natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Fastholdelsen af aktivitetsniveauet og navnlig de moderate lønforhøjelser bidrog i 1983 til at sikre en tydelig forbedring af virksomhedernes rentabilitet. Bruttodriftsresultatet for aktieselskaber og lignende virksomhedsformer steg med 17% i forhold til det usædvanligt lave niveau i 1982.
The fact that activity was maintained and that wage increases were kept down led to a clear recovery in company profitability — the gross operating surplus of companies and like groups rose 17% compared with the very low level recorded in 1982.
Rentabilitetsforbedringen blandt de selvstændige erhvervsdrivende var ikke så udtalt, eftersom det især var eksportvirksomhederne, der kunne registrere en sådan.
The recovery mainly benefited exporters, and was felt less by individual operators.
Perspektiverne for Frankrigs økonomi i 1984 skal ses i forlængelse af, hvad der skete i 1983.
The economic trends observed in France in 1983 are expected to continue in 1984.
Der forventes en stagnerende indenlandsk efterspørgsel og en stigning i eksporten som følge af det internationale opsving. Dette skulle bane vejen for en beskeden aktivitetsstigning på højst 1% af BNP.
Given stagnant internal demand, the increase in exports stimulated by the international recovery should make possible a modest growth of GDP estimated at not more than 1%.
Udviklingen i den økonomiske aktivitet
— The upturn in economic activity
Husholdningernes disponible realindkomst skulle ifølge de seneste tilgængelige oplysninger fortsat falde lidt eller stagnere.
According to the latest available statistics, the purchasing power of disposable income should continue to fall slightly or remain stationary.
Hvis opsparingskvoten falder yderligere, skulle forbruget imidlertid fortsat gå lidt op (0,5% - 0,7%).
Consumption should, however, continue to creep up (from 0.5% to 0.7%) assuming a further fall in the savings ratio.
Efter en stagnation i de faste bruttoinvesteringer i 1983 ser udsigterne for disse nu mere opmuntrende ud.
The outlook regarding capital formation is now much more encouraging after the stagnation in 1983.
Husholdningernes faste investeringer, dvs. investeringer i ejerboliger, vil fortsat følge en faldende tendens, til trods for nyligt bebudede støtteforanstaltninger (4-5% nedgang) og det begyndende genopsving, fagfolk har registreret, bl.a. på det parisiske marked for fast ejendom.
Private capital formation, i.e. investment in housing, will continue to decline, despite the support plan recently announced (— 4% to — 5%), and signs of an upturn have been noted, particularly on the Paris property market.
Den stramme finanspolitik vil lægge en dæmper på de offentlige investeringer, som vil udvise en svagt faldende tendens.
The rigorous budget policy will affect general government investment, which is expected to decrease slightly.
Det samtidige fald i husholdningernes og det offentliges investeringer vil yderligere skærpe den aktuelle krise inden for bygge- og anlægsvirksomhed, der er én af de sektorer, hvor der er gået flest arbejdspladser tabt.
The simultaneous fall in private and public investment will be an additional burden on the building and public works sector, which is currently one of the hardest hit by job losses.
Nylige rundspørger bekræfter imidlertid, at der er opgang i erhvervenes investeringer, og dermed en mærkbar fremgang i kapitaludstyrsinvesteringerne.
On the other hand, recent surveys confirm a revival of business investment involving an appreciable increase in productive capital formation.
I modsætning til de store offentlige virksomheders (navnlig el-selskabernes) investeringer, som vil falde med 5%, forventes de faste bruttoinvesteringer inden for den konkurrenceorienterede offentlige og private sektor at stige med gennemsnitlig 5%.
In contrast to a fall back of some 5% in investment by the large nationalized companies (notably EDF) capital build-up in the competitive public and private sector will rise by 5% on average.
Industrien vil således sidst i 1984 komme op på samme investeringsniveau som medio 1981. I alt vil de faste bruttoinvesteringer for landet som helhed gå 2% i vejret.
Industrial investment could therefore reach its mid-1981 level by the end of 1984.
Lageropbygningen har været mere omfattende end oprindelig forudset i 1983.
Stockbuilding was higher than forecast in 1983.
Den vil stabilisere sig og dens efterspørgselsstimulerende effekt i 1984 er usikker.
It is expected to level out and its contribution to demand in 1984 is uncertain.
På den baggrund vil den indenlandske efterspørgsel stige ganske lidt (0,5%).
Internal demand should rise slightly, by about 0.5%.
Det mest dynamiske område vil være udenrigshandelen.
The main dynamic area will be the export sector.
Det skønnes at der vil blive tale om en mængde mæssig stigning i eksporten på 4%, mens importen vil udvise en behersket stigning på 2%.
Forecasts put the increase in exports in volume terms at about 4%, while imports are expected to rise slightly, by about 2%.
Denne forskel vil medføre en vækst i den samlede efterspørgsel og følgelig i det markedsbestemte BNP (inkl. nationaliserede virksomheder), som forventes at stige med 1 %.
This divergence will spark off an upturn in total demand — and hence in GDP at market prices — estimated initially at 1 %.
Industriproduktionen vil gå 2% i vejret.
Industrial manufacturing is expected to rise by about 2%.
Fortsættelse af saneringsbestræbelserne
— Further austerity measures
Som led i den stramme økonomiske politik, regeringen vedtog i marts 1983, skulle bedringen i den franske økonomiske situation fortsætte i 1984, idet man søger at skabe ligevægt på betalingsbalancen og at sikre moderate prisstigninger.
Under the austerity policy adopted by the Government in March 1983, there should be further progress in 1984 in putting the French economy on a sound footing through the restoration of external balance and the moderation of price rises.
Disse mål søges nået via finans- og indkomstpolitikken.
Budgetary and incomes policy should help in achieving these aims.
Budgetunderskuddet for 1984 er sat til 3% af BNP, hvilket regeringen anser for at være et normalt niveau.
The budget deficit for 1984 has been fixed at 3% of GDP, a level considered by the Government to be normal and one that reconciles elimination of the external deficit with support of domestic activity.
Det gør det muligt at forene forbedringen af betalingsbalancen med opretholdelse af det inden landske aktivitetsniveau. Med vedtagelsen af et officielt mål om at stabilisere skattetrykket er væksten i det offentliges indtægter blevet begrænset til 6,3%, dette stigningstempo må følgelig også holdes for de nominelle offentlige udgifter.
The adoption of an official target for the stabilization of the tax burden has limited the increase in revenue to 6.3% (expenditure should therefore increase by only a corresponding amount).
Forøgelsen af statsgældsbyrden begrænser imidlertid stigningen i de disponible budgetmidler til 5%.
The increase in the cost of debt servicing nevertheless limits the increase in available budgetary resources to 5%.
Der vil praktisk taget blive skabt ligevægt på vare- og tjenestebalancen ved årets udgang, idet under skuddet vil blive halveret i årets løb, men fordelingstransaktionerne med udlandet fortsat forværres som følge af renteydelser på udlandsgælden.
Equilibrium will be practically achieved in external trade in goods and services by the year's end, with the deficit reduced by half over the year, but the trend in distributive transactions with the rest of the world will continue to be unfavourable because of the debt burden.
Det offentliges finansieringsbehov forventes derfor fremdeles at komme til at ligge på 60 mia., dvs. lidt over 1 % af BNP, hvilket er betydeligt mindre end i 1983.
France's financing requirement is therefore likely to be about FF 60,000 million, i.e. a little more than 1% of GDP, but considerably less than in 1983.
I budgetredegørelsen opereredes med et ambitiøst mål med hensyn til opnåelsen af en moderat prisstigningstakt på 5% sidst i 1984 og ikke over 6,1 % for året som helhed.
The budget had set an ambitious target in terms of price restraint; increases were to be down to 5% by the end of 1984, with the annual rate of increase being no more than 6.1 %.
Den nuværende udvikling tyder på, at man ikke vil komme til at ligge mere end 1 % fra de opstillede mål, idet den gennemsnitlige årlige inflationstakt ikke kommer til at overstige 7%. Den lønpolitik, der føres i den offentlige sektor, og som skal tjene som eksempel for den private sektor, bygger på ovennævnte forventede inflationstakt og tager kun sigte på at opretholde købekraften for de lavtlønnede.
Current changes would seem to indicate that actual increases should fall within 1 %, either way, of these targets with a mean annual inflation rate of no more than 7%.
De igangværende justeringer vil fortsætte i 1984 for at få genskabt den ligevægt, der blev bebudet i 1983, men som ikke blev nået.
In 1983 plans were launched to restore balance; the adjustments under way in 1984 will move closer to this goal but without achieving it.
Det forekommer derfor nødvendigt at fastholde de påbegyndte saneringsbestræbelser over en længere periode.
It therefore seems inevitable that the measures embarked upon will have to be continued over a longer period.
Men samtidig gør den stagnerende indenlandske efterspørgsel det særdeles vanskeligt at gennemføre strukturændringer og opretholde beskæftigelsesniveauet.
At the same time, the macroeconomic context (stagnation of domestic demand) makes structural adjustments and the protection of jobs particularly difficult.
Det er derfor nødvendigt at følge gennemgangen af den seneste udvikling i fransk økonomi op med en mere indgående analyse af de hovedproblemer, som økonomien står overfor i dag.
We therefore need to follow up our examination of recent economic trends in France with a more detailed analysis of the main problems facing the country today.
Problemerne skyldes vedvarende økonomisk uligevægt, som kun kan afhjælpes ved en langsigtet indsats fra de økonomiske beslutningstageres side.
These problems stem from persistent economic imbalances, the correction of which will require a long-term effort on the part of French economic operators.
Det drejer sig naturligvis først og fremmest om arbejdsløsheden og de fremtidige beskæftigelsesudsigter.
Top of the list, of course, are unemployment and future employment prospects.
Dertil kommer problemerne i forbindelse med ligevægt på statsfinanserne og betalingsbalancen og dermed stabiliseringen af den offentlige gæld og udlandsgælden samt kontrollen med inflationen.
Then come problems concerning budgetary and external balances, and hence the stabilization of the public and external debt and the control of inflation.
Hertil kommer problemerne i forbindelse med produktionsstrukturen og virksomhedernes situation.
Last but not least, we shall consider the structures of production and the situation of companies.
Beskæftigelsesudsigterne og arbejdsløshedsproblemet
Employment Prospects and the Problem of Unemployment
Selv om arbejdsløsheden var betydelig allerede i opgangsårene 1970-1974, tog arbejdsløsheden i Frankrig for alvor til efter de to olieprischok og nåede op på først 5-6% og dernæst 8-9%.
Although there was a significant amount of unemployment in the prosperous years between 1970 and 1974, the main rises took place in the wake of the two oil price shocks, when unemployment in France rose to levels of 5% — 6% and 8% — 9% respectively.
Den samlede beskæftigelse og beskæftigelsen i de markedsbestemte sektorer (inkl. nationaliserede virksomheder), steg fortsat indtil 1979, hvorimod industriens beskæftigelse nåede sit højdepunkt i 1974.
Total employment, including employment in the commercial sector, continued to grow until 1979 whereas employment in industry had already reached its high point by 1974.
Stigningen i arbejdsløsheden afspejlede således i begyndelsen den hurtige vækst i arbejdskraftudbuddet, men siden 1980 har der været et fald i antallet af beskæftigede samtidig med, at man i beskæftigelsespolitikken har forsøgt at begrænse arbejdskraftudbuddet.
Initially, the rise in unemployment was a reflection of the rapid growth of manpower resources, but the situation has been made worse since 1980 by a fall in the numbers actually employed, while employment policy has been aimed at a reduction in the supply of labour.
Den seneste udvikling i beskæftigelsen
— Recent trends in employment
Den samlede arbejdsstyrke i de markedsbestemte byerhverv nåede sit højdepunkt på 13,9 millioner i slutningen af 1979.
The total labour force in the non-agricultural commercial sector reached a maximum of 13.9 million at the end of 1979.
Skabelsen af 1,2 millioner nye arbejdspladser siden juni 1974 har i stor udstrækning kompenseret for tabet af 740.000 arbejdspladser inden for industrien.
The creation of 1.2 million new jobs since June 1974 to all intents and purposes made up for the loss of 740,000 jobs in industry.
Fra januar 1980 til slutningen af 1983 blev der derimod kun skabt ca. 300.000 nye arbejdspladser inden for de markedsbestemte serviceerhverv, hvor antallet af arbejdspladser inden for industrien i samme periode faldt med 600.000.
Between January 1980 and the end of 1983, on the other hand, about 300,000 new jobs were created in the tertiary commercial sector — a period during which 600,000 jobs were lost in industry.
Udover den aktive konjunkturpolitik, der blev ført mellem juni 1981 og marts 1983, har regeringens beskæftigelsespolitik været baseret på skabelsen af arbejdspladser inden for den offentlige sektor og på en nedsættelse af arbejdstiden.
In addition to the vigorous economic policy pursued between June 1981 and March 1983, the French Government's employment policy has been based on the creation of publicsector jobs and a reduction of working hours.
For at opnå besparelser på statsbudgettet blev skabelsen af arbejdspladser inden for det offentlige bremset fra 1979 til maj 1981.
Between 1979 and May 1981 a curb was placed on the creation of new publicsector jobs in the interests of stringent budgetary control.
Derimod indtog forøgelsen af beskæftigelsesmulighederne inden for denne sektor en central plads i den aktivitetsskabende politik, der blev ført fra maj 1981 til marts 1983.
But between May 1981 and March 1983 the creation of publicsector jobs became a cornerstone of France's expansionary policy.
Der blev i 1981 og 1982 i alt skabt 126.000 arbejdspladser inden for den offentlige sektor (herunder 88.000 finansieret over det almindelige budget), hvortil kommer 54.000 nye stillinger inden for de lokale myndigheder.
In 1981 and 1982 a total of 126,000 publicsector posts were created and the recruitment procedure set in motion (including 88,000 posts financed out of the general budget), along with 54,000 jobs coming under the umbrella of the local authorities.
Udviklingen vendte dog klart i 1983.
This tempo abated, however, in 1983.
For at kunne forstå disse oplysninger skal det bemærkes, at en del af de pågældende stillinger blev besat af ikke-fastansatte lønmodtagere (bl.a. de midlertidigt ansatte) i den offentlige sektor, samt at nogle af de nye stillinger ikke blev besat, før personalenedskæringsforanstaltningerne iværksattes i 1983.
In order to fully appreciate these statistics it should be noted that some of the publicsector jobs budgeted for were filled by non-established staff (particularly free lancers) and that some of the new posts created were not actually filled before the measures to curb recruitment were taken in 1983.
Det skal i denne forbindelse nævnes, at der var en lignende udvikling inden for de store nationaliserede virksomheder, især inden for energiog transportsektoren, som bidrog til at skabe det aktuelle "overbemandingsproblem" i bl.a. kulminedriften.
Recruitment in the major nationalized enterprises, particularly in energy and transport, followed a similar pattern, and this contributed to a problem of over-employment, particularly in the coal industry.
Allerede i sommeren 1983 begyndte man ifølge anordning af 13. januar 1982 at nedsætte arbejdstiden.
A start was made on implementing shorter working hours — the subject of an ordinance of 13 January 1982 — in the summer of 1983.
Man søgte både at begrænse standardarbejdsugen (39 i stedet for 40 timer) og antallet af arbejdsdage (5. ferieuge med løn, intet krav om "indspadsering" af nationale fridage osv.).
Efforts were directed both at reducing the standard working week (39 instead of 40 hours) and the total number of days worked (5th week of paid holiday, non-recovery of public holidays, etc.).
Den effektive arbejdstid faldt således med 2,6% i 1982 og 0,6% i 1983, og gennemsnittet kom til at ligge omkring de lovbestemte 39 timer.
This amounted to an effective reduction of working hours of 2.6% in 1982 and 0.6% in 1983, with the average round about the statutory 39-hour working week.
Princippet om fuld lønkompensation blev ikke gennemtvunget ved anordningen af 13. januar 1982, men blev fastlagt som et princip i en erklæring fra den franske præsident.
The ordinance of 13 January 1982 did not insist on full 100% compensation for workers in connection with the shorter working week but the President of the Republic laid this down as a principle.
I det store og hele indgår kompensationsprincippet i brancheaftaler og aftaler på virksomhedsplan og er de facto gennemført.
Full compensation has generally been provided for in sectoral and enterprise-level agreements and implemented in practice.
Det skønnes, at der i 1982 blev skabt eller bevaret mellem 50.000 og 75.000 arbejdspladser, men 40% af de virksomheder, som INSEE adspurgte, erklærede, at produktionen var faldet proportionalt med nedsættelsen af arbejdstiden.
A total of 50,000 to 75,000 jobs is thought to have been created or saved as a result of shorter working hours in 1982, although 40% of the firms questioned by the INSEE stated that there had been a fallingoff of production proportionate to the reduction in working hours.
Arbejdstidsnedsættelser vil fortsat være et væsentligt middel til at foretage tilpasninger på arbejdsmarkedet, men de skal for fremtiden være baseret på direkte aftaler mellem arbejdsmarkedets parter og ikke på lovbestemmelser.
In future the reduction of working hours, whilst remaining an important factor in labour market adjustments, is to be regulated by arrangements between the two sides of industry and not by law.
Arbejdskraftudbuddet og arbejdsløsheden
— The supply of labour and unemployment
På grund af den demografiske udvikling og ændrede holdninger til arbejdslivet er den potentielle erhvervsaktive befolkning steget i hidtil ukendt omfang med 250.000 pr. år i løbet af de seneste år.
As a result of demographic trends and shifts in work patterns, the increase in the potential working population has grown to an historical high of about 250,000 persons per year over the last few years.
I perioden 1982-1984 vil væksten fortsat ligge på mere end 200.000.
It even topped the 200,000 mark for the 1982-1984 period.
Da beskæftigelsen har været faldende siden det andet olieprischok, er den potentielle arbejdsløshed også steget meget kraftigt i denne periode.
With jobs in decline since the second oil crisis, potential unemployment went up rapidly over this same period.
Antallet af registrerede ledige steg fra 1.500.000 i foråret 1980 til ca. 2.000.000 i begyndelsen af 1982, stabiliseredes på dette niveau indtil 1983 for atter at stige til 2.120.000 ved udgangen af 1983.
Actual unemployment, which rose from 1,500,000 in spring 1980 to about 2,000,000 at the beginning of 1982, stabilized at the two million mark until 1983 before moving up to 2,120,000 by the end of 1983.
Denne udvikling, hvor den registrerede arbejdsløshed ligger væsentligt under den potentielle arbejdsløshed, kan tilskrives et fald i erhvervsfrekvensen enten som følge af husholdningernes spontane reaktion eller direkte indgreb i arbejdskraftudbuddet.
This trend, i.e. actual unemployment being much less than potential unemployment, is attributable to a reduction in work participation rates, either through the spontaneous action of households or through deliberate Government policy to influence the supply of labour.
Sigtet med regeringens politik er at mindske erhvervsfrekvensen hos arbejdstagere mellem 55 og 65 år gennem en udvidelse af førtidspensioneringsordningen.
This Government policy seeks to lower the participation rate of workers aged between 55 and 65 by extending the early retirement system.
Således giver "solidaritetskontrakterne", der sætter arbejdstagerne i stand til at gå på førtidspension fra 55 års alderen, en vis indkomstgaranti på betingelse af en aftale om stillingens genbesættelse.
The system of solidarity contracts guarantees workers' resources enabling them to retire early from the age of 55 onwards, subject to an agreement on compensatory recruitment.
Ifølge INSEE skulle 170.000 arbejdstagere have benyttet sig af denne ordning fra 1981 til 1983, og et næsten tilsvarende antal blev ansat til erstatning herfor.
The INSEE has estimated that 170,000 workers took advantage of these measures in 1981-1983, whilst virtually the same number of people were taken on as replacements.
Ved udgangen af 1983 sikrede den nationale beskæftigelsesfond 430.000 førtidspensioneredes indkomst, dvs. 40.000 flere end det foregående år.
The National Employment Fund guaranteed the incomes of 430,000 early retirers under this scheme at the end of 1983, i.e. 40,000 more than the year before.
Alt i alt halverede disse arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger stigningen i arbejdsstyrken i perioden 1982-1983, nemlig fra 470.000 til 230.000 med et tilsvarende fald i den registrerede arbejdsløshed til følge.
All in all, this government labour supply policy cut the growth in the workforce over the period 1982-1983 by 50%, i.e. from 470,000 to 230,000, thus reducing actual unemployment by the same amount.
Ifølge budgettet for 1984 skal lignende bestræbelser opretholdes, men det forekommer umuligt fortsat at opveje den spontane tilgang til arbejdsstyrken i et sådant omfang.
The 1984 budget provides for a continuation of this type of measure although it will not be possible to offset the natural increase in manpower supply to the same extent.
Dette ville kræve nye foranstaltninger udover den nuværende ordning.
To do so would call for new measures, not just the continuation of existing arrangements.
Stigningen i arbejdsløshedsunderstøttelsen og ønsket om et system med et større element af arbejdstilskyndelse resulterede i november 1982 i en reform af arbejdsløshedsydelser til arbejdssøgende.
The rise in the cost of unemployment benefits, coupled with the desire to introduce a system with more of an incentive, led to a reform in November 1982 of the system of benefits for job-seekers.
På grundlag af statistikker fra UNEDIC påpeger INSEE, at antallet af understøttelsesberettigede er faldet med 160.000 som følge af ordningen.
Referring to statistics provided by UNEDIC, the INSEE points out that under this sytem there has been a 160,000 reduction in the number of jobless receiving unemployment benefit.
Uden denne ville der tværtimod have været en stigning på 120.000.
With no such system there would have been a 120,000 increase in the number of beneficiaries.
Dertil kommer, at man som følge af en skærpelse af reglerne for optagelse i den nationale arbejdsformidling ("Agence Nationale pour l'Emploi") har kunnet slette et betydeligt antal arbejdssøgende, som ikke opfyldte de nye krav.
We would add that over the same period the rules governing registration with the National Employment Agency have been tightened and a considerable number of job-seekers have been struck off the register for not meeting the new requirements.
Udsigterne på mellemlang sigt
— Mediumterm outlook
Arbejdsmarkedsudsigterne på mellemlang sigt er præget af stor usikkerhed. Hertil kommer, at husholdningernes holdning til det meget anspændte arbejdsmarked både kan gå i retning af større tilbageholdenhed og en højere erhvervsfrekvens.
There is a large degree of uncertainty about France's mediumterm employment prospects and about whether the very difficult labour market conditions will result in greater discouragement of job-seekers or in a higher participation rate.