natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I år med højkonjunktur hvor skatteprovenuet er højt, og de offentlige udgifter til arbejdsløshedsunderstøttelse er lave, vil der være budgetoverskud.
In boom years, when tax revenues are large and public spending on unem­ployment pay is small, there would be a surplus.
Under en lavkonjunktur vil der opstå underskud.
In reces­sions, there would be a deficit.
Men generelt bør der stort set være balance.
But overall there ought to be a broad balance.
Hvis en regering beslutter ikke at følge dette princip, vil den i princippet have besluttet at foretage en forskydning i indkomstmønsteret mellem den nuværende og kommende generationer.
A Government which departed from this principle would essentially be deciding to alter the pattern of income between present and future generations.
udgifter - vil overføre indkomst til fremtidige generationer.
A budget surplus - higher taxes and lower spending - would transfer income to future generations.
Et budget underskud vil overføre indkomst fra fremtidige generationer til den nuværende.
A budget deficit would transfer income from future generations to our own.
Spørgsmålet er så bare, om sådanne overførsler er berettigede.
The issue is then whether such transfers are warranted.
Det er let, at retfærdiggøre et langvarigt over- eller underskud.
A sustained surplus or deficit can be easily justified.
Et overskud afhænger af typen af de pensionsregler, der gælder i hvert land, og af omfanget af den produktive andel af befolkningen, der kan forventes, at skulle have en pension.
The first depends on the nature of the pension rules in each country, and the size of the prospective pensionable popula­tion.
I nogle medlemslande, hvor gruppen af ældre medborgere som andel af befolkningen vokser hastigt (som f.eks. Tyskland), kan det være ønskeligt at fastholde et stort budgetoverskud for at akkumulere tilgodehavender i økonomien, der kan anvendes til at honorere senere pensionskrav.
In some member states with rapidly ageing populations (such as Germany), it may be desirable to run big budget surpluses in order to accumulate claims on the economy which can be used to meet commitments to future pen­sioners.
En god grund til underskud kan være behov for offentlig investering, der fører til store samfundsmæssige fordele.
A second reason for deficits might be the need to finance public investment which yield significant social bene­fits.
Dette er en særlig vigtig grund i de med lemslande, der gradvist er ved at indhente indkomstniveauerne i andre lande. (Et særligt relevant eksempel er infrastrukturinvesteringerne i det østlige Tyskland).
This is a particularly important reason in member states which are gradually catching up with the levels of income elsewhere.
Det kan være fornuftigt af en stat at operere med et budgetunderskud for at finansiere kapitalinvestering i tilfælde af, at den eksisterende kapitalmængde er for lille, og de nuværende generationer er uvillige til at reducere eget forbrug til fordel for kommende generationer.
The impact on taxes, public spending and budgets 81 a government to run a deficit to fund capital investment if the capital stock is too low, and present generations are unwilling to reduce their own consumption for the benefit of future generations.
Der er således ikke nogen særlig grund til at forvente, at overskud og underskud mødes på et eller andet fælles niveau inden for fællesskabet.
There is thus no reason why fiscal surpluses and deficits should converge at any particular level within the Community.
Vi har konstateret, at finanspolitisk autonomi både af stabiliseringshensyn og af hensyn til situationen på mellemlangt sigt er meget berettiget.
We have seen that fiscal autonomy is certainly warranted on both stabilisation and medium term grounds.
Men det betyder ikke, at et hvilket som helst budgetunderskud er acceptabelt.
But this does not mean that any or all fiscal deficits are acceptable.
Vi vil nu se på, hvad finanspolitisk disciplin vil sige, og hvorfor den er et hovedanliggende i en valutaunion.
We now turn to why fiscal discipline is a major concern in a monetary union.
Vi vil også se på, hvorfor finanspolitisk disciplin er et alvorligt spørgsmål i Europa, og vi undersøger, om incitamentet til at overholde disciplinen styrkes eller svækkes i ØMU.
We also look at why fiscal discipline is a serious issue in Europe, and we examine whether the incentives to discipline will be stronger or weaker in EMU.
Det er ikke nemt at definere eller kvantificere disciplin.
It is not easy to define or quantify discipline.
Den enkle ste definition går ud på, at en regering opfører sig disciplineret, hvis den sikrer sig imod insolvens. Med en snæver definition vil det sige, at
The most straightforward definition is that a government is disciplined when it ensures that it does not become insolvent.
regeringen undgår en situation, hvor dens gæld vokser hurtigere end dens økonomi.
On a narrow definition, this is taken to mean that a government should avoid any situation where its debt is rising more rapidly than the growth of the economy.
Vi vender tilbage til spørgsmålet om, hvorvidt enhver regering kan siges at være udisciplineret, hvis den ikke følger denne snævre definition.
Whether any government which fails to follow this strict definition can really be called undisciplined is a matter of later discussion.
I første omgang ser vi på konsekvenserne af den snævre definition.
For the moment, we look at the consequences of the strict definition.
Budgetmæssig bæredygtighed må altid ligge de monetære myndigheder - herunder Eurobanksystemet - på sinde, fordi budget- og pengepolitikken hænger nøje sammen.
Budgetary sustainability must always be a concern for monetary authorities - including the Eurofed - simply because budgetary and monetary policy are interlinked.
I det lange løb vil vedvarende underskud, der fører til en gældsætning, man ikke kan klare, få staten til enten at trykke flere penge eller til at misligholde sin gæld.
In the long run, protracted deficits leading to unsustainable debts end up with governments printing money or defaulting.
Begge muligheder må vække bekymring hos de pengepolitiske myndigheder.
In either case, the monetary authorities must be concerned.
I det første tilfælde tvinges de til at modvirke deres antiinflatoriske målsætning.
In the first, they undermine their counterinflationary objectives.
I det andet tilfælde bliver det nøgleaktiv, som hele fi nanssystemet hviler på, værdiløst, hvilket bringer hele det samlede netværk af finansielle relationer i fare.
In the second, a key asset underlying the financial system becomes worthless, exposing the whole network of financial relationships.
Det er heller ikke sådan, at risikoen udelukkende er langsigtet.
Nor are the dangers entirely of a long term kind.
Ikkebæredygtige budgetter vil på kort sigt få mdvhkning på andre medlemmer af fællesskabet.
Unsustainable budgets would have shorter term effects on other members of the community.
Den kan forhindre Eurobanksystemet i at gennemføre en nødvendig pengepolitisk stramning p.g.a. de virkninger en sådan kan få for skatteprovenuet og budgetterne.
They might inhibit the Eurofed from necessary monetary tightening simply because of the likely effects on tax revenues and budgets.
Selv hvis der ikke er nogen indvirkning på Euro-banksystemet, kan en ikke-bæredygtig budgetsituation let få indvirkning på andre med lemslande. Deres renteniveau vil stige som en genspejling af den fare, de ser i, at landet måske misligholder sin gæld, medmindre andre lande kommer det til undsætning, eller at det helt forlader ØMU for at kunne trykke sine egne penge til betaling af afdrag og renter på gælden.
82 The Ecu Report to alleviate a budget problem, there will be a loss to its own credibility and a rise in the element of interest rates which represents a risk premium for future inflation.
Der er med andre ord mange grunde til at antage, at budget underskud og gæld med rimelighed kan vække bekymring i alle med lemslandene, simpelthen p.g.a. disses store indbyrdes afhængig hed.
Their interest rates would tend to rise to reflect the perceived risk that countries could default, without being bailed out by other members, or could drop out of the EMU altogether in order to print national currency to service the debt.
Hidtil har vi behandlet ikkebæredygtige underskud i overensstemmelse med den snævre definition, der går ud på, at gælden vokser
In other words, there are plenty of reasons to suppose that public deficits and debts would legitimately be a cause for concern for all the member states, simply because of their interdependence.
hurtigere end indtægten.
So far, we have looked at unsustainable deficits on the narrow definition which implies that debt is growing more rapidly than income.
Kan det tænkes, at selv bæredygtige under skud, efter denne definition, i realiteten viser sig at være for store, fordi de har en skadelig indvirkning på hele fællesskabet?
Could even sustainable deficits - on this definition - in fact prove to be excessive because they would have damaging effects on the Community?
Man kan f.eks. forestille sig, at et land havde et stort underskud på betalingsbalancens løbende poster, fordi der var et stort forbrug (eller en ringe opsparing).
One example might be if a member state ran a large current account deficit because of high spending (or low savings).
Det kunne forårsage en stigning i den fælles rente for ECU, et underskud for hele fællesskabet over for omverdenen og en stigning i ECU-kursen over for dollar og yen.
This could provoke some rise in the common interest rate on ecus, an external deficit for the Community as a whole, and a rise in the ecu exchange rate against the dollar and the yen.
Det kunne være i fællesskabets interesse at påbyde landet at nedbringe sit budgetunderskud for at begrænse efterspørgslen og underskuddet på betalingsbalancens løbende poster.
The interest of the Community might dictate a reduction in the country's budget deficit in order to curb demand and the current account deficit.
Det omvendte kunne også finde sted, og der er faktisk ingen måde hvorpå man kan forudsige alle de tænkelige om stændigheder, hvorunder en given politik vil være uhensigtsmæssig.
The same thing could happen in reverse, and there is really no way of predicting in advance all the circumstances in which policies may prove to be inappropriate.
Den eneste måde at gribe problemet an på, er at afholde månedlige koordineringsmøder mellem økonomi- og finansministrene.
Regular policy co-ordination, through the monthly meetings of the Economic and Finance ministers, is the only way to address the problem.
Desværre er disse problemer ikke kun af teoretisk interesse.
Sadly, these are not academic questions.
I ad skillige medlemslande er finanspolitikken langt fra sund.
In several member states, the fiscal position is far from sound.
Tabel 10 viser flere måder at opgøre gældsætning og budgetunderskud for hvert enkelt medlemsland på.
Table 8 (opposite) shows various measures of debt and deficit for each of the member states.
Den afgørende kolonne er den yderst til højre - „ den negative bæredygtighed".
The crucial columns are on the far right -"sustainability gap".
De lande, der er markeret med minustegn, har underskud der er bæredygtige, men om de lande, der er markeret med et plustegn, kan dette ikke siges.
The countries with minus signs have sustainable deficits, but the countries with plus signs do not.
Hvis realrenten -renten minus inflation - er på 4%, så er der fire lande der ikke klarer prøven: Spanien, Portugal, Italien og Grækenland. Hvis realrenten er på 5%, må vi også inkludere Belgien og Holland. Dette materiale ses i grafisk form i figur 10.
If the real interest rate - the interest rate minus inflation - is 4 per cent, then four countries fail to meet the test: Spain,
Landene i det nordøstlige hjørne af grafen -Grækenland, Portugal og Italien - er ude i de største vanskeligheder.
Those countries in the north-eastern corner of the graph -Greece, Portugal and Italy - are in most trouble.
Tabel 8: Forholdene for gældsætningens bæredygtighed i fællesskabet
Table 8 Debt sustainability conditions in the Community
Krævet primær­
Debt ratio1
Negativ bæredygtighed
Required primary Sustainability surplu; gap
Primær­overskud' (1989)
Current Primary Growth surplus' surplus1 rute (1989) (1989) (assumed)
Analyse af gældsætningens bæredygtighed i fællesskabet
1,1 r = real interest rates which are supposed uniform across Member States Source: Commission Services
Man begynder i venstre kolonne i tabellen, hvor alle nøgletallene er oplistet.
Start with the left hand column of the table, which sets out all the key figures.
Denne kolonne viser forholdet mellem gæld og bnp (nationalindkomsten).
This column is the debt to GDP (national income) ratio.
Dens ud vikling over tid afhænger af fire faktorer.
Its development over time depends on four things.
Den første er gældens faktiske beløb - jo større den er, desto større renter skal der betales på den.
The first is the actual amount of debt: the higher it is, the greater the interest payments on it.
Den anden er realrenten - jo højere renten er, desto vanskeligere er det at stabilisere gælds/indkomst-forholdet.
The second is the real rate of interest: the higher the rate, the more difficult it is to stabilise the debt ratio.
(Realrenten er vigtigere end den nominelle rente, fordi inflationen blot øger gælden og nationalindkomsten i samme takt, hvorved deres indbyrdes forhold forbliver uændret).
(The real rate is important, rather than the nominal rate, because inflation merely pushes up debt and the national income in line, leaving the ratio unchanged.)
Den tredje faktor er væksten i nationalindkomsten - jo højere vækstrate, desto lettere bliver det at holde forholdet mellem gæld og nationalindkomst nede.
The third thing is the growth of national income: the higher the growth rate, the easier it is to keep down the ratio of debt to national income.
Den fjerde er overskuddet i skatteprovenu i forhold til de offentlige udgifter - jo større overskud, desto lettere er det at stabilisere eller reducere gælden som andel af bnp.
The fourth is the surplus of tax revenue over public spending.
Det kaldes „primæroverskuddet".
The greater the surplus, the easier it is to
Figur 8: Gældsætningsforhold og den negative bæredygtighed i fællesskabet, 1989
Figure 8 Debt ratios and sustainability gaps in the Community (1989)
Kilde: Kommissionens tjenestegrene Nole: Den negative bæredygtighed denneres som i Tabel 8.
Source: Commission services.
Der er to kolonner i tabellen under betegnelsen „nødvendigt primæ­roverskud".
There are two columns in the table called the "required primary surplus".
Jo mere realrenten overstiger vækstraten, desto større skal primæroverskuddet være, for at det kan stabilisere forholdet mellem gæld og bnp.
The more the real interest rate exceeds the growth rate, the higher the primary surplus has to be in order to stabilise the debt­GDP ratio.
Derfor viser den ene kolonne, hvad der er nødvendigt for hvert enkelt land, når realrenten er 4% og den anden, hvad der kræves, når den er 5%.
One column therefore shows what would be necessary for each country if real interest rates are 4 per cent, and one if real rates are 5 per cent.
Primæroverskuddet skal klart være større, når realren­ten ligger på 5%.
The primary surplus clearly has to be higher if the real interest rate is 5 per cent.
De to sidste kolonner, der viser den negative bære­dygtighed, sammenligner ganske enkelt de faktiske primæroverskud for hvert land (kolonne 3) med det nødvendige primæroverskud.
The final two columns ­ showing the sustainability gap ­ simply compare the actual primary surplus for each country (in column three) with the required primary surplus.
Dette viser f.eks., at Grækenland ville være nødt til at hæve skatterne eller reducere de offentlige udgifter med ca. 10,5% af nationalindkomsten for blot at stabilisere forholdet mellem gæld og bnp, selvom realrenten ligger på 4%.
This shows, for example, that Greece would have to raise taxes or cut public spending by some 10.5 per cent of national income just to stabilise its debt to GDP ratio even if real rates of interest are at 4 per cent.
Ved beregningen af bæredygtighed er det dog mindre
As a memorandum item, though it is not important in the calculation of sustainability, the table
betydningsfuldt. Tabellen viser i kolonne 2 tillige det faktiske over eller underskud for de enkelte lande.
The impact on taxes, public spending and budgets 85 also shows the actual surplus or deficit for each government in the second column.
Differencen mellem det faktiske og det primære overskud er målet på rentebetalingen.
The difference between the actual and the primary surplus is the measure of interest payments.
Men det er oplagt, at vi må gå forsigtigt til værks.
Clearly, we have to be careful here.
En hastigt voksende gældsætning i forhold til bnp vil ikke betyde noget, hvis det drejer sig om Luxemburg, hvor gælden kun udgør 9% af nationalindkomsten.
A rapidly growing debt to GDP ratio would be of no concern if it occurred in Luxembourg, where debt represents only 9 per cent of national income.
Men det er rimeligt at antage, at en gældsætning på over 100% af bnp virkelig er et faresignal, ikke mindst fordi det betyder, at 9% af nationalindkomsten alene går til at betale renter på gæld.
But it is fair to assume that debt ratios above 100 per cent of GDP are a real danger signal, not least since it implies, on reasonable assumptions about growth, inflation and the real interest rate, that nearly 10 per cent of national income has to be spent solely on debt service.
Det må sætte spørgsmålstegn ved regeringens mulighed for at forøge skatterne til et tilstrækkeligt niveau, uden at folk gør oprør.
It must call into question the ability of governments to raise adequate taxation without a revolt.
I ekstreme tilfælde kan høje skatter fremtvinge udvandring, hvilket forringer skattegrundlaget.
In extremis, high taxes could force migration and the erosion of the tax base.
Er det muligt at løse så vanskelige problemer?
Can such serious problems be solved?
Svaret er ja under forudsætning af, at der findes politisk vilje til det. I figur 11 vises den senere tids erfaringer i Belgien og Italien.
The answer is yes, providing that the political will exists.
Efter megen møje og besvær lykkedes det ved hjælp af skabelse af et tilstrækkeligt stort primæroverskud i begyndelsen af 80erne Belgien at stabilisere forholdet mellem gældsætning og bnp.
Belgium succeeded, after some initial trials and tribulations in the early eighties, in running a big enough primary surplus to stabilise its debt to GDP ratio.
Den bølgede linie angiver de forskellige primære under- og overskud efter 1971.
The squiggly line represents a plot of the various primary deficits/ surpluses since 1971.
Den viser altså, hvad den belgiske regering har foretaget sig.
It thus represents what the Belgian government did.
Den opadgående skrålinie var det mål, som regeringen måtte sigte efter for at opnå en stabilisering af gældsætningsforholdet (under forudsætning af en realrente på 5% og en vækstrate på 3%).
The upward sloping line was the target at which the government had to aim in order to stabilise the debt ratio (assuming a 5 per cent real interest rate and 3 per cent growth).
Man nåede endelig målet i 1989 efter at have bevæget sig fra et underskud på 9% til et overskud på 2%, en udvikling, der svarer til den, der nu er påkrævet i Grækenland.
It finally hit home in 1989, having moved from a 7 per cent deficit to a 2 per cent surplus, a similar progression to that now required in Greece.
Som De kan se, har italienerne ikke gjort samme positive erfaring.
As you can see, the Italian experience has not been so happy.
Figur 9: Tendenser i den offentlige gældsætning og primærunderskuddet i Belgien og Italien
Figure 9 Trends in the public debt and primary deficit in Belgium and Italy
Gældsætningsforhold
Source: Commission services
Den opadgående ! ¡nie fra 0 til A viser ligevægtssituationen for en 2% tilbagediskontering (f.eks.
And would interest rates really reflect the actual risk or merely a lesser perceived one?
Kan man gennemtvinge finanspolitisk disciplin ?
The impact on taxes, public spending and budgets 87
Hertil kommer - og det er måske nok så vigtigt - at finansmarkeder ne traditionelt har været dårlige til at vurdere den risiko, det medfører at yde lån til suveræne stater. Kort før den mexikanske gældskrise i 1982 kunne Argentina låne penge til en rentefod, der kun lå 0,5% over den, Frankrig kunne låne til.
Perhaps even more importantly, financial markets have a very poor record in assessing sovereign risk - the risk of country borrowers.
Få måneder efter var Argentina ude af stand til at betale afdrag og renter på sin gæld, som nu handledes langt under pålydende.
Yet within months, Argentina was in default and its debt began to trade at a discount.
Hvordan kan det være, at långivere tilsyneladende ikke kan skelne, når det retrospektivt ser så indlysende ud?
Why are lenders unable to make distinctions which in retrospect appear so obvious?
Den bedste forklaring er simpelthen, at de kræver en rente, der indeholder et element af risikosikring for de lån, de yder, og ikke blot for det specifikke lån.
The best explanation is simply that they set interest rates to contain an element of premium for the risk of all their loans, not merely that loan in particular.
Hvis markedet skønner, at et lån er mere risikabelt, end dets tommelfingerregel siger det må være, hæver det alligevel ikke den rente, det kræver af låneren.
If they decide that a loan is more risky than their usual rule of thumb allows, they do not raise interest rates to the prospect ive borrower.
Markedet beslutter sig til overhovedet ikke at yde lånet.
They decide not to lend at all.
Man kan iagttage et tilsvarende fænomen i USA, hvor rentesatsen på enkeltstaternes gæld varierer med ca. 0,5 procent point.
There is a similar phenomenon within the United States, where the interest rates on states' debts vary by about 0.5 percentage points.
Men selv her finder vi kun svage indicier på, at høj gældsætning medfører højere rentesatser.
But there is even here only weak evidence that higher debt is associated with higher rates.
Historien tyder ikke på, at markederne ville skelne effektivt mellem de forskellige låntagere i fællesskabet.
This history does not suggest that the markets would distinguish effectively between Com munity borrowers.
nansiere underskud vil indlysende nok få en dæmpende indflydelse på de nationale politikere, der påtænker at vedtage budgetter med store underskud, men de andre begrænsende faktorer på deres aktivitet vil helt klart være mindre stramme, i det mindste sammenlignet med et valutasystem med flydende kurser.
The commitment of the Eurofed not to print money to finance deficits will obviously have a moderating influence on national policy makers who contemplate running big deficits, but other constraints on them are clearly relaxed, at least compared with a floating exchange rate system.
De kan føle sig sikre på, at deres egne finanspolitiske beslutninger vil få meget ringe indflydelse på den fælles ECU-rente, fordi deres økonomi kun er en del af et fælles valutaområde.
They can be sure that their own fiscal policy decisions will have very little influence on the common ecu interest rate, because their economy is only a part of the single currency area.
Dette gælder i et vist omfang allerede nu inden for EMS'en, men det vil blive endnu mere udpræget.
This is true to an extent within the European Monetary System now, but it is likely to become more extreme.
For det andet vil bekymringen for, at finansmarkederne mister tilliden til valutaen, hvis budgettet opfattes som uansvarligt, næsten helt forsvinde.
Secondly, the worry that the financial markets will lose confidence in the currency if the budget is seen to be irresponsible will almost entirely vanish.
ØMU afskaffer den traditionelle „betalingsbalance" og i det mindste på kort sigt også de begrænsninger, der ligger i faren for en valutakrise.
EMU removes the traditional "balance of payments" and currency crisis constraint, at least in the short term.