natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det vil sikre, at materiellet vedligeholdes, og at minerne holdes i god driftsmæssig stand.
To this end, it might be possible to envisage maintaining minimal capacity of coal produc-
På den måde vil Europa kunne bevare sit teknologiske forspring inden for minedrift og miljøvenlig forbrænding af kul.« Polens og Tjekkiets indtræden i Den Europæiske Union i 2004 gør det imidlertid vanskeligt at gennemføre disse tanker. Polen alene tegner sig for en kulproduktion svarende til kulproduktionen i hele EU-15.
) Commission Decision No 2064/86/ECSC of 30 June 1986 establishing Community rules for State aid to the coal industry (OJ L 177, 1.7.1986).
Princippet om at skabe en »basis af primære energikilder« i et
50) Commission Decision No 3632/93/ECSC of 28 December 1993.
) KOM(2000) 769 endelig, grønbog »På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed«, Bruxelles, 29.11.2000, bilag, s. 4.
) ‘Towards a European strategy for the security of energy supply’, Green Paper (COM(2000) 769 final), Brussels, 29 November 2000, annex, p. 4.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab perspektiv, der er foreneligt med forpligtelserne i Kyoto-aftalen om miljøbeskyttelse, fører imidlertid til, at statsstøtten til en del af kulproduktionen opretholdes frem til 2010.
Poland alone accounts for the same coal output as the 15 together. The principle of creating a ‘primary energy base’ that is compatible with the Kyoto commitments on environmental compliance means that State aid will continue to be granted to some coal production until 2010.
Man kan måske nå frem til flere forskellige konklusioner om EKSF’s status inden for kulindustrien.
There are perhaps several conclusions that could be drawn in regard to ECSC coal policy.
Man kan udlede den negative konklusion, at hverken beskæftigelsen eller produktionen i minerne har kunnet opretholdes.
It could be concluded negatively that neither employment nor production in the mines has been saved.
Nogle påpeger lidt kynisk, at forsyningen af det fælles marked ikke har svigtet … takket være importen.
Some point out, a little cynically, that the common market never lacked coal supplies ... thanks to imports.
Ud af et europæisk forbrug på 250 mio. t om året i 2000 tegnede importen sig for omkring 150 mio. t. Ud fra dette synspunkt er det muligt, at den europæiske kulminepolitik har tjent stålindustriens interesser, da denne har behov for billige råstoffer.
To satisfy European consumption of 250 million tonnes a year in 2000, imports were in the region of 150 million tonnes.
Under disse omstændigheder har kullets vigtigste modstandere være olie og kernekraft.
From that standpoint, it is possible that European coal policy was used to serve steel interests, which require cheap raw materials.
Ud over deres konkurrenceevne har disse to industrier stor gennemslagskraft.
Apart from their competitiveness, the latter two industries have considerable influence.
Endelig ved alle, at kul med det nuværende teknologiske niveau fortsat er en forureningsfaktor.
Lastly, it is a fact that, given the current state of technology, coal is still a polluting agent.
Dog har Europa opnået meget store resultater inden for »ren« brug af kul: Udledningerne af kuldioxid fra afbrænding af kul blev halveret mellem 1990 og 2000.
Yet Europe has achieved highly significant results in the ‘clean’ use of coal: the carbon dioxide emitted by the burning of coal was cut by half between 1990 and 2000.
Endvidere bør det imponerende program for genopretning af minelandskaberne, som Tyskland har iværksat, navnlig i Köln-bassinet, nævnes (53).
Mention should also be made of the impressive programme to rehabilitate mining landscapes carried out in Germany, notably in the Cologne basin (52).
Når man ser på alle disse elementer sammen, synes den europæiske kulindustris tilbagegang at have været uundgåelig, og ansvaret herfor ligger ikke hos EKSF.
Taking all these factors into account, the decline of European coal seems unavoidable and the responsibility for that decline cannot for the most part be attributed to the ECSC.
Endvidere bør der skelnes mellem et fald i beskæftigelsen og et fald i mineproduktionen.
A distinction must also be made between the decline in employment and that of output in the mines.
I Gardanne i Provence udvandt en underjordisk minearbejder 1855 kg kul om dagen i 1960 og 9 540 kg i 1995.
The fall in employment was very largely due to the gains in
Alle aktørerne inden for minedrift har del i denne produktivitetsstigning.
) ‘Towards a European strategy for the security of energy supply’, Green Paper (COM(2000) 769 final), Brussels, 29 November 2000, annex, p. 4.
Samlet antal arbejdspladser i kulindustrien (EU-15)
Total employment in coal mines (EU-15)
Man kan også fremhæve den store forskel mellem situationen i Europa i slutningen af 50’erne og 40 år senere i slutningen af 90’erne.
There was also a strong contrast between what occurred in Europe at the end of the 1950s and 40 years later, at the end of the 1990s.
I førstnævnte tilfælde bad Den Høje Myndighed medlemsstaterne om at få mulighed for at handle ved at erklære en åbenbar krisesituation.
In the first case, the High Authority asked the Member States for the authority to act by declaring a manifest crisis.
Den blev nægtet denne mulighed og måtte begrænse sin indsats til sociale tiltag i de første miner, der lukkede, med de redskaber, den rådede over, såsom tilpasningsstøtte og omstillingsstøtte.
This was refused, and it was compelled to limit its action to providing social support for the first pit closures, using the tools at its disposal, such as redeployment and conversion aid.
Krisen kom bag på Fællesskabet og medlemsstaterne, og de reagerede relativt improvisatorisk.
Taken by surprise by the crisis, the Community and its members tended to improvise.
I det andet tilfælde fandt behandlingen af minelukningerne i slutningen af århundredet sted i et helt andet klima.
In the latter case, the way in which mines were closed at the end of the century was very different.
Den forventede udvikling var genstand for langvarige overvejelser, den blev drøftet offentligt i talrige dokumenter og instanser.
Foreseeable developments were examined at length and discussed publicly in a great many documents and bodies.
Selv om der var uoverensstemmelser mellem Fællesskabet og visse medlemsstater med hensyn til, hvor hurtigt lukningerne skulle finde sted, var der udbredt enighed.
Even if there were still differences between the Commis-
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab
Fifty years of European coal and steel sion and certain countries as regards the pace of closures, consensus still carried the day.
Det fælles marked for stål, en historie med op- og nedgange
The common market for steel — an action-packed history
Til forskel fra kulindustrien så alt ud til at gå godt for den europæiske stålindustri indtil starten af 1960’erne.
Unlike coal, everything seemed to be going well for European steel until the start of the 1960s.
Den optimisme, der omgav denne industri, fortsatte helt frem til midten af 1970’erne.
Optimism about the industry continued until the middle of the 1970s, a view shared by everyone, governments, industrialists and . . .
Alle tog del i den: regeringerne, erhvervslivet og … Kommissionens medlemmer.
Members of the Commission.
Ifølge artikel 46 skal EKSF »med regelmæssige mellemrum opstille vejledende programmer for den påregnede udvikling af produktion, forbrug, udførsel og indførsel« og angive generelle mål for modernisering.
Article 46 invites the ECSC to ‘periodically draw up programmes indicating foreseeable developments in production, consumption, exports and imports’ and to lay down general objectives for modernisation.
Endvidere fik EKSF i Spaak-rapporten, der blev udarbejdet som forberedelse til Rom-traktaten, en prospektiv opgave.
In addition, the Spaak report, which prepared for the Rome Treaty, set the ECSC the task of looking to the future.
Nedenfor citeres Franco Peco fra EKSF’s stålafdeling, der bidrog til udarbejdelsen af fremtidsprognoser for Fællesskabets stålmarkeder. Man kunne give mange andre eksempler på den optimisme, der herskede dengang, da den var meget udbredt. Meget få mennesker kunne forestille sig, at den europæiske stålindustri stod over for den alvorligste krise i dens historie.
Franco Peco, of the ECSC steel division, who helped to draw up a forward-looking study of the steel markets for the Community, is quoted below.
I en tekst offentliggjort i 1971 erklærede Franco Peco sin tiltro til stålindustrien. »Stålsektoren, der af visse pessimister lidt for hurtigt var blevet henvist til historiens glemsel, viser nu med al tydelighed sin rolle som en gigant i fuld vækst. […] Når man betænker, at forbruget af stål i verden i øjeblikket ligger på 150 kg pr. indbygger med enorme forskelle gående fra 30 kg i udviklingslandene til omkring 600 kg i de højtindustrialiserede lande, forstår man, at nogle stålværkers prognoser om en stigning i produktionen på 300 mio. t for at nå op på en samlet verdensproduktion på 900 mio. t i 1980 ikke længere betragtes som urealistiske.
‘Steel, which had been relegated a little too quickly to the sidelines of history by certain pessimists, is now demonstrating with brilliance its role of expanding giant. ... If one bears in mind that steel consumption in the world is currently 150 kg per inhabitant, with huge differences ranging from 30 kg in developing countries to some 600 kg in the highly industrialised countries, one can understand why the forecasts of some steelmakers reckoning on an increase in production of 300 million tonnes to give a worldwide total of 900 million tonnes in 1980 are no longer regarded as fanciful.
Stålet er altså fortsat en del af de unge produkter på samme måde som beton, glas og syntetiske produkter fra den moderne kemi« (54).
Thus steel is still one of the young products, alongside concrete, glass and the synthetic products of modern chemistry’ (53).
Han havde ret på lang sigt, men tog fejl på mellemlang sigt.
He proved right in the
Prognose for stålproduktion foretaget i 1965 for 2000 og reel produktion i 2000
The arithmetical result, compared with actual developments, is shown in the chart below.
Det var overraskende prognoser, der overvurderede væksten i de store producentlande som Tyskland, Det Forenede Kongerige eller Frankrig, men som undervurderede Italiens, Finlands og i endnu højere grad BLØU’s stålindustri.
Surprising forecasts which overestimated the growth of the major producers like Germany, the United Kingdom or France, but which relatively underestimated the growth of the Italian, Finnish and especially BLEU steel sectors!
Det kan ikke bebrejdes Franco Peco eller nogen som helst anden, at de ikke havde øje for de tre største trusler mod den europæiske stålindustri.
Yet nobody can claim that Franco Peco, or anyone else for that matter, had failed to identify the three major threats to European steel.
Den første trussel var indlysende, nemlig truslen fra nye producenter.
The first is obvious: the new producers.
Der var først og fremmest den kraftige produktions stigning i Japan og derefter i »drageøkonomierne« i Asien.
First there was the rise in production in Japan, followed by the Asian ‘dragons’.
Revue du marché commun gjorde i 1963 opmærksom på, at EKSF stod uforberedt over for stigningen i importen fra Japan: »Det er altså på Fællesskabets eget område, at denne offensiv fra eksterne producenter har fundet sted, et nyt fænomen, der er foruroligende og skræmmende for et Vesteuropa, der endnu for få år siden mente, at det var dets opgave at forsyne godt halvdelen af verden med stålprodukter« (55).
The Revue du Marché Commun pointed in 1963 to the state of unpreparedness of the ECSC to resist the surge in Japanese imports: ‘Thus it was on the Community’s home ground that this offensive of the overseas producers was launched, a new, unnerving and worrying development for a western Europe which still believed only a few years ago that it was its role to supply steel to at least half of the world’ (54).
Hertil kom også de lande, som opnåede selvstændighed i løbet af 60’erne.
Then came the countries that gained their independence in the 1960s. Creating
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab
Fifty years of European coal and steel or strengthening their steel plants was a priority for them.
Den anden trussel stammede fra krigen mellem materialerne.
The second threat was that of the materials war.
Stålindustrien, der var alt for sikker på sig selv, gav plads for sine konkurrenter, hovedsageligt beton, men også aluminium.
An overly con-fi dent steel industry lost several places to its competitors, chiefly concrete, but also aluminium.
Frem for at fremkomme med kvantitative analyser kan man citere Francis Mer, formand for Usinor, der i 1986 fremhævede en meget symbolsk udvikling: »Jeg vil slutte med en sammenligning mellem beton og stål i Europa: For otte dage siden fejrede man Eiffeltårnets hundredårsjubilæum.
Rather than giving quantitative analyses, let us quote Francis Mer, the Chairman of Usinor who referred in 1986 to a highly symbolic trend: ‘I shall end with a comparison between concrete and steel in Europe: a week ago, we celebrated the centenary of the Eiffel Tower.
Det er lavet af stål.
It is made out of steel.
Om 14 dage åbner vi den nye Triumfbue. Den er lavet af beton.
In two weeks, we shall be inaugurating the Arche: it is made of concrete.
Den er symbolet ikke blot på betons fantastiske teknologi, men også på omgivelser, der ikke tillod stålindustrien, der byggede Eiffeltårnet, at bygge en triumfbue af metal 100 år senere« (56).
That is a symbol, not only of the superb technology of concrete but also of an environment that did not allow the steelmakers who produced the Eiffel Tower to make the Arche out of metal a hundred years later’ (55).
Den tredje trussel var længe usynlig og stammede paradoksalt nok fra stålindustriens egen succes: faldet i det specifikke forbrug.
The third threat remained invisible for a long time and stemmed paradoxically from the progress made by steel itself: it was the reduction in specific consumption.
Dvs. udbredelsen af moderne processer, navnlig strengstøbning, der gør det muligt at nedbringe spild og mængden af metalaffald.
In other words, the spread of modern processes, especially of continuous casting, reduced metal waste and losses.
Et åbenbart fald i produktionsmængden svarer i realiteten til en større mængde færdige produkter af god kvalitet.
While the volume produced appeared to have fallen, in actual fact there was a greater quantity of high-quality finished products.
Endvidere gør den gradvise forbedring af stålets kvalitet og diversificeringen det muligt at nedbringe mængden af metal i brugerindustrierne, navnlig bygge- og anlægssektoren og automobilsektoren.
In addition, the gradual improvement in the types of steel and their use for many new purposes reduced the weight of metal in end products, especially in buildings and motor vehicles.
Disse to faktorer tilsammen gør, at den producerede mængde falder, men merværdien stiger.
The two factors combined to reduce the tonnage produced but to increase the value added.
Derfor mister mængdevurderingerne, der findes alle steder i stålindustriens overvejelser på denne tid, deres betydning i en krisesituation.
It is for this reason that tonnage figures, quoted in all speeches on steel at that time, were meaningless during the crisis.
Det ville være mere hensigtsmæssigt at sammenligne omsætningen.
It would have made much more sense to compare turnover wherever possible.
Stillet over for disse trusler befandt de nationale stålindustrier i Europa sig i meget forskellige situationer.
Although they all faced the same threats, the national steel industries in Europe were all in different positions.
Man kan ikke længere tale om en stålindustri i EU-9 og derefter EU-15, der var mere moderne end de andre.
It cannot really be said that any one of the nine and then the 15 Member States had a more modern steel industry than the other.
Generelt fandtes der både moderne virksomheder og forældede virksomheder.
In most cases modern plants existed alongside outdated ones.
Nogle gange var kontrasten mærkbar inden for den samme virksomhed.
In some cases there was a
59 stålværk (Finsider) og de små virksomheder i Brescia-regionen (Bresciani).
The contrast is particularly evident in Italy between the integrated public steelworks (Finsider) and the small companies in the Brescia region (the Bresciani).
Alle disse forskelle gjorde det vanskeligt at gennemføre en fælles europæisk politik.
These differences would make it more difficult to implement a common European policy.
De første alarmer på det fælles marked lød i 1964, og efter 1974 udviklede situationen sig til en ren katastrofe.
The first signs of trouble for the steel industry in the common market were observed in 1964 and the situation became clearly cata- strophic after 1974.
Den store krise inden for stålindustrien fortsatte frem til 1995 (57
The major steel crisis lasted until 1995 (56).
Den første konsekvens, der også var den mest synlige og den mest mærkbare i de politiske debatter, var nedlæggelsen af arbejdspladser (58).
The first most visible consequence and most sensitive one in political terms was the loss of jobs (57).
Nedlæggelsen af arbejdspladser inden for stålindustrien gik meget hurtigere end inden for landbruget.
The rate of redundancy in the steel industry rose faster than in agriculture.
Den var også langt mere smertefuld for de europæiske samfund, for stålindustrien var, ligesom kulindustrien, koncentreret i bassiner, hvor krisens økonomiske og sociale virkninger var katastrofale.
It was also more painful for European society, as steel, like coal, was concentrated in areas where the economic and social impact of the crisis was spectacular.
Den var endnu mere dramatisk end tilbagegangen inden for kulindustrien, der fandt sted i en situation med generel vækst, hvor omstillinger var relativt lettere at gennemføre.
It was even graver than the decline of the coal industry, which had come earlier in a general climate of growth when, in relative terms, conversion caused fewer difficulties. culties.
Krisen resulterede også i en nedgang eller en stagnation i produktionen, kraftige prisfald og adskillige andre problemer for virksomhederne.
Other aspects of the crisis were the stagnation or reduction of output, a fall in prices and a host of difficulties for the industry’s financial results.
I slutningen af 1970’erne syntes det ikke længere muligt at tjene penge på at fremstille stål. De finansielle konsekvenser af denne konjunkturudvikling var meget forskellige for de enkelte lande og virksomheder.
By the end of the 1970s, it no longer seemed possible to earn a living from making steel.
Den industrielle recession førte til, at en del af dem forsvandt.
The industrial depression sounded the death knell for a number of firms.
I Tyskland forsøgte man at afbøde tabene ved at sprede koncernernes aktiviteter.
In Germany, attempts were made to absorb losses by diversifying the activities of the groups.
I Frankrig var den finansielle krise så udtalt, at virksomhedernes gældsstiftelse oversteg omsætningen. Dette kætteri foranledigede Raymond Barres regering til at nationalisere den franske stålindustri i 1978 og overtage dens gæld. Denne foranstaltning var optakten til Pierre Mauroys socialistiske regerings nationaliseringsrunde i 1982.
In France, the financial crisis was so severe that firms’ debts exceeded their turnover.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab inkarnationen af deres nationale økonomiske stolthed, men den blev symbolet på kontinentets industrielle krise.
From being the embodiment of their national economic pride, it had become the symbol of Europe’s industrial crisis.
Det, der tidligere blev æret, blev nu ignoreret eller hånet.
The industry that had been extolled was now ignored or held in contempt.
Opinionen frigjorde sig fra denne industri og dens produkt.
All in all, it took great courage and persistence to continue to manufacture steel in the 1970s and 1980s.
Alt i alt skulle der stort mod og stor stædighed til fortsat at fremstille stål i 70’erne og 80’erne.
Aggregate production of crude steel in Europe-15
Samlet stålproduktion (EU-15)
(thousand tonnes)
Mange eksperter beskæftigede sig med den hensygnende industri.
The chart shows the equilibrium that was gradually achieved in the European steel industry.
Som en refleks søgte de enkelte medlemsstater de første svar på krisen alene.
The reflex reaction initially was for each country to find its own solution to the crisis.
I Frankrig indledte regeringen i 1966 forhandlingerne om en »faglig plan« for modernisering af stålindustrien.
In 1966, the French government started negotiations on an ‘industry-wide plan’ to modernise steel.
Den forsøgte først og fremmest at øge virksomhedernes konkurrencedygtighed ved at opnå stordriftsfordele for de tre nationaliserede koncerner (Usinor, Sacilor og Creusot-Loire). Under disse forhandlinger så man bort fra Paris-traktaten. Delstaten Nordrhein-Westfalen udformede et omstillingsprogram i 1968, Gemeinsames Programm für Strukturgebiete, hvori blev integreret Siedlungsverband Ruhrkohlenbezirk.
Its primary aim was to increase the competitiveness of firms by introducing economies of scale in a structure with three national groups (Usinor, Sacilor and Creusot-Loire).
Nogle år senere i 1975, da de franske erhvervsfolk ønskede Fællesskabernes indgriben, blev denne udskudt på grund af den tyske holdning.
Some years later, in 1975, when French steelmakers called for Community intervention, it was postponed because of the positions held by Germany.
Oprettelsen af Eurofer den 9. december 1976 markerede et vendepunkt i det fælles stålmarkeds historie.
The creation of Eurofer on 9 December 1976 was a turning point in the history of the common market for steel.
Denne organisation afløste Club des sidérurgistes fra 1956, der var kendt, men ikke anerkendt af Kommissionen.
It took over from the Steel Club set up in 1956, which knew about but refused to recognise the Commission.
Den afløste ligeledes en tidligere sammenslutning fra marts 1976 mellem Nordens stålindustri (Denelux) og de tyske, nederlandske og luxembourgske producenter.
It also followed an earlier group of northern steel mills set up in March 1976 (Denelux), consisting of German, Dutch and Luxembourg manufacturers.
Eurofer havde held til at genskabe enheden mellem arbejdsgiverne uden dog at integrere visse små producenter, navnlig Bresciani.
Eurofer succeeded in restoring employers’ unity without, however, incorporating certain small producers, especially the Bresciani.
Kommissionen accepterede de facto en (næsten) eneherskende industriel samtalepartner, mens traktatens ånd hviler på en direkte dialog mellem virksomhederne og Fællesskabet, og den frie konkurrence forpligter.
The Commission accepted de facto what was (almost) a single industrial interlocutor although the spirit of the Treaty was based on direct dialogue between industry and the Community, as free competition requires.
Den tolererede en konkurrenceforvridning.
It tolerated a distortion of competition.
Arbejdsgiverne havde dog kun som mål at beskytte taksterne og bekæmpe prisfaldet, mens Kommissionen ønskede at gå meget længere.
The industrialists’ aims were, however, limited to tariff protection and to combating the fall in prices, whereas the Commission envisaged going much further.
Dette blev understreget kraftigt af den tidligere kommissær Étienne Davignon: »I denne periode var det god tone for velun der ret te de personer at overveje, hvornår man kunne konstatere den europæiske stålindustris uundgåelige forsvinden, men de havde glemt, at en af hovedtankerne bag den europæiske forening var at afvise skæbnebestemthed« (60).
As former Commissioner Étienne Davignon reminds us: ‘at the time it was the done thing, for informed minds, to wonder when the unavoidable would happen and the European steel industry would disappear, but they had forgotten that one of the guiding principles of European unification was not to bow to what appeared to be inevitable’ (59).
Kommissionen trådte ind på scenen.
The Commission was about to make its entrance.