mod fællesskabsinstitutionerne Kommissionen og Rådet.
Before I do so, I must mention actions by Member States against Community Institutions: the Commission and the Council.
Også disse udgør en lille betydningsfuld del af Domstolens arbejde.
These also have provided a small but important part of the Court's work.
Indtil 15. juli 1976 var der blevet anlagt 21 sådanne sager mod Kommissionen.
Down to 15 July 1976, 21 such actions had been brought against the Com mission.
Den allerførste blev anlagt i 1962 af Forbundsrepublikken Tyskland.
The first of them ever was an action brought in 1962 by the Federal Republic of Germany.
Sagen fik et gunstigt udfald.
It was successful.
Ved dommen af 4. juli 1963 gav Domstolen Forbundsrepublikken medhold.
The Court delivered Judgment in it, in favour of the Federal Republic, on 4 July 1963.
Sådanne søgsmål var forholdsvis hyppige i EØF's første år.
Such actions were comparatively frequent in the early years of the EEC.
Af de nævnte 21 sager blev 10 anlagt i perioden 1962—1965.
Of the 21 actions I have mentioned, 10 were brought in the period 1962—1965.
Derefter var der fem år (1966, 1967, 1968, 1970 og 1974), hvor der ingen var, og fire år (1971, 1972, 1973 og 1975) hvor kun ét søgsmål blev indbragt.
Since then there have been five years (1966, 1967, 1968, 1970 and 1974) when none was brought, and four years (1971, 1972, 1973 and 1975) in each of which only one was brought.
I år har der imidlertid været en lille renæssance i disse sager.
There has however been a small revival of such actions this year.
For tiden verserer fire søgsmål, i hvilke medlemsstater (nemlig Frankrig, Tyskland og Nederlandene) anfægter visse sider af Kommissionens afregning i forbindelse med Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (almindeligvis kendt som »landbrugsfonden«).
There are at present pending four actions in which Member States (namely France, Germany and the Netherlands) are challenging aspects of the Commission's accounting in connexion with the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (more generally known as 'the Farm Fund').
Én sag blev anlagt mod Rådet og Kommissionen samtidig.
One action was brought against the Council as well as the Commission.
Det var et søgsmål indbragt af Italien i 1965 med påstand om, at visse forordninger, vedtaget af institutionerne til gennemførelse af traktatens artikel 85, var ugyldige.
This was an action brought by Italy in 1965 for declarations that certain Regulations adopted by those Institutions in implementation of Article 85 of the Treaty were void.
Sagsøgeren fik ikke medhold.
The action failed.
Kun én gang har en medlemsstat anlagt sag mod Rådet alene.
There has been one action by a Member State against the Council alone.
Der er også det særlige ved den sag, at det er den første og foreløbig eneste, Domstolen har fået forelagt af Irland.
It also has the distinction of having been the first and only case ever to have come to the Court from Ireland.
Irland havde indbragt sagen mod Rådet med påstand om, at en af Rådet udstedt forordning, der, i henhold til overgangsbestemmelserne i tiltrædelsestraktaten, fastsatte visse »udligningsbeløb«, der skulle finde anvendelse på handelen med tomater, var ugyldig for så vidt angik Irland.
It was an action by Ireland against the Council for a declaration that a Regulation adopted by the Council fixing, pursuant to the transitional provisions of the Act of Accession, certain 'compensatory amounts' applicable to trade in tomatoes was void in so far as it affected Ireland.
Ved sin dom af 21. marts 1974 gav Domstolen Irland medhold.
The Court delivered Judgment in favour of Ireland on 21 March 1974.
Med Irlands præsident som kilde kan jeg fortælle, at der blev drukket på Domstolens sundhed i Dublin's pub'er den aften.
I have it on the authority of the President of Ireland that the Court's health was drunk in the pubs of Dublin that night.
Jeg tror, han tænkte på nogle i nær heden af Four Courts.
I suspect he had in mind some near the Four Courts.
Den første, den berømte ERTA-dom, der blev anlagt i 1970 og afgjort i 1971, var det første tilfælde, hvor Domstolen skulle bedømme grænserne for hhv. Fællesskabet og medlemsstaternes kompetence til at indgå aftaler med staten uden for Fællesskabet.
The first, the famous E.R.T.A. case, brought in 1970 and decided in 1971, provided the first occasion on which the Court had to consider the limits of the competence of the Community and of the Member States respectively to negotiate agreements with non-member States.
Dette spørgsmål kom op igen i 1975, da Domstolen af Kommissionen blev anmodet om at afgive sin allerførste udtalelse i henhold til traktatens artikel 228.
This subject came to the fore again in 1975 when the Court was called upon by the Commission to deliver its first Opinion ever under Article 228 of the Treaty.
Det er i øjeblikket for tidligt at kommentere værdien af den sidstnævnte procedure. Jeg vil kunne sige, at også den er et stridsemne.
It is too soon yet to comment on the value of the latter procedure.
Kommissionens to andre søgsmål mod Rådet drejede sig om metoden til fastsættelse af forhøjelserne af lønningerne til fællesskabsinstitutionernes an satte.
The other two actions brought by the Commission against the Council were about the method of determining increases in the remuneration of members of the staffs of the Community Institutions.
I det første, der blev indgivet i 1972 og afgjort i 1973 havde Kommissionen heldet med sig.
In the first, brought in 1972 and decided in 1973, the Commission was successful.
I det andet, der blev indgivet i 1974 og afgjort i 1975, var det modsatte tilfældet.
In the second, brought in 1974 and decided in 1975, the reverse was the case.
Som jeg allerede har nævnt, anlægges langt de fleste sager ved Domstolen af private.
As I have already mentioned, the bulk of the litigation before this Court comes here at the instance of private persons.
Processuelt kan de indordnes under to store overskrifter, nemlig direkte søgsmål og anmodninger om præjudicielle afgørelser.
Procedurally, it can be classified under two broad headings, namely direct actions and references for preliminary rulings.
Direkte søgsmål fra private indgives altid mod fællesskabsinstitutionerne.
Direct actions brought by private persons are invariably against Community Institutions.
Kommissionen er blevet indstævnet hyppigst.
The majority of them have been brought against the Commission.
Men der har dog også været anlagt sager mod Rådet.
But there have been such actions against the Council too.
Den første række af direkte søgsmål (stadig bortset fra tjenestemandssagerne), der nogen sinde er anlagt i henhold til EØF-traktaten af private, blev faktisk anlagt mod Rådet.
Indeed the first group of direct actions (always leaving aside staff cases) ever brought under the EEC Treaty by private persons were brought against the Council.
Det var i alt seks søgsmål, der blev indgivet i 1962 af nogle franske, nederlandske og tyske handelssammenslutninger med påstand om, at visse forordninger, der var vedtaget af Rådet ved indledninger af den fælles landbrugspolitik, var ugyldige.
They were a group of six actions brought in 1962 by various French, Dutch and Getman trade associations for declarations that certain Regulations adopted by the Council when it was initiating the common agricultural policy were void.
Sagerne, der øjensynlig var anlagt i henhold til traktatens artikel 173, blev afvist.
The actions, which were purportedly brought under Article 173 of the Treaty, were held to be inadmissible.
Således er det faktisk gået mange af de sager, som private har anlagt i henhold til den nævnte artikel, der notorisk afstikker snævre rammer i så henseende.
This indeed has been the fate of many actions brought by private persons under that Article, which is notoriously restrictive of them.
Naturligvis kan private anlægge sag til anfægtelse af gyldigheden af en beslutning, der er rettet til dem.
It allows of course a private person to bring an action challenging the validity of a Decision addressed to that person.
Det ty piske søgsmål efter artikel 173, der indgives af private, og hvis realitetsbehandling på forhånd er givet, er et søgsmål indgivet af en virksomhed eller en gruppe af virksomheder, som af Kommissionen er blevet kendt skyldig i over trædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, og som ønsker at anfægte Kommissionens beslutning i så henseende.
The typical Article 173 action brought by a private person as to the admissibility of which there is no question is an action brought by an undertaking or group of undertakings which have been held by the Com mission to be in breach of the competition rules of the Community and who wish to challenge the Commission's Decision to that effect.
erstatning (i henhold til stykke 2 i artikel 215) for skade forvoldt uden for kontraktsforhold af en institution.
So far, only five such actions have been held admissible, one in 1965, two in 1971, one in 1975, and one in 1976.
Der har for nylig været et væld af sager angående spørgsmålet, hvornår en person, der gør en sådan skade gældende, bør sagsøge den pågældende institution for Domstolen, og hvornår han for den kompetente nationale ret bør sagsøge den nationale myndighed, der har kompetence til at administrere det relevante område af fællesskabsretten.
There has been recently a spate of cases raising the question when a person complaining of such damage should sue the Institution concerned in this Court and when he should sue in the competent national Court the national authority responsible for administering the relevant branch of Community law.
Dette spørgsmål er i dag langt fra fuldstændigt og tilfredsstillende løst.
That question is far from being, as yet, completely and satisfactorily solved.
Mig bekendt findes der ingen sag, i hvilken en privat sagsøger i henhold til artikel 175 eller artikel 178 har fået medhold — selv ikke hvor sagen er antaget til realitetsbehandling.
There is, so far as I am aware, no case in which an action brought by a private person under Article 175 or Article 178, even where it has been held admissible, can be said to have succeeded.
Det nærmeste, man kan komme i den retning, ses af en række sager, der i 1966 blev anlagt af nogle tyske virksomheder mod Kom missionen, hvor Domstolen i sin dom af 1967 statuerede, at Kommissionen havde handlet culpøst, men hvor det endnu ikke er blevet bragt på det rene, om sagsøgerne havde lidt noget tab, som Fællesskabet skal erstatte.
The nearest to it is a group of actions brought by certain German concerns against the Commission in 1966, where it was established by a Judgment of the Court in 1967 that the Commission was at fault, but where it has not yet been established whether the applicants suffered any damage for which the Community is liable.
I 1960'erne og i de tidlige 1970'ere varierede antallet af direkte søgsmål anlagt af private i forbavsende grad. For eksempel var der i 1965 kun ét, i 1966 tyve og i 1967 igen kun ét.
In the 1960s and early 1970s the flow of direct actions brought by private persons fluctuated to an astonishing extent.
I de sidste par år har antallet vedvarende været stort.
But in recent years the flow has been consistently substantial.
Således blev der i 1974 anlagt 20 sådanne sager, i 1975 29 og i 1976, indtil 15. juli, 13.
Thus in 1974 20 such actions were brought, in 1975 29 and in 1976, up to 15 July, 13.
Det har fortrinsvis været tyske, italienske og franske han delsvirksomheder, som har anlagt disse sager.
Those bringing such actions have been predominantly German, Italian and French trading concerns.
Der har været forholdsvis få søgsmål fra Belgien og Nederlandene, og Luxembourg, der anlagde adskillige direkte søgsmål i henhold til EKSF-traktaten, har ikke indbragt ét eneste i henhold til EØF-traktaten.
Actions originating from Belgium and the Netherlands have been relatively few and Luxembourg, whilst it generated several direct actions under the ECSC Treaty, has generated none under the EEC Treaty.
Efter udvidelsen af Fællesskabet har en engelsk virksomhed anlagt én sag, men den blev bilagt.
Since the enlargement of the Community there has been one action brought by an English company, but it was settled.
Det må imidlertid bemærkes, at sagsøgerne i direkte søgsmål ikke er begrænset til private, som har etableret sig i Fællesskabet.
It is to be observed, however, that applicants in direct actions are not confined to persons established in the Community.
Fællesskabets konkurrenceret kan berøre koncerner uden for Fællesskabet på samme måde som f.eks. amerikanske monopollove kan berøre virksomheder uden for USA. Således var der blandt sagsøgerne i de berømte Colorants-sager, der blev anlagt i 1969, et engelsk og to schweiziske selskaber.
The competition law of the Community can affect concerns outside the Community, just as, for instance, American antitrust law can affect concerns outside the U.S.A. Thus the applicants in the famous Dyestuffs cases, which were brought in 1969, included an English company and two Swiss companies.
Også amerikanske selskaber har flere gange været indblandet i konkurrencesager; i hvert fald i én af disse sager var sagsøgeren en verdensomspændende sammenslutning af producenter af et særligt produkt (Transocean Marine Paint Association mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 1063).
American companies too have several times been involved in competition cases; and, in one such case at least, the applicant was a world-wide association of manufacturers of a particular product (Transocean Marine Paint Association v Commission [1974] ECR 1063).
Jeg går nu over til anmodningerne om præjudicielle afgørelser, som siden 1967 har udgjort størstedelen af Domstolens arbejde efter antallet af afsagte domme.
I turn to references for preliminary rulings, which have, since 1967, constituted the major part of the Court's work in terms of Judgments delivered.
Domstolens allerførste dom på grundlag af en sådan forelæggelse blev afsagt den 6. april 1962.
The first Judgment ever delivered by the Court on such a reference was de­livered on 6 April 1962.
Det var en forelæggelse fra Gerechtshof (appelretten) i Haag, der rejste en række spørgsmål om fortolkningen af traktatens artikel 85
It was a reference from the Gerechtshof of The Hague raising a number of questions of interpretation of Article 85 of the Treaty (De Geus v. Bosch [1962] ECR 45.
I så henseende fastslog den én række principper, der er blevet anvendt mange gange siden, såsom det princip, at en forelæggelse ikke skal ske i nogen bestemt form, og at Domstolen, såfremt der rejses spørgsmål, hvis besvarelse går ud over Domstolens kompetence, ikke vil afvise forelæggelsen men uddrage de fællesskabsretlige spørgsmål, som til trænger en besvarelse.
It laid down in this respect a number of principles which have been applied many times since, such as the principle that a reference need not be in any particular form and that, if it raises questions going beyond the jurisdiction of the Court, the Court will not reject it but will distil from it the questions of Community law that call for an answer.
Med variationer fra år til år er antallet af domme afsagt af Domstolen efter forelæggelser med henblik på en præjudiciel afgørelse steget temmelig støt.
With some fluctuations from year to year, the number of Judgments delivered by the Court on references for preliminary rulings has increased fairly steadily.
Af 64 domme i 1974 var de 41 afgørelser i præjudicielle sager.
Out of the 64 Judgments delivered in 1974, 41 were on such references.
I 1975 var tallet 45 ud af 80.
In 1975 the figures were 45 out of 80.
I år har der været 33 ud af de 54 indtil nu afsagte domme.
This year there have been 33 out of the 59 Judgments so far delivered.