natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den 13. marts 1997 svarede det sag søgende selskab, at det ikke var i stand til at fremsætte behørige bemærkninger, da det kun var blevet gjort bekendt med en del af sagens akter.
On 13 March 1997 the applicant replied that it was not in a position validly to submit its observations because only part of the file had been disclosed to it.
13 Ved beslutning af 5. januar 1999 afviste Kommissionen klagen.
13 By decision of 5 January 1999 the Commission dismissed the complaint.
Sagsøgeren anlagde herefter sag til prøvelse af denne beslutning (sag T-62/99).
The applicant brought an action against that decision (Case T-62/99).
14 Ved kendelse af 21. januar 1999 besluttede formanden for Rettens Første Afdeling at forene sagerne T-190/95 og T-45/96 med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
14 By order of 21 January 1999 the President of the First Chamber of the Court of First Instance decided to join Cases T-190/95 and T-45/96 for the purposes of the hearing and judgment.
15 Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede Rettens spørgsmål under den mundtlige forhandling den 2. marts 1999.
15 The parties presented oral argument and replied to the questions of the Court at the hearing of 2 March 1999.
16 Ved skrivelse indgået til Rettens Justitskontor den 25. marts 1999 anmodede sagsøgeren om, at sag T-62/99 blev forenet med de foreliggende forenede sager.
16 By a letter which reached the Registry of the Court on 25 March 1999, the applicant requested that Case T-62/99 be joined to these two joined cases.
Selskabet angav, at det ville frafalde sine passivitetspåstande, såfremt disse blev forenet med sag T-62/99.
It stated that it would withdraw its application for a declaration of failure to act if these two cases were joined with Case T-62/99.
17 Da sagerne findes modne til påkendelse, er Retten af den opfattelse, at det er ufornødent at imødekomme anmodningen om sagernes forening.
17 Since these cases are ready to be determined, the Court considers it inappropriate to grant the application for joinder.
18 I sag T-190/95 har sagsøgeren nedlagte følgende påstande:
18 In Case T-190/95, the applicant claims that the Court should:
— Det stiltiende afslag på aktindsigt annulleres.
— annul the implied refusal to notify;
— Det stiltiende afslag på anmodningen om sagernes forening annulleres.
— annul the implied decision to join the cases;
— Det fastslås, at Kommissionen er erstatningsansvarlig uden for kontraktforhold, og denne pålægges at erstatte sagsøgeren et tab på 200 000 EUR pr. år fra den 14. marts 1995.
— find the Commission liable for damages and declare it bound to pay compensation for damage suffered in the amount of EUR 200 000 per annum from 14 March 1995;
— at være uden genstand og desuden uberettiget hvad angår påstanden om passivitet og Kommissionens erstatningsansvar uden for kontraktforhold
— devoid of purpose and, furthermore, unfounded as regards the failure to act and invocation of the Commission's non-contractual liability;
— ubegrundet hvad angår påstanden om annullation af det hævdede stiltiende afslag på aktindsigt og forening af sagerne.
— unfounded as regards the application for annulment of the alleged implied refusal to send the documents and join the cases;
20 I sag T-45/96 har sagsøgeren nedlagt følgende påstande:
20 In Case T-45/96, the applicant claims that the Court should:
— Det fastslås, at Kommissionen er erstatningsansvarlig uden for kontraktforhold, og denne pålægges at erstatte sagsøgeren et tab på 200 000 EUR pr. år fra den 14. marts 1995.
— find the Commission to be liable in damages and declare it bound to pay compensation in the amount of EUR 200 000 per annum from 14 March 1995;
Formaliteten i sag T-190/95
Admissibility of the action in Case T-190/95
Kommissionen har gjort gældende, at passivitetssøgsmålet er anlagt for sent, subsidiært, at det ikke længere har nogen genstand, da Kommissionen har givet sagsøgeren underretning i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63.
The Commission contends that the action for a declaration of failure to act is out of time and, in the alternative, that it has become devoid of purpose given that the Commission has written to the applicant under Article 6 of Regulation No 99/63.
Sagsøgeren har gjort gældende, at sagen bør realitetsbehandles som følge af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
The applicant claims that its action must be declared admissible by virtue of the principle of the protection of legitimate expectations.
Meddelelsen om søgsmålet fra Rettens Justitskontor til Kommissionen kan i øvrigt betragtes som en fornyet retslig opfordring med den følge, at betingelserne for anvendelsen af EF-traktatens artikel 175, stk. 2 (nu artikel 232, stk. 2, EF), er opfyldt.
Moreover, the act by the Registry of the Court of First Instance of notifying the Commission of the action could be considered to amount to a new letter of formal notice such that the preconditions for the second paragraph of Article 175 of the EC Treaty (now the second paragraph of Article 232 EC) to apply are met.
Den skrivelse, som sagsøgeren tilsendte Kommissionen, og som indeholdt en retslig opfordring til denne, er dateret den 14. marts 1995.
The letter of formal notice sent by the applicant to the Commission is dated 14 March 1995.
Det fremgår ikke af sagens akter, på hvilken dato Kommissionen modtog denne skrivelse, men sagsøgeren bestrider ikke, at den samlede frist på fire måneder i traktatens artikel 175, stk. 2, var udløbet på det tidspunkt, sagsøgeren anlagde sag.
It is not clear from the file when the Commission received that letter but the applicant does not dispute that the total period of four months provided for in the second paragraph of Article 175 of the Treaty had expired when it brought its action.
Sagsøgeren kan ikke til støtte for at tilsidesætte fristen i traktatens artikel 175, stk. 2, påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og herved henvise til sine kontakter med Kommissionen efter fremsættelsen af den retslige opfordring.
The applicant cannot rely on the principle of the protection of legitimate expectations in order to avoid application of the second paragraph of Article 175 of the Treaty, by reference to the contact it had with the Commission after the letter of formal notice.
Følgelig har de erklæringer, Kommissionen har afgivet under sin korrespondance med sagsøgeren, eller denne institutions offentlige stillingtagen ikke nogen indflydelse på, om sagen kan realitetsbehandles.
Therefore, neither statements by the Commission in its correspondence with the applicant nor public declarations of its position can affect the admissibility of the action.
Hvorom alting er, vedrører de erklæringer, som sagsøgeren har påberåbt sig i sagen, den af Kommissionen påtænkte behandling af klagen og sagsøgerens virksomhed inden for automobilsektoren som helhed, men indeholder ingen elementer, som kan give anledning til nogen misforståelser hvad angår søgsmålsfristen i traktatens artikel 175, stk. 2.
In any event, the statements relied on by the applicant in this case relate to the manner in which the Commission intended to deal with the complaint and the Commission's activities in the automobile sector in general, but contain no information which might be capable of creating confusion in relation to the timelimits for initiating proceedings laid down in the second paragraph of Article 175 of the Treaty.
Sagsøgeren kan heller ikke med rette påberåbe sig Domstolens dom af 16. februar 1993 i sag C-107/91, ENU mod Kommissionen (Sml. I, s. 599).
Nor does the judgment in Case C-107/91 ENU v Commission [1993] ECR I-599 assist the applicant's case.
Endelig er såvel ordlyden som opbygningen af traktatens artikel 175 til hinder for, at meddelelsen om sagens anlæg i sig selv betragtes som en retslig opfordring.
Finally, both the wording and the scheme of Article 175 of the Treaty preclude viewing mere notification of the action as a letter of formal notice.
Følgelig må påstanden om passivitet afvises.
Accordingly, the application for failure to act must be dismissed as inadmissible.
Realitetspåkendelse af påstanden om annullation
Admissibility of the action for annulment
30 Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionens manglende besvarelse af sagsøgerens skrivelse af 14. marts 1995 må anses for en stiltiende beslutning, der kan anfægtes retligt, og at Kommissionen tillige har truffet en stiltiende beslutning om forening af de indgivne klager.
30 The applicant claims that the Commission's silence following its letter of 14 March 1995 amounts to an implied decision constituting an actionable measure and that the Commission also took an implied decision to join the various complaints.
31 Det bemærkes, at der foreligger en retsakt eller en beslutning, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af EF-traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF), når foranstaltningen har retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling (Domstolens dom af 11.11.1982, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 9).
31 It must be borne in mind that acts or decisions against which an action for annulment may be brought under Article 173 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 230 EC) are measures which produce binding legal effects capable of affecting the interests of the applicant by bringing about a significant change in his legal position (see judgment of the Court in Case 60/81 IBM ν Commission [1981] ECR 2639, paragraph 9).
Den omstændighed, at en institution forholder sig tavs, kan ikke have en sådan retsvirkning, medmindre dette udtrykkeligt er fastsat i en fællesskabsbestemmelse.
Mere silence on the part of an institution cannot produce such effects other than where that result is expressly contemplated by a provision of Community law.
32 Det er i visse særlige tilfælde fastsat i fællesskabsretten, at en institutions tavshed kan ligestilles med en beslutning, når den pågældende institution er blevet opfordret til at tage stilling og ikke har gjort dette inden for en bestemt frist. Så
32 Community law provides that, in certain specific instances, silence on the part of an institution is deemed to constitute a decision where the institution has been called upon to express its view and has not done so by the end of a given period.
SODIMA MOD KOMMISSIONEN længe der imidlertid ikke findes nogen udtrykkelig bestemmelse herom, som fastsætter en frist, efter hvis udløb der antages at være truffet en stiltiende beslutning, og som fastlægger indholdet af denne beslutning, kan en institutions passivitet ikke ligestilles med en beslutning, da traktatens søgsmålsordning ellers ville blive bragt i fare.
Where there are no such express provisions laying down a deadline by which an implied decision is deemed to have been taken and prescribing the content of the decision, an institution's inaction cannot be deemed to be equivalent to a decision without calling into question the system of remedies instituted by the Treaty.
Forordning nr. 17 og nr. 99/63 bestemmer imidlertid ikke, at et manglende svar fra Kommissionen på en begæring om meddelelse af dokumenter skal anses for et stiltiende afslag.
Regulations Nos 17 and 99/63 do not provide that silence on the part of the Commission following a request for documents constitutes an implied refusal.
Hvis begæringen ikke imødekommes, kan klageren enten i medfør af traktatens artikel 175 opfordre Kommissionen til at handle og i givet fald indgive et passivitetssøgsmål, eller under et annullationssøgsmål til prøvelse af den beslutning, som Kommissionen træffer efter procedurens afslutning, påberåbe sig de ulovlige forhold, den pågældende mener, der er begået.
If no action is taken following its request, the complainant may either give the Commission formal notice under Article 175 of the Treaty and, if appropriate, bring an action for failure to act, or invoke any illegality arising as a result in an action for annulment of the decision ultimately adopted by the Commission at the close of the procedure.
Følgelig kan Kommissionens undladelse af at imødekomme sagsøgerens begæring om meddelelse af visse dokumenter ikke betegnes som en beslutning, der kan anfægtes under et søgsmål.
It follows that the Commission's failure to grant the applicant's request to be supplied with certain documents cannot be deemed to constitute an actionable decision.
Ganske vist modtog sagsøgeren i kraft af bilaget til den underretning fra januar 1997, som blev givet i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63, meddelelse om en del af de dokumenter, sagsøgeren havde anmodet om.
It is true that the applicant obtained some of the documents it had requested by way of attachment to the letter under Article 6 of Regulation No 99/63 written in January 1997.
Denne meddelelse fandt imidlertid sted, efter at den foreliggende sag var blevet anlagt, hvorfor den ikke kan anfægtes under sagen.
None the less, since it received those documents after it had brought the actions which are the subject of this judgment, their disclosure cannot be challenged in this action.
Hvad dernæst angår den stiltiende beslutning om forening af de administrative sager, som hævdes at være truffet, er det tilstrækkeligt at fastslå, at sagsøgeren hverken har godtgjort, at der er truffet en sådan beslutning, eller på hvilken måde
As regards, next, the alleged implied decision to join the cases, it need merely be observed that the applicant has not shown that such a decision was taken, or demonstrated how joining the cases could adversely affect it. In particular, the
Følgelig må påstanden om annullation afvises.
It follows that the application for annulment is inadmissible.
Desuden er det Kommissionens opfattelse, at stævningen ikke opfylder betingelserne i artikel 19 i EF-statutten for Domstolen, der i medfør af samme statuts artikel 46, stk. 1, og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement finder tilsvarende anvendelse på Retten.
Furthermore, it considers that the action does not comply with the requirements of Article 19 of the EC Statute of the Court of Justice, which applies to the Court of First Instance by virtue of the first paragraph of Article 46 of the EC Statute of the Court of Justice and Article 44(1 )(c) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance.
Endelig må også erstatningssøgsmålet anses for at være blevet uden genstand, da passivitetssøgsmålet er blevet det.
Finally, since the action for failure to act has become devoid of purpose, the same is true of the action for damages.
Efter sagsøgerens opfattelse kan det ikke udledes af Domstolens praksis — hvorefter et passivitetssøgsmål ikke længere har nogen genstand, når den sagsøgte institution tager stilling under sagens gang — at der ikke forelå retsstridig passivitet tidligere.
It submits that it cannot be assumed from the case-law of the Court, according to which an action for failure to act becomes devoid of purpose when the defendant institution has adopted a position in the course of proceedings, that there was no failure to act before.
Følgelig er erstatningssøgsmålet ikke blevet uden genstand.
Accordingly, the action for damages has not become devoid of purpose.
40 Sagsøgeren har bebrejdet Kommissionen, at den har forhalet dennes klage, selv om sagsøgeren fremlagde supplerende beviser.
40 The applicant accuses the Commission of having dealt with its complaint in a dilatory manner, notwithstanding its having provided comprehensive evidence.
Kommissionen har ved sin passivitet forvoldt sagsøgeren et tab, da den har forsinket den sag, som Sodima anlagde ved de franske domstole mod PSA til udligning af sin gæld på 14 mio. FRF. Det tab, som Kommissionen har forvoldt ved sin passivitet, kan fastsættes til det beløb, som 14 mio. FRF koster i rente pr. år, beregnet på grundlag af en rentesats på 10%, dvs. 200 000 EUR pr. år.
It claims that the Commission's failure to act is causing it damage by delaying the proceedings brought before the French courts against PSA for payment of the applicant's liabilities of FRF 14 million.
Det sagsøgende selskab tilføjer, at det ikke har nogen mulighed for at rejse krav om erstatning af dette tab for de nationale domstole.
It adds that it is not entitled to claim compensation for that damage in the national courts.
41 Ifølge artikel 19 i statutten for Domstolen og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement skal en stævning indeholde en angivelse af søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene.
41 Under Article 19 of the Statute of the Court of Justice and Article 44(l)(c) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance, all applications must indicate the subjectmatter of the proceedings and include a brief statement of the grounds relied on.
De skal være tilstrækkelig klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og til, at Retten i givet fald kan tage stilling til sagen på det foreliggende grundlag.
The information given must be sufficiently clear and precise to enable the defendant to prepare his defence and the Court of First Instance to decide the case, if appropriate without further information.
42 For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution, indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at sagsøgeren mener, at der er årsagsforbindelse
42 In order to satisfy those requirements, an application seeking compensation for damage caused by a Community institution must state the evidence from which the conduct alleged against the institution can be identified, the reasons for which the applicant considers there is a causal link between that conduct, the damage it
I den foreliggende sag har sagsøgeren i sine skriftlige indlæg kritiseret Kommissionen for at have forsinket behandlingen af dennes klage, og har gjort gældende, at denne forsinkelse har påført selskabet et tab.
In this case, in its pleadings the applicant accuses the Commission of having dealt with its complaint in a dilatory manner and claims that the delay caused it damage.
Hvad angår karakteren og omfanget af dette tab samt årsagsforbindelsen har sagsøgeren imidlertid, uden yderligere angivelser, alene henvist til den erstatningssag, som selskabet har anlagt mod PSA ved de franske domstole.
However, as regards the nature and scope of that damage and the causal link, the applicant merely alludes, without further particulars, to an action for damages which it has brought against PSA in the French courts.
Sagsøgeren har i denne forbindelse endvidere talt om »udligning af sin gæld« uden dog at præcisere, hvilket grundlag dette krav er støttet på i national ret.
The applicant also refers, in this context, to 'payment of its liabilities' without, however, specifying the basis of its action in national law.
Sagsøgeren har heller ikke mere konkret angivet, på hvilket stadium denne sag befinder sig, eller hvilke anbringender PSA har fremført til sit forsvar.
Nor does it give any detail as to the stage the proceedings have reached or the defence raised by PSA.
Sagsøgeren anfører ganske vist, at den nationale rets afgørelse om at tilkende selskabet erstatning vil blive forsinket, indtil Kommissionen har taget stilling til dets klage, men sagsøgeren fremfører ingen som helst konkrete angivelser af, hvilken betydning en eventuel beslutning fra Kommissionen vil have på den afgørelse, som den nationale ret skal træffe.
It is true that it claims that its action for damages in the national courts will be delayed until the Commission has ruled on its complaints, but it gives no concrete indication as to the influence of any decision by the Commission on the decision to be taken by the national court.
Sagsøgeren fremhæver endvidere, at PSA har fremsat begæring om, at afgørelsen udsættes, uden dog at præcisere datoen for fremsættelsen af og grundene til denne begæring, og uden at oplyse om, hvorvidt den er eller kan tænkes at blive taget til følge.
Furthermore, it mentions an application for a stay of proceedings made by PSA but provides no detail as to the date of, or grounds for, that application, or as to its actual or possible outcome.
Det er derfor ikke muligt af stævningen at udlede karakteren og omfanget af det tab, som sagsøgeren mener at have lidt, eller fastslå nogen årsagsforbindelse mellem det hævdede tab og den adfærd, som Kommissionen kritiseres at have udvist.
The application therefore does not identify the nature and scope of the harm which the applicant alleges it has suffered or the causal link between that alleged harm and the conduct of which it accuses the Commission.
Det er således heller ikke muligt for Fællesskabets retsinstanser at udøve deres kontrolbeføjelser eller for Kommissionen at tilrettelægge sit forsvar.
It does not therefore enable the Community judicature to exercise judicial review or the Commission to defend itself.
Følgelig er betingelserne i artikel 19 i statutten for Domstolen og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement ikke opfyldt.
It follows that the requirements of Article 19 of the Statute of the Court of Justice and Article 44(1 )(c) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance have not been fulfilled.
Sag T-45/96
Case T-45/96
Påstanden om passivitet er blevet uden genstand, dels da Kommissionen den 27. januar 1997 har givet sagsøgeren underretning i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63, dels da den har truffet en endelig beslutning den 5. januar 1999 om afvisning af klagen.
This action for a declaration of failure to act has become devoid of purpose since, first of all, the Commission, on 27 January 1997, sent the applicant a letter under Article 6 of Regulation No 99/63 and, secondly, a final decision dismissing the applicant's complaint was adopted on 5 January 1999.
Det er herefter ikke længere fornødent at træffe afgørelse vedrørende passivitetspåstanden. tetspåstanden.
There is therefore no need to rule on the application for a declaration of failure to act.
50 Sagsøgerens påstande i sag T-45/96 og T-190/95 er enslydende og vedrører de samme beslutninger, som hævdes at være truffet, og erstatningen af det samme tab.
50 In Case T-45/96 and T-190/95, the applicant seeks exactly the same relief in relation to the same alleged decisions and compensation for the same damage.
Sagsøgeren har endvidere fremført de samme anbringender og argumenter til støtte for sine påstande.
In support of those claims, it relies on the same pleas in law and arguments.
51 Følgelig må sagsøgerens påstande om annullation og erstatning i sag T-45/96 afvises af de samme grunde som dem, der er anført i forbindelse med behandlingen af sag T-190/95.
51 It follows that the claims for annulment and damages in Case T-45/96 are inadmissible for the same reasons as those given in Case T-190/95.
Da sagsøgeren har tabt sagen i sag T-190/95, pålægges det denne at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreg lement.
Since the applicant has been unsuccessful in Case T-190/95, it must be ordered to pay the costs pursuant to Article 87(2) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance.
Det er ikke længere fornødent at træffe afgørelse vedrørende påstanden om erstatning i sag T-45/96, hvorfor Retten ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 6, er frit stillet i sin afgørelse om sagens omkostninger.
In Case T-45/96, there is no further need to determine the application for failure to act, so that the Court is free to rule on costs, in accordance with Article 87(6) of the Rules of Procedure.
Derimod har sagsøgeren tabt sagen hvad angår påstanden om annullation og erstatning.
However, the applicant has been unsuccessful in its application for annulment and damages.
Under disse omstændigheder finder Retten, at procesreglementets artikel 87, stk. 3, bør finde anvendelse, og bestemmer, at hver part skal bære sine egne omkostninger.
In those circumstances, the Court of First Instance considers it appropriate to apply Article 87(3) of the Rules of Procedure and to order each party to bear its own costs.