natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kollokviet havde blandt andet til opgave at udfinde »almindelige retsgrundsætninger« i den i EØF-traktatens artikel 215 forudsatte betydning, se blandt andet Jaenicke, op. cit., s. 859-877.
The object of the colloquium was to ascertain the 'general principles' within the meaning of Article 215 of the EEC Treaty, see in particular Jaenicke loc cit. pp. 859­877.
(23) Yderligere eksempler: Begrebet »force majeure« (dom af 11. juli 1968, Schwarzwaldmilch, 4/68, Sammlung 574); begrebet »offentlig administration« efter EØF-traktatens artikel 48, stk. 4 (dom af 12. februar 1974, Sotgiu, 152/73, Sml. s. 162 f.).
Further examples: The concept 'force majeure' (judgment of 11 July 1968, in Case 4/68, Schwarzwaldmilch, [1968] ECR 377; The concept 'public service' within the meaning of Article 48 (4) of the EEC Treaty (judgment of 12 February 1974 in Case 152/73, Sotgiu, [1974]ECR at p. 162 et seq.).
t30) Jf. f.eks. Bernhardt (note 16), s. 126 ff. ; Degan, Procédés d'interprétation tirés de la juris prudence de la Cour de Justice des Communautés Européennes, RTDE 1966, s. 189, 217 f.; artikel 31, stk. 3 i Wiener-traktatretskonventioncn.
Cf. for example Bernardt (Note 16) p. 166 et seq.; Degan, Procédés d'interprétation tirés de la jurisprudence de la Cour de Justice des Communautés Européennes, RTDE 1966 pp. 189, 217 and 218; Art. 31 (3) of the Vienna Convention on the Law of Treaties.
(33) Vedrørende dommen i sag Fédéchar og i almindelighed vedrørende grundsætningen om effet utile, se Boulouis og Chevallier, Les Grands arrets de la Cour de Justice des Communautés
On the judgment in the Fédécher case and generally on the principle oí effet utile, see Boulouis and Chevallier, Grands arrêts de la Cour de Justice des Communautés Européennes, Vol. 1 (1974), No 21 ­ p.
(37) Dette gælder f.eks. for forfatningsjurisdiktionen i Østrig og Italien.
This applies for instance in the case of the jurisdiction of the Austrian and Italian constitutional courts.
(38) Dette gælder f.eks. for forfatningsjurisdiktionen i Forbundsrepublikken Tyskland.
This applies for example in the case of the jurisdiction of the constitutional courts of the Federal Republic of Germany.
(39) De skildrede ordninger, der delvis er udviklet i retspraksis, er mere nuancerede end her beskrevet.
The rules described which have been in part developed by case­law are more varied than they are represented to be in this article.
De modificerer den pågældende grundsætning yderligere f.eks. for straffedomme, for fuldbyrdelse af afgørelser, for krav som følge af ugrundet berigelse osv. Vedrørende andre »kunstgreb«, som forfatningsdomstolene anvender for at mildne virkningerne af, at de har kendt love forfatningsstridige, se de instruktive artikler om »Admonitory Functions of Constitutional Courts« (Tyskland, Italien, USA) af Rupp-v. Brünneck, Vigoriti og Linde i: American Journal of Comparative Law, Bind 20 (1972), s. 387 ff. Linde henviser bl.a. til den af Supreme Court »anvendte teknik«, der kaldes prospective overruling (limiting the new rule to prospective application).
They modify the particular principle even more for example in the case of convictions, the enforcement of decisions, claims based on unjust enrichment etc. For further 'techniques' which judges of constitutional courts adopt in order to mitigate the effects of their findings that particular laws are unconstitutional, see the instructive articles on 'Admonitory Functions of Constitutional Courts' (West Germany, Italy, USA) by von Rupp­v. Briinneck, Vigoriti and Linde in: American Journal of Comparative Law, Vol. 20 (1972) p. 387 et seq.
Berigtigelser
Corrections
I næstsidste afsnit skal de tre sidste sætninger lyde således:
The last three sentences of the first indented paragraph should read as follows:
»Medens den tyske version siger, at fællesskabsforordningen »gilt« (gælder) umiddelbart i hver medlemsstat, benytter versionerne på engelsk, fransk, italiensk og nederlandsk udtrykket »umiddelbart anvendelig« (»directly applicable«, »directement applicable«, »direttamente applicabile«,»rechtsstreeks toepasselijk«) ; kun den danske version (»gælder umiddelbart«) svarer til den tyske, medens den irske (»infheidhme go direach«), tilsyneladende omtrent skal forstås som »har umiddelbar retsvirkning«. Men uanset hvor vigtig den kendsgerning måtte være, at andre traktatbestemmelser ikke kun i den tyske version sondrer mellem »gyldighed« (»validity«, »validité« osv.) og »anvendelighed« (»applicability«, »applicabilité« osv.) — sammenlign artikel 177 med artikel 184 —: den påkrævede hensytagen til de ikke-tyske versioner af artikel 189 ville i hvert fald allerede på den grammatiske fortolknings stadium have gjort det mere klart, at det ikke er foreneligt med fællesskabsretten, når der i henseende til en fællesskabsforordnings virkning i medlemsstaterne, herunder dens bindende virkning for de nationale retter, sondres mellem »gyldighed« og »anvendelighed«.
'Whereas the German version states that the Community regulation "gilt unmittelbar in jedem Mitgliedstaat", the versions in English, French, Italian and Dutch use expressions which in German would be rendered as "unmittelbar anwendbar" ("directly applicable", "directement applicable", "direttamente applicabile", "rechtsstreeks toepasselijk") ; only the Danish version ("gælder unmiddelbart") corresponds to the German, whilst the Irish ("infheidhme go direach"), apparently is to be understood in the sense of "shall have immediate force", Whatever significance may be attributed to the fact that other provisions of the Treaty, and not only in the German version, make a distinction between "validity" ("Gültigkeit", "validité" etc.) and 'applicability' ("Anwendbarkeit", "applicabilité" etc.) — see Article 177 on the one hand and Article 184 on the other — the suggested consideration of the non-German versions would in any event, without there being any need to go beyond a literal interpretation, have brought home with greater clarity the fact it is not compatible with Community law to distinguish between "validity" and "applicability" in relation to the effect of a Community regulation in the Member States, including its binding effect upon the national courts.'
Fortolkningsmetoder, kritisk vurdering af resultaterne af
Methods of interpretation — A critical assessment of the results by
Da vi først mødtes, under præsident Lecourt's yderst ansporende vejledning, for at drøfte de tre afhandlinger, der skulle udarbejdes til denne del af konferencen, blev det besluttet, at hr. Dumon hovedsagelig skulle beskæftige sig med de almindelige fortolkningsprincipper, at dommer Kutscher skulle rede gøre for, hvorledes Domstolen anvender disse i praksis, og at jeg skulle fjarsøge at vurdere nogle af siderne af Domstolens aktiviteter.
When, under President Lecourt's most stimulating guidance, we first met to discuss the three papers to be prepared for this part of the con ference, it was decided that Mr Dumon would concern himself principally with the general principles of interpretation, Judge Kutscher would give an account of how the Court actually applied them, and I would attempt an appraisal of some aspects of the Court's activities.
Mit forehavende er under alle omstændigheder dumdristigt, især ved denne konference hvor højden af deltagernes kundskabsniveau, intelligens og udmærkelse er usædvanlig; men jeg er i det mindste fritaget for at redegøre for Domstolens samlede praksis.
My undertaking is in any event temerarious, particularly at this conference where the level of know ledge, intelligence and distinction of the participants is unusually high; but I am at least excused from reviewing the corpus of the Court's case law.
Mit bidrag bør betragtes som en uddybende tilføjelse eller et tillæg til dommer Kutschers og hr. Dumons fremragende afhandlinger.
My contribution should be regarded as a prolix appendix or addendum to Judge Kutscher's and Mr Dumon's excellent paper.
Præsident Lecourt tilskyndede os til hver især at prøve at afgrænse vor »måde at gribe det an på«.
President Lecourt also exhorted us that we should each seek to define our own 'line of approach'.
Jeg fandt dette forslag yderst nyttigt, og det forekommer mig, at det giver mig mit bedste udgangspunkt.
I found this suggestion most helpful, and it seems to me to provide my best starting point.
Den kritik, jeg har i sinde at fremføre, sker i min egenskab af akademisk jurist med interesse for komparativ ret, og jeg vil prøve nærmere at angive dette synspunkt både negativt og positivt.
The comment which I propose to offer is that of an academic lawyer interested in comparative law; and I wish to try to specify that standpoint both negatively and positively.
Først negativt, dette er ikke en afhandling fra en repræsentant for Det forenede Kongerige.
First, negatively, this is not a paper by a representative of the United Kingdom.
Det er uden tvivl ikke helt tilfældigt, at forfatteren til den ene afhandling er tysk, forfatteren til den anden belgisk og forfatteren til den tredje britisk statsborger.
It is no doubt not entirely accidental that the author of one paper is a German, of the other a Belgian and of the third a British subject.
Men nationalitet »skal være og er« (for at bruge Lord Atkins berømte konjunktion) den foreliggende sag uvedkommende.
But nationality 'must be and is' (to use Lord Atkin's famous conjunction) irrelevant to the matter in hand.
Under alle omstændigheder er der ingen britisk tilknytning til fællesskabs retten.
In any event there is no British approach to Community Law.
Det er ikke nødvendigt at minde dette publikum om den meget store forskellighed, der findes på De britiske Øer; der findes end ikke et britisk rets system.
It is not necessary to remind this audience of the extreme variety which exists in the British Isles: there is not even a British legal system.
Det er velkendt, at den britiske dommer ved De europæiske Fælles skabers Domstol — et udtryk der er fuldstændig meningsløst (artikel 167 gentager ikke de nationalitetskrav vedrørende Kommissionen, der nu er inde holdt i fusionstraktatens artikel 10) — praktiserede under skotsk ret, den retsorden der gælder nord for grænsen, og ikke under Englands common law (hvilket retssystem efter kontinental opfattelse normalt forbindes med De britiske Øer).
It is wellknown that the British judge on the European court — an expression which is strictly meaningless (Article 167 does not reproduce the nationality requirements applicable to the Commission now contained in Article 10 of the Merger Treaty) — practised in the Scots Law, the legal system operating north of the Border, and not in the Common Law of England (which is the legal system normally associated with the British Isles in the continental mind).
Faktum er, at hvis der er en britisk dommer, er der ingen engelsk dommer ved De europæiske Fællesskabers Domstol.
The fact is that if there is a British judge, there is no English judge upon the European Court.
Denne afhandling er, for det andet og igen negativt, ikke en afhandling fra en repræsentant for common law.
Secondly, and again negatively, this paper is not the paper of a representative of the common law.
Og instinkt, forstået som en indgroet og fæstnet sindstilstand, er meget vigtigere end indlæring og argumenteren vedrørende disse spørgsmål, hvor meget end sidstnævnte måtte have bidraget til førstnævnte, og hvor væsentligt det end må være at efterprøve den instinktive konklusion med efterfølgende fornuftsbetragtninger.
settled habit of mind, is a great deal more important than learning and reasoning in these matters however much rhe latter may have contributed to the former and however important it may be to return to check with consecutive reason the instinctive conclusion.
Der ville åbenbart være en hel del talsmænd for en mere behørig holdning til common law end min.
There would obviously be a great many exponents of a common law approach more appropriate than myself.
Jeg tillader mig her at henlede opmærksomheden på en dybt indgroet flertydighed i udtrykket »common law«.
I may be permitted here to call attention to an inherent ambiguity in the term 'common law'.
Det benyttes ofte, efter min mening med rette, især på Kontinentet, som betegnelse for den retsorden, der gælder for den del af De britiske Øer, der forveksles med dem alle.
It is often, and in my opinion properly, used, especially upon the continent of Europe, to denote the legal system of that part of the British Isles which is confused with the whole.
Som sådant er det synonymt med den engelske retsorden.
As such it is a synonym of the English legal system.
Men det bruges også i en større og mere historisk betydning som betegnelse for den støbeform, ud af hvilken den nuværende engelske retsorden er sprunget. I den forstand har common law talrige efterkommere.
But it is also used in a larger and more historical sense to denote the matrix out of which the present English legal system itself sprang.
Den nuværende engelske retsorden er kun en ud af en større familie, men efter min opfattelse sandsynligvis stadig det mest ægte medlem af den.
The present English legal system is one only of a considerable family, though in my opinion still probably the most authentic member of it.
Inden for denne familie er der stor forskelligartethed — lige så stor som, måske større end forskelligartetheden mellem de europæiske kontinentale retsordener.
Within that family there is great diversity — as great as, perhaps greater than, the diversity between European continental systems.
Som moder til dette afkom kan common law ikke sammenlignes med nogen eksisterende kontinental retsorden men kun med selve romerretten — jeg mener med den klassiske og ægte romerret under republikken og principatet, da romerretten blev skabt, ikke med den romerret, der degenererede til Justinians digester, og endnu mindre med glossatorernes genopdagede romerret.
As the mother of that progeny the common law can be compared not with any existing continental legal system but with the Roman law itself — I mean with the classical and authentic Roman Law of the Republic and the Principate when Roman law was a making, not with the Roman law which had degenerated into the Digest of Justinian and still less with the rediscovered Roman law of the glossators.
Efter denne forståelse af udtrykket er De forenede Staters forbundslovgivning og mange af disse enkeltstaters ret en slags eller art common law, omend afvigende fra det typiske.
In this acceptation of the term, the federal law of the United States of America, and the law of many of those states, is a sort or kind of common law, even if aberrant.
Hvad der er sket der, er kun et eksempel på, hvad der er sket andetsteds, og sandsynligvis ikke det mest interessante eller belærende.
And what has occurred there is a specimen only of what has occurred elsewhere, and probably not the most interesting or instructive.
Jeg mener, at modtagelsen af common law på det indiske subkontinent og dens skæbne der er mere belærende.
More instructive, I believe, is the reception of the Common law in the sub-continent of India and its fortunes there.
Hvem ville driste sig til at beskrive common law efter denne forståelse af udtrykket ?
Who would venture to represent the common law in that acceptation of the term?
Den fortolkningsmetode, USA's højesteret har anlagt vedrørende forfatningen, er speciel og egenartet.
The method of interpretation adopted by the Supreme Court of the United States in relation to the constitution is special and peculiar.
Efter min opfattelse udgør den en yderste bemærkelsesværdig, betydningsfuld præstation.
It constitutes in my opinion a most notable, a remarkable, achievement.
Den overgås ikke af noget, der er foretaget i nyere tid i det mindste af de engelske domstole, som heldigvis ikke er blevet anmodet om at behandle lignende grundlæggende problemer.
It is not matched by anything done in recent time at least by the English courts, which fortunately have not been called upon to deal with similar fundamental problems.
Er det i denne fortolkningsmetode — hvis det kan kaldes en metode — at sjælen og ånden i common law skal findes?
Is it in that method of interpretation — if method it can be called — that the spirit and genius of the Common law is to be found ?
Jeg tvivler.
I doubt it.
Endnu mere tvivlrådig er jeg med hensyn til, om den bør tilbydes De europæiske Fællesskabers Dom stol som en model eller et mønster til efterfølgelse eller endda som inspirationskilde. Den eksemplificerer den måde, på hvilken en common law domstol
And I am even more doubtful that it should be offered to the European court as a model or pattern to be followed, or even as a source of inspiration.
For det tredje, og positivt, tilkommer det den retssammenlignende jurist, som en person der søger at gøre sig bekendt med et i hypotesen fremmed rets system, at bruge sin yderste stræben for at frigøre sig fra de aksiomer, be greber eller fordomme, der er naturlige for ham, fordi de i høj grad svarer til hans egen retsorden — at begrænse sig selv til et stade af i det mindste relativ uskyldighed for at være i stand til at opfatte og virkelig iagttage det, som er nyt og usædvanligt, den fremmede retsorden.
Thirdly and positively, it is the business of the comparative lawyer, being a person seeking to acquaint himself with a system by hypothesis foreign, to use his utmost endeavours to divest himself of those axioms or concepts or preconceptions which are natural to him because highly appropriate to his own legal system — to reduce himself to a state of at least relative innocence in order to be able to perceive and actually to observe that which is new and novel, the foreign system.
Der er få ting, der er så dumme eller så overmodige som tilbudet om at overføre en fremmed retsorden til ens egen retsordens kategorier, netop fordi forskelligheden skyldes, at den frem mede retsorden ikke kun er ukendt med disse kategorier men upåvirkelig af dem.
There are few things so silly or so presumptuous as the offer to transpose into the categories of one's own system a system which is different precisely because it is not only ignorant of those categories but refractory to them.
Den intellektuelle øvelse, som dette forsøg på blotlægning indebærer, er vanskelig og sjældent fuldt ud vellykket.
The intellectual exercise involved in this attempted denudation is difficult and seldom wholly successful.
Men det er et forsøg, som en rets sammenlignende jurist skulle bestræbe sig på at udføre; og han må endda gå videre.
But it is an effort which a comparative lawyer should endeavour to make; and indeed he must go further.
For at være i stand til at forstå den fremmede retsorden, som den er, og ikke som han måtte forestille sig, den burde være, kræves det, at han har en høj grad af sympati for og med den.
In order to be able to appreciate the foreign system for what it is, and not for what he might fancy it ought to be, he requires to have for it and with it a high degree of sympathy.
Sympati har ikke ret meget med bedømmelse som godt og dårligt eller bedre eller værre at gøre.
Sympathy has little to do with judgment of good and bad, or better and worse.
Modellen er Fabre med sine insekter — han fattede en dyb glæde for det dyr, han iagttog, undrede sig over dets skønhed og færdighed og den opfindsomhed, det udviste for at klare sig i sine omgivelser, og dets usædvanlige ihærdighed og beslutsomhed, og fremfor alt glædede han sig med det i dets succes, hvad enten det efter en anden bedømmelsesskala var et nyttigt eller et yderst skadeligt eksemplar.
The model is Fabre with his insects — he took a profound delight in the animal he observed, marvelled at its beauty and skill, at the ingenuity it displayed in coping with its environment, at its extraordinary tenacity and determination, and above all he rejoiced with it in its success, whether or not on another level of values it was a beneficent or a most noxious specimen.
Denne måde at påskønne succes, og evnen til at værdsætte succes, anser jeg for et kritisk spørgsmål for den retssammenlignende jurist, både fordi en fremmed retsorden virkelig til en vis grad i realiteten har opnået succes som følge af, at den eksisterer og virker som retsorden, og fordi vi sandsynligvis lærer at kende en ting bedre (ligesom det er tilfældet med en person), hvis vi er opmærksomme på, hvad den gør og er i stand til at gøre, mere end hvis vi lægger mærke til dens fiaskoer.
This direction of the attention to success, and the ability to appreciate success, is I believe a critical matter for the comparative lawyer, both because a foreign legal system really has in some measure actually attained success in the very fact of being in existence and operative as a legal system, and because we are likely to know a thing better (as indeed we do a person) if we attend to what it does, and is capable of doing, well rather than to its failures.
Thi det, vi regner for dens fiasko, er måske kun modvilje mod at gøre, hvad vi mener, den burde gøre.
For what we judge to be its failure may be no more than a disinclination to want to do what we think it ought to do.
Følgelig giver jeg mig som retssammenlignende jurist i kast med De europæiske Fællesskabers Domstol i så ren en tilstand af uskyldighed, som jeg kan opvise, med det formål at iagttage den som det, den er, uden ønske om at klassificere den ved at udstrække den på den Prokrustesseng af kategorier, jeg allerede kender, for at tilpasse den til mine forud eksisterende fantasier men tværtimod opfyldt af den højeste grad af velvillighed og yderst sympatisk forudindtagethed for at værdsætte og beundre de triumfer og succeser, som jeg fortrøstningsfuldt venter, den har opnået.
Accordingly as a comparative lawyer I approach the European court in as pure a state of innocence as I can manage, concerned to observe it for what it is, not desiring to classify it by constraining it upon the Procrustean bed of categories already known to me in order to fit my pre-existing fancies, but on the contrary animated by the highest degree of benevolence and predisposed most sympathetically to appreciate and to admire the triumphs and successes which I confidently expect it to have achieved. Nevertheless I remain an academic lawyer — a person, as I see it, who is detached from the event, who should consider it as he would if it had occurred a century ago, and who should judge it with a similar impartiality and severity.
Dette er en mindre behagelig egenskab, og den kan let irritere den, der enten praktiserer for rettens skranke eller beklæder dommersædet.
stances, is insufficiently considered and insufficiently informed and insuffi­ciently aware of the nature of the conjuncture in which he acts.
I denne frigjorte bedømmelse er der et betydeligt mål af nedladenhed.
In this detached judgment there is a considerable measure of condescension.
Det er uheldigt; men jeg kan ikke forestille mig, hvordan det kan undgås, lige meget hvor stor teoretikerens sympati er for den praktiserendes vanskelige stilling.
That is a misfor­tune; but I do not see how it can be avoided however great may be the sym­pathy of the academic lawyer with the predicament of the practitioner.
Hvis vi skal vurdere De europæiske Fællesskabers Domstols virksomhed er det første spørgsmål, der bør stilles, tydeligvis, hvad har den udrettet ?
If we are to appraise the operation of the European Court of Justice the first question to ask is evidently, what has it achieved?
Der vil være generel enighed om, i hvert fald som en første tilnærmelse, at Domstolen på de områder, der er underkastet dens kompetence, har konstrueret og konstruerer en supranational retsorden, som ikke kun opretholder EØF-traktatens uafhængighed og forrang over for de nationale retsordener men pålægger hver stat positive retlige pligter, der kan håndhæves direkte mod staten ved statens egne domstole. Systemet er logisk konsekvent og teknisk brillant, og det forekommer mig at være æstetisk tilfredsstillende.
It will universally be agreed, at least as a first approximation, that in the areas subject to its authority, the Court has constructed and is constructing a supra­national legal system which not only maintains the integrity of the Treaty and its pre-eminence within the national systems but imposes upon each state positive legal duties directly enforceable against the state in the state's own courts.