natgillin/translations-raw huggingface dataset:
De vidste, at det oprindelige håb om en hurtig integration af stadig flere sektorer fortabte sig i det fjerne.
They were aware that the initial hope of rapidly integrating an increasing number of sectors was receding.
I realiteten var EKSF ikke skabt til at stå alene.
The ECSC had not in effect been designed to continue by itself.
Hvordan kan man samle de basale industrier uden at gøre det samme med energi og transport?
How could the two basic industries be pooled without doing the same for energy or transport?
Kul og stål blev således for altid isoleret som forsøgslaboratorier eller vidnesbyrd om et tidligere forsøg.
Coal and steel were thus isolated for some time to come, like experimental laboratories or the archaeological remains of an ancient experiment.
Opbremsningen af den europæiske integrations dynamik fik følger for det politiske styrkeforhold mellem Den Høje Myndighed og Rådet.
The sudden halt to the impetus of European construction also affected the political balance of power between the High Authority and the Council.
På den ene eller den anden måde gik den overnationale instans gennem Den Høje Myndigheds selvcensur eller gennem Rådets offensiv i defensiven.
Either way, whether through the High Authority’s self-censorship or as a result of a Council offensive, the supranational body was on the defensive.
Det begrænsede i lang tid EKSF’s kapacitet til at tage initiativer, hvilket i princippet kan ses som en positiv konsekvens.
For a long time this would restrict the ECSC’s capacity to launch new action. There was one positive result.
Begrænset af sine opgaver valgte institutionen i Luxembourg et nyt tempo og uddybede sine oprindelige opgaver. Det gjorde den bedre og bedre på nogle områder, navnlig på det økonomiske område.
Confined to doing what it was supposed to do, the Luxembourg institution adopted a cruising speed and did its original tasks more thoroughly.
Jean Monnets tilbagetræden i 1955 var også en indlysende konsekvens af Det Europæiske Forsvarsfællesskabs fiasko.
Monnet’s resignation in 1955 was also an obvious consequence of the failure of the EDC.
Forsvarsfællesskabet, der blev annonceret i november 1954, gav anledning til talrige forhandlinger.
After the announcement in November 1954, a great deal of discussion went on behind the scenes.
Grundlæggerens tilbagetræden var begrundet i negative overvejelser.
The founder was leaving for negative reasons.
Han var skuffet over Det Europæiske Forsvarsfællesskabs fiasko og vidste, at det ville føre til en varig svækkelse af EKSF.
He was disappointed by the failure of the EDC and he knew that the ECSC would be forever weakened.
Han lagde aldrig skjul på, at EKSF for ham ikke var et mål i sig selv.
He never denied that, as far as he was concerned, the ECSC was not an end in itself.
Jean Monnet havde imidlertid også ambitioner om at bidrage til videreførelsen af det europæiske projekt.
But Jean Monnet also wanted to contribute to the continuation of the European project.
Han søgte efter en ny rolle og en ny dynamik for Europa.
He sought a new role and a new impetus for Europe.
Han syntes at have været tøvende over for, hvilken vej der ville være den bedste at følge.
He was evidently unsure about the best path to take.
De største forkæmpere for det første Fællesskab ønskede, at han skulle blive i sin stilling, for de frygtede med rette, at hans tilbagetræden ville føre til en yderligere svækkelse af institutionen.
Those most attached to the first Community hoped he would stay, fearing quite rightly that his departure would further weaken the institution.
Den franske regeringschef Pierre Mendès France ønskede ham imidlertid udskiftet. Der var mange hypoteser i
But the head of the French government, Pierre Mendès France, wanted to replace him.
Jean Monnet forlod altså Luxembourg og viede resten af sit liv til ledelsen af Aktionsudvalget for Europas Forenede Stater. Dette udvalg blev et vigtigt aktiv i den europæiske debat frem til midten af 1970’erne.
Jean Monnet thus left Luxembourg and spent the remainder of his days heading the Action Committee for a United States of Europe, which became an important source of proposals in the European debate up to the mid-1970s.
Den politiske prestige, der blev René Mayer, præsident for Den Høje Myndighed i to år (1955-1957), til del, er uomtvistelig, men hans engagement i den europæiske integration kan ikke sammenlignes med Jean Monnets.
Although the political prestige of René Mayer, President of the High Authority for two years (1955–57) is undeniable, his degree of commitment to the building of Europe cannot be compared to that of Jean Monnet.
Han konsoliderede sin forgængers administrative værk. »Hans arbejdsområde var personalevedtægten, fortegnelsen over tjenestegrenene, budgettet, finansforordningen og mange andre ifølge en gruppe EKSF-tjenestemænd ikke særligt glorværdige eller prestigefyldte problemer.
He consolidated the administrative work of his predecessor. ‘Staff regulations, organisation chart, budget, financial regulation — issues to which were attached no glory and no prestige to quote a group of ECSC officials — were the focus of his attentions.
René Mayer forstod med det samme, at EKSF-personalets vedtægter ville komme til at fungere som model for tjenestemændene i alle Fællesskabets organer, herunder de organer, der hen hørte under den parlamentariske forsamling og Ministerrådet.
René Mayer had immediately recognised that the ECSC staff regulations would be used as a model for those of all the Community bodies, including those of the Parliament or the Council of Ministers.
Europa ville, efterhånden som det blev skabt, uundgåeligt give anledning til en europæisk tjenestemandsinstitutions opståen, og 20 år efter har de vigtigste principper, som han fastlagde som forberedelse til denne, overlevet« (13).
As Europe developed, it would inevitably need to be administered by a European civil service and, after 20 years of experience, the basic principles that he laid down to prepare for it have survived (12).
Men René Mayer følte tidligt en udtalt pessimisme, der forstærkedes, efterhånden som Rom-traktaten nærmede sig.
However, Mayer had premonitions, which grew stronger with the approach of the Treaty of Rome.
Ganske rigtigt blev Den Høje Myndighed holdt uden for udformningen af den nye traktat; den var selve indbegrebet af en overnational model, som man ikke længere ønskede.
And, indeed, the High Authority was left out of the preparation of the new Treaty; it embodied a supranational model that was no longer wanted.
Fra Rom-traktaten til sammenlægningen af Fællesskaberne: afslutningen på EKSF?
From the Treaty of Rome to the merger of the Communities: the obliteration of the ECSC?
Markerede Rom-traktaten, der blev underskrevet i 1957, afslutningen på EKSF?
When the Rome Treaty was signed in March 1957, did this herald the end of the ECSC?
Den Høje Myndighed forsvandt i 1967, men dens politiske svækkelse blev fremskyndet af Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs opståen.
The High Authority finally disappeared in 1967, but its political weakening was certainly accentuated by the birth of the European Economic Community.
René Mayer stillede sig endnu tøvende i begyndelsen af 1957: »Vil den være starten eller afslutningen på dette Europa, som jeg i seks år har arbejdet for at skabe?« (14); han fandt hurtigt
Although Mayer was still not sure at the beginning of 1957, ‘Will the year see the birth or the death of this Europe for which I have been working for six years?’ (13), he was soon to answer his own question and discreetly took steps to join an industrial and financial group.
Forbundsrepublikken Tyskland havde foretrukket formandskabet for EØF og Frankrig formandskabet for Euratom.
Germany had preferred to take the presidency of the EEC, and France that of Euratom.
Den nye formand måtte lære at eksistere side om side med de to andre Fællesskaber, mens forsamlingen ønskede at styrke sin rolle i forhold til de tre »udøvende« magter.
The new President had to learn to live with the other two Communities, whilst the Assembly planned to strengthen its role in relation to the three ‘executives’.
Ydermere blev EKSF konfronteret med de franske regeringers fjendtlighed, efter at general de Gaulle kom til magten i maj 1958. Som bekendt var de Gaulle imod alt, hvad der havde tilnærmelsesvis karakter af overnationalitet.
Furthermore, the ECSC had to face the hostility of French governments since the arrival in power of General de Gaulle in May 1958, who, of course, would have nothing to do with anything that smacked of supranational.
I denne sammenhæng lykkedes det ikke Den Høje Myndighed at få gennemtrumfet sine løsninger, da der opstod krise inden for kulindustrien (kapitel 2).
It was in this context that the High Authority failed to impose its solutions for dealing with the coal crisis (Chapter 2).
Han tog imidlertid orlov i begyndelsen af 1963 for at deltage i de italienske valg, og han trådte tilbage i marts.
But he took leave of absence at the beginning of 1963 in order to stand in the Italian elections and he resigned in March.
Den Høje Myndigheds funktion blev kraftigt forstyrret i begyndelsen af 60’erne på grund af en række tilbagetrædelser.
The operation of the High Authority was severely disrupted at the start of the 1960s as a result of a series of resignations.
Hans efterfølger, Dino del Bo (1963-1967), skulle komme til at opleve enden på institutionen i Luxembourg.
His successor, Dino del Bo (1963–67), presided over the end of the Luxembourg institution.
I november 1959 slog Aktionsudvalget for Europas Forenede Stater under ledelse af Jean Monnet til lyd for en sammenlægning af Fællesskaberne.
In November 1959, the Action Committee for a United States of Europe, headed by Jean Monnet, advocated a merger of the Communities.
Målet med dette forslag var en forløber for en »europæisk regering«. Man kan dog spørge sig selv, om ikke Jean Monnet havde et andet syn på EKSF end i 1950.
While it might appear that the purpose of the proposal was to prepare for a ‘European government’, it is possible that Jean Monnet took a different view of the ECSC from the one held in 1950.
Også han ændrede mening om Paristraktatens overnationale ambitioner, så han bedre kunne støtte Romtraktaten.
He, too, reconsidered the supranational ambitions of the Treaty of Paris, in order better to support the Treaty of Rome.
I november 1960 tog den europæiske forsamling over og foreslog en enkelt Kommission.
In November 1960, the European Assembly took up the challenge and proposed a single Commission.
Først i begyndelsen af 1963 blev forslaget konkretiseret.
But it was not until early 1963 that it became clear just what was at stake.
Den Høje Myndighed tabte uundgåeligt terræn.
The High Authority was inevitably running out of steam.
Den franske regering accepterede sammenlægningen af Fællesskaberne, men denne accept var baseret på ønsket om at udviske EKSF’s overnationalitet og nedtone Euratoms rolle.
Paris agreed to the merger of the Communities but pushed for a merger of the Treaties in order to eradicate the supranationality of the ECSC and reduce the role of Euratom.
Medlemmerne af Den Høje Myndighed slog til lyd for at opretholde et selvstændigt budget og en
They felt that the new institution in Brussels, like the Assembly in Strasbourg, was treating them badly.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab selvstændig afgiftsopkrævning (15), men de stod ret isoleret og var temmelig forbitrede.
Fifty years of European coal and steel
Situationen i Europa var spændt.
The European situation was tense.
Fouchet-planen havde slået fejl.
The Fouchet Plan had failed.
Frankrig havde nedlagt veto mod det britiske kandidatur i januar 1963 og underskrev derefter en bilateral aftale med Forbundsrepublikken Tyskland — Elysée-traktaten.
France had vetoed Britain’s application in January 1963, and then signed a bilateral agreement with Germany, the Elysee Treaty.
Forhandlingerne om gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik var hårde, hvilket bl.a. illustreres af den såkaldte »tomme stol«-krise, der betød, at Frankrig i seks måneder (juni 1965 — januar 1966) trak sine repræsentanter ud af De Faste Repræsentanters Komité i Bruxelles.
Negotiations on the implementation of the common agricultural policy were tough, as evidenced by the so-called ‘empty chair’ policy where for six months (June 1965 to January 1966), France withdrew its representatives from the Committee of Permanent Representatives in Brussels.
Da Ministerrådet vedtog en tekst i september 1963, resulterede det i traktaten om sammenlægning af de udøvende magter i april 1965.
When the Council of Ministers adopted a text in September 1963, it resulted in the Treaty on the merger of the executives in April 1965.
Den lå ret langt fra Den Høje Myndigheds ønsker.
It bore little relation to the wishes of the High Authority.
Sammenlægningstraktaten fratog Paris-traktaten dens institutionelle identitet.
The Merger Treaty ensured that the Paris Treaty lost its institutional identity.
Den faglige sammenslutning for stålindustrien i Frankrig frem satte en utvetydig erklæring. »EKSFtraktaten havde i realiteten tildelt Den Høje Myndighed beføjelser til at træffe de beslutninger, der påhvilede regeringerne.
The French steel employers’ organisation described the situation in blunt terms: ‘The ECSC Treaty had indeed given the High Authority the power to take decisions that governments then had to abide by.
Udøvelsen af disse beføjelser forudsatte en hurtig forening af Europa på det politiske plan; da denne ikke kom, viste EKSF’s funktion hurtigt, at der her var tale om temmelig teoretiske beføjelser, og at regeringerne kun accepterede at bøje sig for en beslutning truffet af Den Høje Myndighed, hvis en sådan beslutning ikke i alvorlig grad skadede de nationale interesser, som de enkelte regeringer opfattede sig som værende ansvarlige for.
Exercise of this power really required rapid unification of Europe on a political level; as this did not come about, the operation of the ECSC rapidly demonstrated that the power existed on paper only and that the governments would bow to a High Authority decision only if the decision did not seriously harm the national interests for which each government considered itself responsible.
Den Høje Myndighed var klar over denne situation og måtte i højere og højere grad afholde sig fra at træffe beslutninger, som de pågældende regeringer ikke i det mindste i princippet kunne tilslutte sig.
Aware of this situation, the High Authority was compelled increasingly to refrain from taking decisions that had not obtained at least the agreement in principle of the governments concerned.
Denne udvikling fandt sted forud for indførelsen af Den Femte Republik. Ydermere var den tyske regering uden nogen som helst tvivl den første til at afvise Den Høje Myndigheds beføjelser til at pålægge den en beslutning.
This trend preceded the arrival of the Fifth Republic; furthermore, the German government was without a doubt the first to have refused to acknowledge the power of the High Authority to impose its decisions.
Fristelsen til at udøve disse beføjelser manifesterede sig imidlertid fra tid til anden, og navnlig Den Femte Republiks regering viste sig at være på vagt over for Den Høje Myndighed« (16).
However, as there were occasional attempts to wield the power, the Government of the Fifth Republic kept a particularly close watch on the High Authority’ (15).
En række tjenestemænd anmodede om overflytning eller fik tildelt pension. Bodelingen var usædvanlig vanskelig.
Many officials requested transfers or retired.
Man så på forfremmelser og delte dem op på nationaliteter.
Detailed calculations were made of promotions and nationalities.
Inden Den Høje Myndighed forsvandt, overvejede de sidste medlemmer at udarbejde et »politisk testamente«, men det måtte de afstå fra.
Before leaving, the last members of the High Authority intended to write a ‘political testament’, but they were forced to abandon the idea.
Formanden Dino del Bo trådte tilbage den 1. marts 1967 inden udløbet af sit mandat. Traktaten forsvandt imidlertid ikke, og det gjorde afgifterne og forvaltningen af ud- og indlån heller ikke.
Dino del Bo, the President, resigned on 1 March 1967 before the end of his term of office.
Det Rådgivende Udvalg tilknyttet Den Høje Myndighed blev ikke nedlagt sammen med denne, selv om EØF havde et Økonomisk og Socialt Udvalg.
The Consultative Committee, which had been attached to the High Authority, did not disappear along with it, even though the EEC had an Economic and Social Committee.
Paristraktatens historie fortsatte efter Den Høje Myndigheds forsvinden.
The story of the Treaty of Paris continued even after the High Authority went out of existence.
Traktaten i EØF og EU og dens planlagte afslutning
The Treaty in the EEC and the EU and its planned demise
Fra den 6. juli 1967 forsvandt Den Høje Myndighed, og EKSF blev en del af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber under ledelse af Jean Rey.
The High Authority ceased to exist on 6 July 1967, and the ECSC came under the Commission of the European Communities, presided by Jean Rey.
Den 15. almindelige beretning om Fællesskabets virksomhed — EKSF, der blev offentliggjort i 1967, var den sidste.
The Fifteenth General Report on the ECSC, published in March 1967, was the last.
Den første almindelige beretning om De Europæiske Fællesskabers virksomhed blev offentliggjort i februar 1968.
The First General Report on the Activities of the European Communities appeared in February 1968.
Herefter blev EKSF’s forskellige aktiviteter fordelt i præsentationen af alle Fællesskabernes aktiviteter. Offentliggørelsen af finansberetninger og »investeringsrapporter« fortsatte imidlertid helt frem til traktatens udløb i 2002.
ECSC activities were described throughout the report among the Community activities.
Det er naturligvis uvedkommende at beskrive den europæiske integrations historie fra 1967 til 2002, men enkelte aspekter, der fik indfl y-delse på EKSF’s aktiviteter, fortjener at blive nævnt.
Although it is not part of the scope of this paper to retrace the history of European unification from 1967 to 2002, there are several aspects affecting the activities of the ECSC that are worth noting.
Det første aspekt er udvidelserne.
The first is the history of the enlargements.
Selv om de lande, der indtrådte, før var associerede, ændrede deres medlemskab det fælles markeds dimensioner og endog dets størrelse, indtægterne fra afgifter osv. Med Det Forenede Kongeriges indtræden i 1973 kom en i historisk henseende stor producent af kul og stål til.
Even if the incoming countries had previously been associate members, their arrival changed the dimensions and even the scale of the common market, revenue from the levy, etc. The United Kingdom, which acceded in 1973, had been a very large producer of coal and steel.
Det samme gjorde sig i mindre omfang gældende ved Spaniens tiltræden i 1986, og dets
To a lesser extent, the same was true of the entry in 1986 of Spain and its coal and steel industries that were still very extensive following a difficult conversion phase.
Det andet store udviklingsaspekt er den institutionelle ligevægt.
The second major development concerned institutional balances.
Her må man dels tage forholdet mellem Kommissionen og medlemsstaterne i betragtning, dels forholdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen.
Reference here is to the relationship between the Commission and the Member States and to that between the European Parliament and the Commission.
Ud fra dette synspunkt var den mest betydningsfulde periode tiden mellem vedtagelsen af den europæiske fælles akt i 1987 og frem til Nice-traktaten i 2001. I denne periode fik Kommissionen nye midler, navnlig på budgetområdet.
From these points of view, the most significant period was that extending from the Single Act in 1987 to the Treaty of Nice in 2001.
Parlamentet spillede en voksende rolle både i forbindelse med forslag og med kontrollen med Fællesskabernes aktiviteter.
Parliament played an increasingly large part as regards both proposals and the monitoring of Community activities.
Det var imidlertid i denne periode i 1980’erne og begyndelsen af 1990’erne, at Paris-traktaten oplevede en veritabel renæssance, og grundlaget for denne præsenteres i det følgende kapitel.
It was during this period of the 1980s and the start of the 1990s that the Paris Treaty enjoyed a true revival, the details of which will be described in the next chapter.
Her ses det, at den politik, som Kommissionen iværksatte, og navnlig erklæringen af en åbenbar kriseperiode, spillede en væsentlig rolle i genoprettelsen af stålindustrien i Europa.
We shall see that the policy implemented by the Commission, especially the declaration of manifest crisis, played a considerable part in restoring the steel industry in Europe.
Uden at foregribe begivenhedernes gang er det relevant at stille følgende spørgsmål: Hvorfor blev Paristraktatens redskaber anvendt på stålsektoren i 1980’erne, når de ikke blev anvendt på kulindustrien i 60’erne?
The question that arises at first sight is ‘Why were the tools of the Paris Treaty used for steel in the 1980s but not used for coal in the 1960s?’
Kriserne inden for kulindustrien og inden for stålsektoren var dog af samme omfang.
The coal and the steel crises were of comparable size.
Endvidere var en omfattende omstillingspolitik nemmere at gennemføre, da Europa befandt sig i en periode med stor vækst, mens den industrielle krise i 80’erne var udbredt.
What is more, an extensive conversion policy would have been easier to implement when Europe was still in a period of high growth, whereas by the 1980s the industrial crisis was widespread.
Traktaten var ikke forsvundet, og den var ikke blevet ændret — det var den politiske situation på fællesskabsplan, der havde ændret sig.
The Treaty had not disappeared or been amended: what had changed was the Community political context.
Det var en hidtil uset fordeling af ligevægten og styrkeforholdet mellem medlemsstaterne, Kommissionen og Parlamentet, der gjorde det muligt at genoplive traktaten i 1980’erne (kapitel 2).
It was an unprecedented conjunction of the power balances and relations between the Member States, the Commission and Parliament which made it possible to reactivate the Treaty in the 1980s (Chapter 2).
Da traktatens nytteværdi således uventet var blevet bevist, var det i en situation af relativ ro, at debatten om dens udløb blev indledt ti år inden den faktiske dato. »Grundlæggende traktater har kun sjældent en begrænset varighed.
As the Treaty had unexpectedly proved its use, the preparations for its expiry got off to a relatively easy beginning with 10 years still to go. ‘Founding treaties with a definite lifetime are rare.
Det er sandsynligvis endnu mere sjældent, at disse afsluttes på denne måde med succes og efter veludført arbejde« (17).
And probably even rarer are those that expire on a note of success and mission accomplished’ (16).
Processen blev indledt med Kommissionens meddelelse
It was fol- lowed by a European Parliament resolution of 9 July 1992 (17
) Yves-Thibaud de Silguy, generaldirektør for Suez, tidligere medlem af Europa-Kommissionen, i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab gennem halvtreds år: fireogtredive vidnesbyrd (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
) «Consequences of the expiry of the ECSC Treaty, Resolution A3-0248/92»,OJ C 241, 21.9.1992.
Tre ret forskellige muligheder blev drøftet. Nogle, måske især franske og tyske erhvervskredse inden for sektoren, ønskede at bibeholde traktaten og således forlænge den særlige situation, der gjorde sig gældende for de to industrisektorer.
27 it would seem, the German and French industrialists, would have preferred to retain the Treaty and thus extend the special situation of the two industries.
Denne holdning er forståelig, for traktatens arv er på mange områder fordelagtig: støtte til omstilling, social- og arbejdsmarkedspolitik og især forskning.
This position is understandable as the Treaty offered benefits in a number of fields: conversion aid, social policy and, particularly, research.