natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Forholdet mellem finansiering af private investeringer og inflationen er nemlig i vidt omfang afhængig af udviklingen i de offentlige udgifter, som i Italien adskiller sig både kvantitativt og kvalitativt fra andre EF-landes (se tabel 10 og 11).
The correlation between inflation and the financing of private investment depends to a large degree on trends in public expenditure, which in Italy differs from other Member States both in size and in nature (see Tables 10 and 11).
Kvantitativt viser tabel 10, at underskuddet i Italiens offentlige sektor med en andel på 9,1% af BNP har rekorden i EF.
Table 10 (page 115) shows that the Italian public sector deficit, at 9.1 % of GDP, far outstrips that of any other Member State.
Dette rejser naturligvis det spørgsmål, hvorledes det er kommet til en udvidelse af de offentlige udgifter.
We may wonder what led public expenditure to reach these levels.
Et svar gives i tabel 12, der sammenfatter hvad man kunne kalde den italienske velfærdsstat.
Table 12 (page 115) provides the answer, with a breakdown of welfare provisions in Italy.
Stigningen i de sociale udgifter i procent af BNP falder næsten udelukkende på sektoren social sikring, mens udgifterne inden for sundhedsvæsen og socialhjælp, i modsætning til hvad man normalt ville tro, næsten er forblevet uændret.
The increase in social expenditure as a percentage of GDP has been almost all in social security provision, while the percentages spent on health and welfare payments — contrary to popular belief — have remained more or less constant.
Grundene til det øgede offentlige underskud er meget komplekse og vedrører ikke kun udgiftsposterne, men også statens indtægter.
The causes of the mounting public spending deficit are extremely complex and involve State revenue as well as State expenditure.
En forøgelse af de offentlige indtægter i Italien vanskeliggøres ikke blot af skatteunddragelser, men også af de statslige og lokale offentlige organers manglende vilje til at fastsætte realistiske priser for offentlige serviceydelser og omkostningsbestemte kriterier for offentligt ejede virksomheder.
The raising of State revenue in Italy is complicated by tax evasion and by the reluctance of State and local authorities to fix realistic prices for public services and strict financial terms for State holdings.
Den offentlige sektor er dermed tvunget til at gældsætte sig.
The public sector is therefore forced to fall into debt.
Det offentlige underskud begyndte pludselig at stige efter 1970, efter at være faldet støt I 20 år.
The public debt suddenly began to rise in 1970, after falling steadily for twenty years.
På grund af adskillelsen af centralbanken og finansministeriet konkurrerer de offentlige myndigheder nemlig direkte med den private sektor på kapitalmarkedet.
The divorce of the Bank of Italy from the Treasury has meant that the public authorities compete directly with the private sector for funds.
Hermed presses renten op med deraf følgende negative virkninger for investeringerne og beskæftigelsen.
This puts serious pressure on interest rates, with adverse effects on investment and employment.
De offentlige udgifters forvridende effekt, ikke kun hvad angår konjunktur, men også strukturudviklingen i den italienske økonomi, er blevet analyseret indgående af forskellige økonomer.
The distorting effect of public spending on cyclical trends and on the structure of the Italian economy is analysed In detail by several economists.
Alt i alt konkluderes det, at en styring af de offentlige udgifter er afgørende af to grunde: For det første skaber en ukontrolleret stigning i de offentlige udgifter, inflationsstigning gennem efterspørgselen og forværrer betalingsbalanceunderskuddet, frem for alt når der sker en indkomstomfordeling til fordel for de samfunds grupper, som i forvejen er stærkt tilbøjelige til ikke-nødvendigt forbrug.
To put it succinctly, control of public spending is essential for two reasons. Firstly, unbridled growth of public spending inflates demand and increases the balance of payments deficit, particularly when resources are spent on social groups which can already have a major propensity to buy consumer goods.
For det andet gør det offentlige underskud, på grund af de inflationsforventninger det skaber, det vanskeligt at føre indkomstpolitik og fremkalder dermed omkostningsinflation (lønninger, renteniveau, osv.).
Secondly, because of the inflationary expectations, the public spending deficit is an added burden on wage policy and, in consequence, pushes up costs (wages, salaries, etc.).
På grund af den italienske økonomis strukturelle karakteristika og fundamentale uligevægt er det ikke længere tænkeligt, at den nuværende krise kan overvindes på samme måde som tidligere kriser, dvs. at man sætter sin lid til andre økonomiers lokomotiveffekt.
The structural characteristics of the Italian economy, and its deep imbalances, mean that we can no longer hope that if we wait long enough the other economies will rescue us from the recession, as has happened in the past.
Der må internt skabes nye og bedre tilpassede vækstmekanismer.
New and more appropriate development mechanisms must be created within Italy itself.
Dette er i øvrigt ikke kun et italiensk problem, heller ikke på verdens økonomisk niveau er problemet med at finde nye vækstfaktorer og nye vækstmuligheder løst endnu.
This problem is not unique to Italy: at international level too, the problem of finding new ways and means of development is also still largely unsolved.
Tendenser og skøn vedrørende konjunkturudviklingen
Cyclical Trends and Forecasts
Konjunkturpolitikkens målsætninger og instrumenter
Aims and Instruments of Short-Term Economic Policy
Den absolut positive udvikling i den italienske økonomi i det sidste år har understreget betydningen af visse strukturelle karakteristika i det økonomiske system.
The favourable domestic economic developments of the last year have underlined the importance of certain structural characteristics of the economy.
Året 1984 var tydeligvis et år præget af et kraftigt opsving (jf. tabellerne 13, 14 og 15), der gjorde sig stærkere og stærkere gældende i de forskellige produktionssektorer; men den nye konjunkturcyklus har udviklet sig i en struktursituation, der adskiller sig betydeligt fra den, der herskede i 1950'erne og 1960'erne.
Everything points to 1984 being a year of vigorous and increasingly widespread recovery (see Tables 13, 14 and 15, pages 116 and 117). However, these new trends have developed in a very different structural situation to that of the 1950s and 1960s.
Tendensen var dengang præget af generel vækst til trods for den ovenfor analyserede modsætningsfyldte kontekst.
The trend then was of general growth, albeit against the problematic and contradictory backdrop examined above.
Økonomien i dag kan nemlig ikke støtte sig til de samme stimulerende faktorer og står derfor over for ganske andre problemer.
The economy today cannot expect the same stimuli, and thus faces very different problems.
Og det er netop afsvækkelsen i visse tidligere udpræget dynamiske faktorer og systemets ændrede reaktionsmåde, der vækker bekymring.
And it is precisely the weakness of once flourishing elements, and the changes in the economy's response which are causing concern.
Der hersker måske ikke tvivl om genopsvinget som sådant, men om hvorvidt opsvinget virkelig vil slå igennem og blive af varig karakter.
We may not doubt the recovery itself, but we may question whether it will become firmly rooted and continue.
Forskellige prognoseinstitutter er enige om, at skal der rettes op på den økonomiske situation i Italien over de kommende fem år, forudsætter det stort set, at følgende tre mål nås: En nedbringelse af under skuddet på statens finanser, en begrænsning af lønomkostningsstigningerne samt en drastisk reduktion af underskuddet på handelsbalancen.
Various specialist institutes agree that for the next five years the economic situation In Italy will be largely governed by the pursuit of three goals: reducing the public deficit, stemming the increase in labour costs, and drastically cutting the trade deficit. Economic development achieved via these goals — which in the long term are Instruments rather than goals — could eventually eliminate the structural imbalances.
Varige alvorlige strukturproblemer har, sammen med konjunkturvanskeligheder, i de forløbne år ført til, at de pengepolitiske myndigheder har iværksat restriktive foranstaltninger; dette har i mange tilfælde hindret et genopsving i investeringerne og bremset op for en udvidelse af landets produktionsgrundlag, navnlig hvad angår en kvalitativ omstrukturering af industriens produktionsapparat og af miljøpolitikken.
The co-existence of serious structural problems and cyclical difficulties has favoured restrictive monetary policies. These have often discouraged a recovery in investment, curbed economic diversification, and had a particularly adverse impact on industry and protection of the environment.
Samtidig steg, som allerede nævnt, underskuddet I den offentlige sektor udtrykt i procent af BNP så meget, at det i mellemtiden er blevet et af de største i industrilandene.
At the same time, as our consideration of GDP revealed, the public deficit has risen to be one of the highest among the industrialized countries.
Dette underskud har stimuleret inflationen kraftigt (se tabel 16), været en hæmsko for en hurtig og afbalanceret vækst i erhvervsinvesteringerne og virket negativt ind på betalingsbalanceligevægten.
This has provided a major spur to inflation (see Table 16, page 118), has prevented a fast, balanced growth of investment, and has had an adverse effect on the balance of payments.
Begrænsning af underskuddet på de offentlige finanser
Limitation of the Public Spending Deficit
Selv om der i 1984 blev gjort nogle fremskridt synes underskuddet på de offentlige finanser at være vanskeligt at få under kontrol både af tekniske og især af økonomisk-politiske grunde.
Despite some progress in 1984, technical factors and more especially economic policy make the public deficit difficult to control.
Budgetteknisk set ligger der en vanskelighed i, at beslutningerne vedrørende de offentlige udgifter træffes yderst decentralt: ca. halvdelen af de offentlige udgifter hører under regionerne, provinserne, kommunerne og uafhængige økonomiske organer.
One technical problem is the extreme fragmentation of public spending. Almost half of all spending comes under regional, provincial or local budgets, or under independent economic bodies.
Økonomiskpolitisk rejser kontrollen med det offentlige underskud enorme problemer i denne konjunkturfase, dels fordi realrenteniveauet fortsat er højt, og dels fordi forskellige samfundsgrupper, der især rammes af den igangværende omstrukturering af produktionsapparatet, kræver offentlig støtte.
Economically, the difficulty of controlling the public deficit is currently exacerbated by continued high real interest rates and by the demand for State aid from the various sectors of society hit by restructuring.
Jo større indsats virksomhederne udfolder for at øge produktiviteten ved hjælp af en afmagringskur i de traditionelt beskyttede og subventionerede sektorer, jo større skadesgodtgørelse fra det offentlige kræver de ramte grupper - dvs. de arbejdsløses familier og de kriseramte regioner og sektorer. Altså en ny form for direkte bistandshjælp (og ikke en indirekte støtte for at holde uproduktive virksomheder i live).
As more firms try to regain productivity by slimming sectors which have traditionally received protection and aid, there is an increasing call for State compensation (i.e. for new forms of direct aid rather than indirect aid through support for lame duck companies) from the groups being affected (the families of the unemployed, the regions and sectors hit by the crisis).
Staten kan næppe modstå dette pres uden yderligere offentlige udgiftsstigninger og dermed større underskud, medmindre det pres, der udøves af de arbejdsløse og andre ugunstigt stillede grupper, der kræver en form for offentlig bistand, lettes af et økonomisk genopsving med gunstige kvalitative karakteristika.
The State is unlikely to be able to withstand these pressures without increasing the public deficit, unless the qualitative and quantitative upturn in production reduces the number of unemployed and other disadvantaged groups needing welfare payments.
Der rejser sig det spørgsmål, om staten ikke - f.eks. gennem fremme af arbejdstidsforkortelse og deltidsarbejde (jf. nedenfor) - kunne reducere kravene på den type offentlige kompensationsydelser ved at fremme en arbejdsfordeling, dvs. undgå en direkte indkomstomfordeling gennem social bistand, som belaster de offentlige budgetter, og i stedet skabe arbejdspladser som (i det mindste indirekte) er produktive.
By encouraging part-time work (see The Labour Market below) and shorter working hours, the demand for State benefits could perhaps be reduced, and employment redistributed; i.e. it might be possible to create jobs (albeit indirectly) instead of redistributing wealth directly through welfare payments, which increase public spending.
I denne sammenhæng bør følgende forslag tages op til nærmere vurdering: dels forslaget om at etablere en investerings-solidaritetsfond finansieret af dem, der er i beskæftigelse, dels de initiativer, der sigter mod at erstatte den bekostelige cassa integrazione (se fodnote til tabel 1) med kooperativer bestående af arbejdstagere fra kriseramte virksomheder.
Careful consideration should therefore be given to proposals to set up a solidarity investment fund to be partly financed by employees and to plans to replace the costly system of State-subsidized lay offs by cooperatives of employees of ailing firms.
Går man ud fra prognoser, der udelukkende er baseret på ekstrapolation, kunne en fortsættelse af de tendenser, der tegnede sig i 1984, indebære, at den offentlige gælds procentvise andel af BNP stiger.
If the trends of 1984 continue in 1985 the percentage of GDP taken up by the public debt could increase (see Table 10, page 115).
Endvidere kan det vel forudsiges, at selv hvis det lykkes inden for de næste to-tre år at nedbringe under skuddet med nogle procentpoint, vil dette ikke være tilstrækkeligt til radikalt at ændre de negative karakteristika ved den italienske økonomi, først og fremmest hvad angår tendensen til høje inflationstakter.
Even if the deficit were reduced by a few percentage points in the next two or three years, this would probably not be sufficient to radically alter the negative aspects of the Italian economy, particularly its tendency towards high rates of inflation.
Frem for sofistikerede tekniske finansieringsløsninger er det vigtigste i sidste ende, at der etableres bedre samråd mellem arbejdets organisationer med henblik på en mere ligelig - og i virkeligheden vel også mere effektiv - fordeling af krisens - og af de heraf nødvendiggjorte saneringstiltagsomkostninger.
In short, the key to a fairer — and basically more efficient — distribution of the costs of economic recession and recovery lies not so much in sophisticated financial mechanisms as in closer cooperation amongst the social groups.
Arbejdsmarkedet
The Labour Market
De høje sociale omkostninger i forbindelse med den inflationsbekæmpende politik, der for øvrigt kronedes med held, og den industrielle omstruktureringspolitik, der i de seneste måneder er ført i Italien, med de foranstaltninger, der er truffet i andre industrilande som forbillede, illustreres af det høje ledig hedsniveau, navnlig i industrien (jf. tabel 17).
The high level of unemployment, particularly in Industry (see Table 17, page 118), bears witness to the high social cost of anti-inflationary policy (although successful) and of the industrial restructuring carried out in Italy over the last few months, in the wake of trend developments in the other industrialized countries.
Et i en vis henseende positivt aspekt af den udvikling på arbejdmarkedet er den langsommere stigningstakt i reallønnen, hvilket kunne være en forudsætning for arbejdsløshedsbekæmpelsen - en måske nødvendig, men vel ikke i sig selv tilstrækkelig forudsætning (tabel 18).
One aspect of this trend could be deemed in some ways positive: the rate of increase in real wages has slowed down, and this could help stem unemployment (see Table 18, page 119). This may be a necessary precondition for reducing unemployment, but it is clearly not enough.
Lønomkostningerne pr. produceret enhed i industrien (i snæver forstand) var således næsten uændrede i tredje kvartal 1983 (indeks = 645,6) i forhold Ml tredje kvartal 1984 (sidste disponible tal: 648,6); i denne periode er beskæftigeisesnedgangen dog ikke forløbet langsommere.
The unit labour costs of industry have remained more or less constant in the strict sense since the third quarter of 1983 (645.6). up to the latest available figures (648.6 - third quarter of 1984). Over the same period the decline in industrial employment has continued unabated.
Ifølge prognoserne kunne der gøres yderligere fremskridt i form af en reduktion i stigningen i lønomkostningerne.
Forecasts suggest that further significant progress could be made on slowing down the growth in labour costs.
Men også her hersker der tvivl om, hvorvidt de statslige foranstaltninger ikke kun er af midlertidig karakter.
However, here too it is unclear whether Government measures are to be temporary.
Navnlig er det uklart, om staten i sin rolle som arbejdsgiver vil føre en sparepolitik over for de offentligt ansatte. Lavere lønstigninger ville uden tvivl være et værdifuldt bidrag til bestræbelserne på at nedbringe inflationen og forbedre Italiens betalingsbalance.
More particularly, it is unclear whether the State in its role of employer will adopt strict criteria towards its employees: a deceleration of wage increases is undoubtedly a valuable tool in reducing inflation and improving Italy's balance of payments.
Desuden forekommer det tvivlsomt, om de økonomisk- politisk ansvarlige vil få held til at bevare kontrollen over den voksende sociale uro, som et eventuelt yderligere fald i beskæftigelsen og kraftige nedskæringer i de sociale udgifter til kontantydelser kan risikere at afføde.
It is doubtful, moreover, whether those who decide economic policy could control the growing social instability which could result from a further fall in employment accompanied by a marked reduction in welfare spending.
I denne sammenhæng rejser der sig det centrale problem omkring en forkortelse af arbejdstiden.
The major issue of a reduction in working hours is also relevant at this juncture.
Den igangværende debat mellem arbejdsmarkedets organisationer i Italien peger henimod et rimeligt sammenfald i synspunkterne.
Certain areas of common ground do appear to be emerging from the current debate between the social groups in Italy.
Arbejdstidsforkortelse bør differentieres efter de enkelte erhvervs og virksomheders særlige karakteristika, gennemføres på grundlag af decentrale forhandlinger og må ikke skade erhvervenes konkurrenceevne.
Any reduction should be tailored to the particular needs of the different sectors and of individual firms: agreements should be reached on the basis of decentralized negotiations and should in no way prejudice international competitiveness.
Desuden er det vigtigt, at det gøres klart, at en arbejdstidsforkortelse - som eventuelt fordeles over et tidsspænd på et år eller over hele den erhvervsaktive periode - ikke blot skal indebære en ændret tilrettelæggelse af produktionen, men også et mere rationelt forbrugsmønster med relation til miljø og fritid: alt i alt en ændret livsstil, som er i bedre samklang med de europæiske kulturtraditioner.
Another important point to be borne ¡n mind is that a reduction in working hours — this could be spread over the working year or over a working lifetime — is not merely a question of changing the organization of production: it implies a more rational pattern of consumption, a different relationship with the environment and a change ¡in the concept of free time. In short, it will give rise to a new way of living, more directly in line with the ideals of European humanism.
Ligevægt på balancen over for udlandet
The Foreign Trade Balance
En af særegenhederne ved den italienske økonomi i 1984 har været lirens rimelige stabilitet inden for EMS trods en indenlandsk inflationstakt, der stadig ligger over inflationstakten i de øvrige EF-lande.
One peculiarity of the Italian economy in 1984 has been the strong performance of the lira in the EMS. despite an inflation rate which far outstrips Italy's Community partners.
Forklaringen er dog ikke særlig vanskelig at finde, idet Italiens høje realrenteniveau har ført til en overvurdering af liren, som er blevet sammenlignet med dollarens.
However, this ¡is not difficult to explain given the high real interest rates in Italy, which have provoked comparisons between the overvaluation of the lira and that of the dollar.
De italienske virksomheders konkurrencemæssige fordel turde dog også I fremtiden være meget beskeden, fordi mange virksomheder må anvende råstoffer, der faktureres i dollar, mens indtægterne er udtrykt i undervurderede EMS-valutaer.
However, Italian companies' competitive advantage has been greatly reduced, partly because many companies have to use raw materials generally paiid for ¡in dollars, while the return is in the undervalued EMS currencies.
Det er klart, at ikke blot prognoserne fra de forskellige institutter i en sådan situation vil kunne divergere med hensyn til visse vigtige reale variabler (BNP, investeringerne) (se tabel 19, 20 og 21), men især finansieringsstrømmene vil blive uforudseelige, og derfor vil der opstå forskellige opfattelser af, hvordan de valutapolitiske retningslinjer bør udstikkes.
In a situation of this sort, not only will specialized bodies vary an their forecasts of trends ¡imi some important real variables (e.g. GDP. investments., etcì ((see Tables 19. 20 and 21. pages 120 ärrad 1211)),. but unpredictable money flows may well ensue.
Navnlig eksportorienterede virksomheder presser på
This wiillll obviously provoke disagreement as to what currency policy to pursue.
- til dels med stiltiende støtte fra den pågældende branches fagforeninger - for at få liren devalueret inden for EMS, således at eksportindustrien igen bliver konkurrencedygtig.
Companies which are net exporters press for a devaluation off the lliiira Sim the EMS. to make exports more competitive ¡(sometimes with time tacit support of the trade unions involved).
Dette gælder især for de masseforbrugsgoder, hvor efterspørgslen er specielt prisfølsom.
This applies particularly to commonly used products where demand ¡is especially price-sensitive.
Over for disse devalueringstilhængere står de overvejende importorienterede virksomheder, der hovedsageligt afsætter deres varer på hjemmemarkedet, samt de fastlønnedes fagforeninger (navnlig offentligt ansatte).
These supporters of devaluation are opposed by the net ¡importing companies., who selli mainly ©in time domestic market, and by the unions of workers on fixed salaries ((mainly public sector employees))..
En devaluering af liren ville nemlig hurtigt på ny sætte gang i Inflationen på bekostning af samfundets lavindkomstgrupper.
Devaluation of the lira would quickly fuel inflation, at the expense off time weakest groups iiim sociiæ
Mellem disse to lejre føres der for tiden en livlig diskussion, især vedrørende to punkter: for det første fordelen - i form af større eksport og dermed bedre indtjening, flere investeringer og flere arbejdspladser - ved en devaluering, som er resultatet af en målrettet handling og ikke af spekulationer mod liren.
There aire two maiiim areas ©f discussioni.. Firstly,, the advantage — in terms of greater exports, and therefore greater profits, greater ¡iirw©sttmrømtt atmdl greater employment — of a deliberate devaluation, rather than a devaluation duett© specuüattüomi agairostt the lira.