natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Traditionen med indvandring var ved at forsvinde, og arbejdstagerne fra andre EU-lande, især italienere, udgjorde kun 6 %, samme tal som for minearbejdere fra tredjelande. Disse kom i 1950’erne navnlig fra Polen (23 000 i Frankrig ud af 31 000 i hele Fællesskabet).
The immigration tradition was wearing out, with Community migrants accounting for only 6 %, chiefly Italians, whereas non-Community immigrants also accounted for 6 % of mineworkers, a large proportion of them being Polish in the 1950s (23 000 in France out of 31 000 in the entire Community).
Minearbejdere var generelt bedre lønnet end andre arbejdstagere. De fik de højeste lønninger i Tyskland, Belgien og Nederlandene, mens de i Frankrig kun kom ind på en tredjeplads i forhold til de andre lønninger i fransk industri.
Underground miners were generally better paid than other workers: they had the highest wages in Germany, Belgium and the Netherlands, but came only third among industrial workers in France.
Det sociale landskab i stålindustrien var meget anderledes i 1950’erne og 1960’erne.
The social scene in the steel industry was very different in the 1950s and 1960s.
I 1960 var antallet af arbejdstagere lavere i stål- end i kulindustrien (484 000), svarende til 2,2 % af den samlede arbejdsstyrke i industrien.
In 1960, there were half as many steelworkers as there were miners (484 000), or 2.2 % of the total working population.
Tallet var på under 1 % i Italien og Nederlandene, omkring 2,5 % i Frankrig og Tyskland, ca. 5 % i Belgien og over 46 % i Luxembourg, som skilte sig ud på grund af stålindustriens noget nær enestående position i den nationale industri.
They accounted for less than 1 % in Italy and the Netherlands, about 2.5 % in France and in Germany, nearly 5 % in Belgium and over 46 % in Luxembourg, which stood out owing to the unique position of steel in relation to general domestic industry.
Den tegnede sig for 85 % af Storhertugdømmets industrielle aktiviteter.
It accounted for 85 % of industrial activity in the Grand Duchy.
Naturligvis var der mange udlændinge i den europæiske stålindustri: 7 % fra medlemsstaterne, igen hovedsageligt italienere, samt 4,5 % fra andre lande, i Frankrig især algeriere.
There were of course a large number of immigrants in the European steel industry: 7 % Community nationals, once again mainly Italians, and 4.5 % from other countries, mainly Algerians in France.
I Tyskland begyndte indvandringen af tyrkiske arbejdstagere.
In Germany, Turkish immigration was just starting.
Her ved traktatens udløb er situationen fuldstændig anderledes!
By the time the Treaty expired, the situation had changed radically!
Antallet af arbejdstagere i kulindustrien faldt fra en million i 1955 til 75 000 i 2000, i stålindustrien fra 570 000 til 190 000 (se nedenstående figur). figur).
The number of coal workers had fallen from over a million in 1995 to 75 000 in 2000, steelworkers from 570 000 to 190 000 (see the graph below).
Arbejdstagere i kul- og stålindustrien (EU-15)
Coal and steel workforce (EU-15), 1952–2002
(1 000 lønmodtagere)
(number of workers)
Indtil krisen i 1974 var der store udsving i antallet af arbejdstagere i kul- og stålindustrien.
After 1974, however, the fall in jobs was parallel in the two industries, the difference being that it was caused by productivity gains in the steel industry and by closures in the mining industry.
Men siden 1974 har tilbagegangen været den samme i de to industrier, idet den dog i stålindustrien skyldtes øget produktivitet, mens den i kulindustrien var forårsaget af minelukninger.
Until the 1974 crisis, the coal and steel workforces followed a scissors curve. Employment in coal was falling sharply, whereas the steel industry regularly provided around 600 000 jobs; the UK workers were added in 1973.
Kilder: Eurostat og IISI.
Sources: Eurostat and IISI.
Dialogen i Det Rådgivende Udvalg
Consultative Committee dialogues
Den 26. januar 1953 indledte Jean Monnet det første møde i Det Rådgivende Udvalg: »Det Rådgivende Udvalg består af producenter, arbejdstagere og forbrugere, som ikke formidler nationale synspunkter eller bekymringer, men derimod Fællesskabets producenters, arbejdstageres og forbrugeres synspunkter og bekymringer.
On 26 January 1953, Jean Monnet opened the first meeting of the Consultative Committee: ‘Composed of producers, workers and consumers, the Consultative Committee does not inform the High Authority of the points of view and concerns of national interests but of the points of view and concerns of producers, workers and consumers in the Community.
Heri ligger Deres udvalgs nye værdi.
This is the innovative value of your Committee.
I dette udvalg er De ikke bundet af mandater eller instrukser fra de organisationer, der har udpeget Dem.
You are not bound here by any mandate or instructions from the bodies that appointed you.
De kan udtrykke Dem frit på vegne af de tusind producenter i Fællesskabet, 1 750 000 arbejdstagere i Fællesskabet og et betydeligt antal forbrugere i Fællesskabet.
You are the free spokesmen of a thousand Community producers, of the 1 750 000 Community workers and of a considerable number of consumers in the Community.
Det er gennem Dem, at Den Høje Myndighed kan høre reaktionerne fra virksomhedslederen i hans kontor, fra minearbejderen i hans mine, fra stålarbejderen i hans fabrik og fra de mange forbrugere.«
It is through you that the High Authority will learn about the views of the managers in their offices, the miners in their mines, the steelworkers in their plants and consumers in general.’
Mellem det første plenarmøde den 26. januar 1953 og sammenlægningstraktaten har udvalget afholdt 117 møder, de fleste i Luxembourg, men også i andre hovedstæder.
Between its first meeting on 26 January 1953 and the Merger Treaty, the Committee held 117 meetings, most in Luxembourg but some in different capitals.
Udvalgets sammensætning var uændret indtil den første udvidelse (se nedenstående tabel).
Its composition remained unchanged until the first enlargement (see the table below).
Fordelingen af pladser i Det Rådgivende EKSF-Udvalg
Allocation of seats on the ECSC Consultative Committee
I alt pr. land
Consumers and traders
Forbrugere og forhandlere
Total by country
I alt pr. gruppe
Total by group
Antallet af medlemmer i udvalget steg i takt med udvidelserne, således at der i 1981 var 84 medlemmer og efterfølgende 108.
As a result of the enlargements, the Committee grew to 84 members in 1981 and 108 members thereafter.
Oprindelig var arbejdstagernes repræsentanter fagforeninger, som jo støttede Schumanplanen (73).
Initially, the workers were represented by the unions which, it will be remembered, had lent their support to the Schuman Plan (72).
Producenterne var repræsenteret af faglige organisationer. Det gjaldt f.eks. franske Jacques Ferry fra Chambre syndicale de la sidérurgie française og belgiske Pierre Van der Rest, som kom fra Groupement des hauts-fourneaux belges.
The producers were represented by the trade associations, e.g. Jacques Ferry for the Chambre syndicale de la sidérurgie française or Pierre Van der Rest for the Groupement des hauts fourneaux belges.
For mange af deltagerne og især arbejdstagerne var der tale om deres første møder på internationalt plan.
Many participants, especially the workers, were experiencing their first international meetings.
Ved gennemgang af udvalgets dokumenter kan man se, at diskussionerne endog var meget livlige, især ved periodens begyndelse.
The Committee documents show how lively the discussions were, especially at the start of the period.
De modstridende holdninger kom til udtryk i tre forskellige kon-fi figurationer.
Opposing positions fell into three separate configurations.
Den første konfiguration bestod ikke overraskende af arbejdstagernes og producenternes repræsentanter på hver sin side.
The first, and perhaps most obvious, divided the workers’ representatives from the producers.
En belgisk arbejdstager kunne f.eks. sige: »Fællesmarkedet har måske
A Belgian worker declared ‘If the common market has benefited the producers, the workers have gained nothing’ (73). Swords were crossed on the
87 bragt producenterne nogle fordele, men det gælder ikke for arbejdstagerne« (74). Der var kraftige sværdslag om den sociale harmonisering, og da en nederlandsk producent erklærede: »Da Fællesskabet kun har begrænset kompetence på det sociale område, er jeg bange for, at man giver arbejdstagerne et temmelig illusorisk håb«, svarede en italiensk arbejdstager: »Hvis udvalget ikke er kvalificeret til at udtale sig om harmoniseringen af arbejdsvilkårene, hvad laver arbejdstagerrepræsentanterne så her?« Men udvalget var dog ikke en skueplads for klassekampen, og fagforeningsrepræsentanterne søgte ikke systematisk at skabe konfrontationer.
83 question of social harmonisation and when a Dutch producer stated ‘As the Community has only limited competence in social matters, I fear that the workers will be given somewhat false hopes’, he was answered by an Italian worker: ‘If the Committee is not qualified to deal with the harmonisation of working conditions, what are the workers’ representatives doing here?’ Yet the Committee was not a forum for class warfare; the union members present did not systematically seek confrontation.
Da en belgisk arbejdstager kom ind på spørgsmålet om arbejdstid, talte han f.eks. om produktiviteten: »En reduktion af arbejdstiden vil få flere arbejdere ned i minerne, og det er måske et middel til at øge produktiviteten.« Når Det Rådgivende Udvalg krævede nye boliger, var det for at tiltrække og holde på minearbejderne.
When a Belgian worker broached the question of working time, he was thinking of productivity: ‘A reduction in the working day, which would mean more workers in the mine, might perhaps be a means of bringing about an increase in production’. When the Consultative Committee called for new housing, the aim was to attract and retain mineworkers.
Boligerne skulle opføres for at »øge produktiviteten«.
Housing had to be built with the aim of ‘increasing productivity’.
Men oftere var der tale om en »faglig« konfiguration, dvs. en alliance inden for stålindustrien — fra alle miljøer og lande — imod kulindustrien. »Igen skal de største uoverensstemmelser findes mellem stålindustrien og kulindustrien.« En alliance, som gav stålindustrien et matematisk flertal.
The more frequently encountered configuration was the ‘professional’ one, i.e. the alliance of steelmakers — irrespective of background and country — versus the coal sector. ‘Once again, the most profound disagreements are between the steel industry and the coal industry.’
Endelig var der fl ertalskonfi gurationen, som især tegnede sig, når der opstod spændinger i »kulgruppen«, og den konfiguration, der bestod af repræsentanter for det enkelte land, hvor arbejdstagere, producenter og forbrugere stod sammen.
As an alliance, the steel industry held an arithmetical majority. Lastly, the most common configurations, especially when tensions arose in the coal sector, were the groups of representatives by country — workers, producers and consumers combined.
Den italienske front var mod alle kulimportrestriktionerne i Fællesskabet, fordi brændselsknapheden ramte både beskæftigelsen i industrien, virksomhederne og forbruget.
The Italian front was against all restrictions on coal imports into the Community as the shortage of fuel affected industrial employment as well as firms and consumers.
Repræsentanterne for Nederlandene var imod, at man erklærede, at der var krise i kulindustrien, hvilket belgierne ellers krævede. For Nederlandene var muligheden for at importere og geneksportere kul et nationalt anliggende.
The Dutch were against the declaration of manifest crisis in the coal industry demanded by the Belgians.
Tyskerne var imod politikken med at indføre kullagre, fordi de mente, at det ville være en svag politik.
The Germans were against any coal-stocking policy, which they regarded as the easy way out.
Apropos støtten til de belgiske minearbejdere nægtede tyskerne og nederlænderne at indføre, hvad de kaldte »et europæisk arbejdsløshedsunderstøttelsessystem«.
The Germans and the Dutch rejected aid to Belgian miners, which they described as ‘a European unemployment benefit system’.
På baggrund af disse nationale synspunkter lærte repræsentanterne at indgå alliancer.
On the basis of these national points of view, the representatives learned the game of building alliances.
) Alle de følgende diskussioner fra Det Rådgivende Udvalg er gengivet i Baldan, Thierry: Naissance du dialogue social en Europe? Étude du Comité consultatif de la Communauté européenne du charbon et de l’acier.
This hastened the closure of the most dangerous Belgian mines and aroused strong emotions in Italy as 40 % of the victims were Italian.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab
Fifty years of European coal and steel rules in this area.
Medlemsstaterne har dog gradvist medtaget sikkerhedsspørgsmålet i deres nationale lovgivning (75).
In general, the Con- sultative Committee naturally paid particular attention to matters of safety and accidents at work (75
Almindeligvis var konfrontationerne ikke så alvorlige.
Generally speaking, the clashes were minor.
Da der var tale om et rådgivende organ, drejede eventuelle afstemninger sig om mindre vigtige forhold, hvilket alle var bevidst om.
As the Committee was a consultative body, votes were taken only on matters of less importance of which all were aware.
I løbet af sommeren 1958 kunne man dog konstatere en vis spænding mellem udvalget og Den Høje Myndighed.
However, during the summer of 1958 there was a particular moment of tension between the Committee and the High Authority, which complained that the Committee was tending to become a parliamentary assembly.
Sidstnævnte klagede over, at udvalget var ved at gå i den forkerte retning, nemlig at udvikle sig til en parlamentarisk forsamling.
In any event, the Committee members had been clearly in favour of its retention and were pleased with the result.
Men disse spændinger forsvandt igen, da man begyndte at tale om at sammenlægge Fællesskaberne.
Apart from the skirmishes, the first period of the Committee’s history was deemed useful and positive.
EKSF-ud-valget skulle integreres i De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalg, hvilket forekom at være et logisk valg.
It was soon recognised in most quarters that the Committee’s discussions could be interpreted as dress rehearsals for European policy debates.
Udvalget overlevede kun, fordi man i sidste øjeblik accepterede, at kul- og stålindustrien var noget helt særligt; derimod forsvandt Den Høje Myndighed, som udvalget ellers var underlagt.
When participants heard the Italian representatives state their opposition to restrictions on coal imports, they knew that the minister would take the same position in the Council.
Under alle omstændigheder havde udvalgets medlemmer klart sagt, at de ønskede at bevare det, og de var derfor tilfredse med resultatet.
For all concerned, the Committee was a useful forum for constructing advance strategies. It had indeed been set up for that purpose and it fulfilled its task very well.
) Første rapport fra Det Stående Udvalg for Bedriftssikkerhed og Sundhedsbeskyttelse i Kulminer og Anden Udvindingsindustri, EKSF, april 1959, 197 s. Anden rapport fra Det Stående Udvalg for Bedriftssikkerhed og Sundhedsbeskyttelse i Kulminer og Anden Udvindingsindustri, EKSF, juni 1961, 227 s. og bilag.
) The Paul Finet Foundation awarded scholarships to schoolchildren and students whose fathers had been employed in ECSC industries and lost their lives as a result of an industrial accident or occupational disease.
Tredje rapport fra Det Stående Udvalg for Bedriftssikkerhed og Sundhedsbeskyttelse i Kulminer og Anden Udvindingsindustri, EKSF, november 1966, 488 s.
By 1977, the Foundation had granted 6 806 scholarships totalling Belgian Francs 56 million (1977 General Report, p. 148).
Udvalgets andet »liv« (1967-2002) var helt anderledes.
Its second life, from 1967 to 2002, was different.
Dets ind-fl flydelse på Fællesskabernes og senere Kommissionens generelle politik var marginal.
Its influence on the general policy of the Communities and then on Commission policy was marginal.
Det var noget, alle vidste, og paradoksalt nok gjorde det det muligt at skabe en harmonisk forsamling. Her mødtes tekniske eksperter fra de to fagområder, hvilket bl.a. sikrede en kompetent meningsudveksling med Kommissionen.
Everyone knew this and, paradoxically, it resulted in the emergence of a less confrontational forum.
Her kan f.eks. nævnes en af de sidste tekster fra Det Rådgivende Udvalg.
A good example is one of the last texts produced by the Committee on the role of coal in Europe in the 21st century, in which it defended the use of fossil fuels to produce electricity in a context of sustainable development (76).
Den handlede om kullets rolle i Europa i det 21. århundrede, og her forsvarede udvalget brugen af fossilt brændstof til elproduktion inden for rammerne af en bæredygtig udvikling (77).
After its demise, all those looking back over its lifetime empha- sised the value of its achievements (77
Det gælder både udvalget og de forskellige fora, der arbejdede med social samhørighed.
The plan is for 30 permanent experts from the Consultative Committee or specialists from the two industries to join a group of 24 ESC advisers.
Deres erfaringer danner grundlaget for den nuværende sociale dialog, hvilket udvalget og de øvrige instanser også har gjort opmærksom på (79
The new committee will focus mainly on the two industries but will also cover industrial change. The history of the Committee is modest but hugely useful, and it is continuing.
) Erklæring af 25.6.1999.
) Declaration of 25 June 1999.
Fra arven fra boligpolitikken til de dristige tanker om omskol in g og omstilling
From the legacies of housing policy to the bold conversion and redeployment policies
I henhold til traktaten havde Den Høje Myndighed ret til af egne midler at yde lån til virksomhedernes opførelse af boliger.
The Treaty authorises the High Authority to co-finance from its own resources building loans granted by industry.
Det er kun muligt at forstå vigtigheden af Fællesskabets oprindelige boligpolitik, når man husker den store boligmangel i Europa efter anden verdenskrig.
The initial importance of the housing policy introduced by the Community can be understood only by recalling the extent of the housing shortages in post-war Europe.
De massive ødelæggelser og den forældede boligmasse kunne ikke opfylde den øgede efterspørgsel efter boliger, som både skyldtes befolkningsstigningen og de nye bølger af indvandrere.
There had been large-scale destruction and the remaining stock of old housing was unable to cope with the recent population increase and later with the new waves of immigration.
Kul- og stålvirksomhedernes opførelse af boliger var endvidere en gammel tradition.
It was also an old tradition that coal and steel employers built new housing.
For mine- og støberiejerne drejede det sig om at holde fast på en ustabil arbejdskraft, som var rede til at flytte efter bedre arbejdsvilkår og højere lønninger.
The aim of the mine and steel bosses was to retain a shifting workforce that was on the lookout for better working conditions and wages.
Mange af disse ejere havde for øvrigt et »socialt og politisk budskab«, og opførelsen af minearbejderbyer var desuden et middel til at kontrollere arbejdstagerne og vænne dem til arbejdsgivernes værdier.
In addition, many such employers had a ‘political and social message’, and building workers’ estates also provided a means of controlling the workforce and training them in the employers’ values.
Fra Ruhr til Lorraine, i Nordfrankrig og i Vallonien, bidrog byerne og arbejderboligerne til at skabe en fælles identitet.
From the Ruhr to Lorraine, in northern France and in Wallonia, workers’ estates helped to establish a common identity.
Arbejderne tog lidt efter lidt disse områder til sig, og i byerne opstod der en stor grad af social samhørighed, især blandt minearbejderne, som var meget knyttede til deres hjemsted.
Workers gradually came to regard these areas as their own and the estates became the focus of strong social values, especially among the miners who were very attached to where they lived.
Denne boligpolitik samlede arbejdsmarkedets parter og havde den store fordel, at den fremmede kommunikationen mellem institutionerne.
This housing policy required the involvement of both sides and it had the great advantage of enabling the institution to communicate.
Det fælles marked er en meget usynlig og diffus størrelse, mens en by, der er opbygget med penge fra EKSF, er en fysisk virkelighed, som kan symbolisere det i dagligdagen.
The common market was a largely invisible and diffuse phenomenon, whereas a housing estate built with ECSC money was a tangible reality.
Man kan faktisk kalde opførelsen af boliger EKSF’s første kommunikationspolitik.
The building of housing could be regarded as the ECSC’s first communication policy.
Programmet, som blev iværksat i 1962, havde to formål: opførelse af boliger og etablering af offentlige serviceydelser på samme tid samt hensynet til udviklingen af borgernes levevis i udformningen af disse boligområder.
The programme, launched in 1962, had a twofold ambition: to provide both public facilities and housing simultaneously and to take account of changing lifestyles in the design of the estates.
EKSF’s engagement på området blev intensiveret.
The concerns of the ECSC in terms of town planning expanded.
Blandt programmets resultater kan nævnes 344 boliger i Wulfen (Barkenberg) i Ruhr-distriktet, 400 boliger i Creusot-Torcy (Midtfrankrig) og 400 boliger i Piombino i Toscana.
The achievements of the programme include the 344 dwellings in Wulfen, Barkenberg-Sud, in the Ruhr, the 400 dwellings in Creusot-Torcy (Centre-Midi in France) and the 400 dwellings in Piombino in Tuscany.
I begyndelsen af 1970’erne ændrede Fællesskabets indsats på dette område retning; nu drejede det sig ikke længere om at bekæmpe boligkrisen, men om at bidrage til at modernisere den eksisterende boligmasse.
In the early 1970s Community action in this field changed direction — it was no longer necessary to combat a housing crisis but to help modernise the existing accommodation.
Der blev derfor iværksat initiativer i Bois du Luc (i nærheden af Charleroi og Mons i Belgien), byen La Sauvage ved Differdange (Luxembourg) og boligkvarteret Heerlen (Nederlandene) (81).
On that basis, work began at Bois du Luc (near Charleroi and Mons), the La Sauvage development in Differdange (Luxembourg) and a district of Heerlen in the Netherlands (80).
Kulkrisen nødvendiggjorde faktisk en fuldstændig omlægning af denne politik.
The coal crisis resulted in a complete review of this policy.
I en tid med minelukninger var målet ikke længere at fastholde arbejdskraften, men at øge dens mobilitet gennem om-skolings- og omstillingspolitikkerne.
With mines closing, the aim was no longer to retain a workforce but to encourage its mobility under redeployment policies.
EKSF’s programmer for lån til socialt boligbyggeri blev dog ikke afviklet, men videreført indtil traktatens udløb (12. program 1993-1997).
Yet the ECSC programmes of loans for workers’ housing were not interrupted; they continued until the end of the Treaty (12th programme 1993–97).
Inden for rammerne af Fællesskabets mere langsigtede socialpolitik lå hovedvægten dog på støtte til omskoling og omstilling og ikke støtte til opførelse af boliger.
However, under the Community’s social policy, conversion and redeployment aid would virtually supplant the policy of aid for housebuilding.
Luxembourg, Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer, 1968, 341 s. A4.
When they were drafted in 1951, the concepts of industrial conversion and the re-
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab
Fifty years of European coal and steel deployment of workers were not widely known.
Navnlig var der ingen, der forestillede sig, at beskæftigelsessituationen i de to industrier ville se ud, som den gør her 50 år senere.
And no one imagined that 50 years later, the volume of employment in the two industries would be what it became.