natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab med de procedurer, der var omfattet af artikel 65 og 66.
Fifty years of European coal and steel the Treaty negotiations.
I de to første år af EKSF’s levetid ville Jean Monnet ikke gennemtvinge et forbud mod en ny koncentration, for han ønskede, at traktaten om Det Europæiske Forsvarsfællesskab skulle blive vedtaget i Bundestag.
In the first two years of the ECSC, Jean Monnet had not wished to enforce the ban on reconcentration as he wished to ensure that the Bundestag approved the EDC Treaty.
Man kan sige, at de nye koncentrationer blev indledt allerede i 1954 i overensstemmelse med kanslerens ønsker, og at de blev afsluttet i 1960.
It is fair to say that the reconcentrations started in 1954 in accordance with the wishes of the Chancellor and that they ended in 1960.
Seks nye koncerner tegnede sig da for 90 % af den tyske produktion.
Six new groups thus represented 90 % of German production.
Alligevel var der ikke tale om en tilbagevenden til den samme stålindustri som før krigen, for der var sket en stor udskiftning af virksomhedsledelsen (26).
Yet this was not a return to exactly the same steel industry as before the war, since there was now a new generation of employers (25
H. Potthoff fastslog i 1959, at alle de tyske politiske grupper samt fagforeningerne gik ind for koncentrationerne, fordi de ville muliggøre en større rationalisering af produktionen, så man undgik unødvendige investeringer (27).
H. Potthoff stated in 1959 that all German political groups and the trade unions were in favour of the merger as it would make for greater rationalisation of production by avoiding duplication of investments (26
Længe vedrørte koncentrationerne af stålvirksomheder små virksomheder, og de 1 350 koncentrationer, der blev gennemført over en periode på 50 år, omfattede talrige virksomheder, der handlede med jern.
Concentrations of steel firms for a long time concerned small businesses: the figure of 1 350 mergers in 50 years includes a large number of iron merchants.
Koncentrationerne, der fandt sted på nationalt plan, greb om sig efter krisen i 1964, og de største internationale koncentrationer fandt sted i slutningen af århundredet. Figuren i slutningen af kapitel 2 (28) viser, at omorganiseringen navnlig fandt sted omkring
The concentration tendency at national level gathered pace after the 1964 crisis and the largest international concentrations occurred at the end of the century.
Den største af disse koncentrationer berørte de franske, luxembourgske og spanske stålværker.
In short, it can be said that the ECSC did not hold back the reorganisation of European steelmaking.
Usinors aktionærer tegnede sig for 56,6 % af aktierne, mens Arbeds tegnede sig for 23,4 % og Aceralias for 20,1 %.
The question of prices is an important area of economic intervention under the Treaty.
I december 2001 havde koncernen Arcelor flere specielle produkter, navnlig flade produkter i kulstof (49 % af omsætningen), lange produkter i kulstof (14 %) og produkter i rustfrit stål (15 %).
Article 60 bans unfair competitive and discriminatory practices involving prices.
Alt i alt kan man fastslå, at EKSF ikke har lagt en bremse på omorganiseringen af den europæiske stålindustri.
The question of prices does not really arise as far as coal is concerned since, from 1956 onwards, the prices for coal in Europe tended to be aligned downwards on the prices for imported coal.
Den har uden at begrænse fusionerne og koncentrationerne holdt øje med disse i traktatens levetid.
Imports levelled prices, which opened to an ever-wider gap between the cost of producing European coal and its selling price.
Dermed dementeres visse kredses mistanke om, at EKSF stod for centralstyring.
For many years the gap was filled by stepping up national State subsidies.
Prisspørgsmålet var et vigtigt økonomisk interventionsområde i traktaten.
The question of prices was more sensitive in the steel industry.
I artikel 60 præciseres det, at illoyal konkurrence og forskelsbehandling er forbudt hvad angår priser.
It is a cyclical industry, with phases of growth then of recession lasting between seven and nine years.
Følgelig skal virksomhederne offentliggøre de priser og salgsbetingelser, der anvendes på det fælles marked.
When orders decline, firms quickly find themselves in difficulty.
Prisspørgsmålet var ikke egentlig relevant for kuls vedkommende, for i realiteten var priserne på kul i Europa faldet siden 1956, så de lå på linje med priserne på importeret kul.
Low sales affect cash flow, whereas production costs do not fall as it is very difficult to cut output at a stroke; stocks build up quickly.
Importen udlignede priserne, og det medførte en voksende forskel mellem kostprisen for europæisk kul og salgsprisen.
The traditional response of firms is to look for outlets by lowering selling prices and even by selling at any price.
En forskel, der i mange år blev dækket af øgede nationale tilskud.
Undercutting competitors leads to the collapse of prices.
Kul har ikke været omfattet af mekanismer som mekanismerne i den fælles landbrugspolitik.
It was chiefly to cope with these situations that European steelmakers had long been concerting together.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab synspunkt har landmændene haft større held eller tilskud end minearbejderne.
Fifty years of European coal and steel
Når ordrerne falder, bliver situationen hurtigt meget spændt for virksomhederne.
On the one hand, the steelmakers were concerting at national level to determine the level of prices, contrary to the spirit and the letter of the Treaty, and were not even trying to hide the fact, for instance when firms separately published identical price scales.
Manglende afsætning tærer på kapitalen, mens produktionsomkostningerne ikke falder, for det er meget vanskeligt brat at sætte produktionen kraftigt ned; lagrene vokser hurtigt.
Mr Van Der Rest, Chairman of the Groupement des hauts fourneaux et aciéries belges, explained publicly to the Consultative Committee that it was impossible for companies in the same region to have different price lists.
Virksomhedsledernes traditionelle reaktion er at søge afsætningsmarkeder ved at sænke salgspriserne og endog at sælge til en hvilken som helst pris.
In addition, these official prices often did not correspond to the prices actually paid, as steel companies applied various forms of discounts and rebates, for quantity, quality or customer loyalty (28).
Når konkurrerende virksomheder underbyder hinanden, fører det til et kraftigt prisfald.
In addition, however, the High Authority was unable to prevent intervention by the Member States in this field.
Det var hovedsageligt for at imødegå sådanne situationer, at de europæiske stålværker længe inden havde udviklet en aftalepraksis.
France is a well-known example. The government sometimes imposed a complete freeze on steel selling prices, as it did at the start of the 1960s.
EKSF havde sat sig for at regulere prisniveauet, men det var ikke let for Den Høje Myndighed.
The steelmakers complained, claiming that such measures exhausted their cash reserves.
Dels skulle den bidrage til at bekæmpe inflationen i forbrugernes interesse og altså bibeholde lave priser, dels skulle den sørge for, at prisfaldet ikke ødelagde virksomhedernes likviditet.
The government, via the Ministry of Finance, compensated the firms for loss of income by granting them interest subsidies on the loans they had to take out.
Den kunne fastsætte mindstepriser og højestepriser (artikel 61), men den kunne kun offentliggøre højestepriser.
There was also the more general question of ‘competitive’ devaluations that benefited products in the devaluing countries on the Community market and dragged prices downward.
Dette prisspørgsmål var lige så vanskeligt at løse som cirklens kvadratur, og EKSF opgav i realiteten at gribe ind på dette område allerede inden sammenlægningen af Fællesskaberne.
For instance, the French devaluation in December 1958 resulted in protests by German producers.
Dels indgik virksomhederne på nationalt plan aftaler om fastsættelse af prisniveauet i modstrid med traktatens ånd og bogstav, og de lagde dårligt nok skjul på det, idet de f.eks. individuelt offentliggjorde identiske prislister.
They were justified, as French exports benefited signifi -cantly from the devaluation: in 1959, French sales of steel products to Belgium and Luxembourg doubled in comparison with 1958.
Van der Rest, formand for Groupement des hauts-fourneaux et aciéries belges, forklarede offentligt over for Det Rådgivende Udvalg, at det var umuligt, at virksomheder i den samme region kunne have forskellige prislister. Ydermere svarede disse officielle priser ofte ikke til de faktiske transaktionspriser.
There was too much at stake in macroeconomic terms for the governments to remain indifferent: the level of prices for coal and steel determine to a large extent the general level of industrial prices.
I realiteten praktiserede virksomhederne forskellige rabatordninger efter mængde, kvalitet eller kundernes trofasthed (29).
The important decisions in this field were taken by the governments, and the High Authority lacked the political clout to challenge them.
Regeringen gennemtvang nogle gange en fuldstændig blokade af stålpriserne, som det var tilfældet i begyndelsen af 1960’erne.
However, the effect of transport costs on the price of ECSC products was considerable, of the order of 35 % for coal and 20–25 % for steel products.
Branchen protesterede og hævdede, at disse foranstaltninger drænede deres likviditetsbeholdninger.
The share of ECSC products in total Community transport was significant. Concerted action was needed to eliminate or reduce discrimination.
Regeringen kompenserede via finansministeriet for virksomhedernes manglende indtjening ved at indrømme dem rentegodtgørelser på deres lån.
A committee was set up under the High Authority in 1952 which worked in conjunction with the international bodies responsible for these matters.
Hertil kom det mere generelle spørgsmål om »konkurrencemæssige« devalueringer, der favoriserede produkter fra lande, der havde devalueret, på fællesskabsmarkedet og trak priserne nedad.
In the 1950s, rail transport dominated, transport by inland waterway was fairly extensive, whilst road transport was starting to expand.
Den franske devaluering i december 1958 gav således anledning til protester fra de tyske producenter.
The principal objections to harmonising rail tariffs came from Germany.
Den makroøkonomiske indsats var for stor for regeringerne: Prisniveauet for kul og stål var for en stor del bestemmende for det generelle prisniveau for industriprodukter.
Germany used degressive long-distance rates as a land development incentive in the Federal Republic and the negotiators were not about to give them up.
Helt frem til 1990’erne var regeringerne i forskellig grad meget opmærksomme på at dæmpe in-fl flationen i engrospriserne.
However, agreement was reached in 1955 on international rail tariffs.
De vigtigste beslutninger på dette område blev truffet af regeringerne, og Den Høje Myndighed havde ikke tilstrækkelig politisk styrke til at gå imod dem.
This was an important result and it helped to strengthen the transparency of transport prices, but failed to settle the problem of the special rates granted by the rail companies to their customers, especially those in mining and metalworking.
Transportspørgsmålet påvirkede naturligvis prisspørgsmålet.
The officially abolished discriminatory practices reappeared in the form of special tariffs.
Det mobiliserede megen energi, men gav ret magre resultater, for det henhørte ikke direkte under Den Høje Myndigheds kompetenceområde.
In 1966, the High Authority found a way out by claiming that the special tariffs had been introduced in a context of competition against other forms of transport and were therefore not contrary to the Treaty.
Transportomkostningernes indflydelse på priserne på EKSF-produkter var imidlertid meget stor og lå i størrelsesordenen 35 % for kul og 20-25 % for stålprodukter.
The discussions on inland waterways ran up against very strong opposition from the Netherlands.
EKSF-produkternes andel af den samlede fællesskabstransport var betydelig.
It is easy to understand why, in view of what this mode of transport represented in the economy of the country.
En samordning var nødvendig for at fjerne eller nedbringe forskelsbehandlingen.
A ‘Rhine’ agreement was indeed established, but its application was a dead letter given the attitude of the inland waterway transport companies.
I 1952 blev der oprettet en kommission under Den Høje Myndighed, som arbejdede tæt sammen med de internationale organer, der beskæftigede sig med disse spørgsmål.
Lastly, the preliminary discussions on road transport reached an impasse, chiefly owing to the extensive fragmentation of businesses in this sector.
I 50’erne var jernbanetransport fremherskende, bådfarten var stor, og væksten inden for vejtransporten startede.
Overall, the Treaty had an extremely limited influence on transport but, it must be remembered, it was not part of its area of competence.
Den største modstand mod harmonisering af priserne på jernbanetransport kom fra Forbundsrepublikken Tyskland.
The question of customs tariffs is essential and here the policy of the first Community had a major effect.
De degressive langdistancetakster fungerede som et arealplanlægningsredskab i Forbundsrepublikken, og forhandlerne havde ikke til hensigt at give afkald på det. I 1955 nåede man imidlertid frem til en aftale om de internatio-
The principal effect of the disappearance of intra-Community coal tariffs was to allow France to increase its purchases in Germany.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab nale jernbanetakster.
Fifty years of European coal and steel
Det var en ny fordel for Frankrig.
This was a new advantage for France.
Spørgsmålet om told på varer fra tredjelande vedrørte ikke kulmarkedet, hvor der var en mangelsituation i størstedelen af de europæiske lande.
The question of non-Commu-nity tariffs did not concern the coal market, which was dominated by shortages in most European countries.
De lande, der manglede kul, ønskede den billigst mulige energikilde, og der fandtes ingen afgifter.
Countries with shortages wanted coal at the lowest possible cost and there was no tax.
Importen har været voksende i disse 50 år (se nedenstående figur).
Imports grew over the 50 years (see the graph below).
I starten kom den fra USA og mindre regelmæssigt fra Det Forenede Kongerige, mens Polen var den tredjestørste leverandør. Senere tillod prisfaldet på søtransport Europa at importere kul fra mange forskellige geografiske områder (Sydafrika osv.).
Initially, they came from the USA, less regularly from the United Kingdom, with Poland in third place.
Import af kul til EU-15
Coal imported into the EU-15
Eksport af kul fra EU-15
Coal exported from the EU-15
Underskuddet på den europæiske handelsbalance voksede kraftigt efter den første oliekrise.
The European trade balance deficit has expanded considerably since the first oil shock.
60’erne var stigningen i samhandelen den største konsekvens af det fælles marked.
Chapter 2 Limitations and successes of the common market for coal and steel
) Den 1.2.1952 for kuls vedkommende og den 1.5.1953 for stål.
By contrast, the question of customs protection is very important where steel products are concerned.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab
In the medium term, until the mid-1960s, the main consequence of the common market was the rise in interpenetration.
Udveksling af stålprodukter (FR/DE/BLØU)
Steel trade between France/FRG/BLEU
Frankrigs eksport til BLØU
French exports to BLEU
Handelen med stålprodukter mellem De Seks voksede konstant.
The volume of the steel trade between the Six grew steadily.
Dette perspektiv var ventet og frygtet af nogle, navnlig af de fran- ske stålvirksomheder, der frygtede en invasion af tyske produkter (31).
This was an expected result, feared by some, especially the French steelmakers who believed that German products would flood in (30).
Samhandelen voksede betydeligt mellem de fire store producenter, mens den var marginal i Italien og Nederlandene. Det uventede var imidlertid den succes, som jernværkerne i BLØU (Den Belgisk-luxem-bourgske Økonomiske Union) fik.
Interpenetration increased significantly between the four major producers, but was marginal in Italy and the Netherlands.
Salget i Frankrig blev tredoblet mellem 1955 og 1965; Belgiens og Luxembourgs salg i Forbundsrepublikken Tyskland fordobledes i samme periode, mens Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig solgte meget lidt til BLØU.
Their sales in France rose threefold between 1955 and 1965; Belgo-Luxembourg sales to Germany doubled during the same period, although Germany and France sold very
Det andet aspekt, der fremgår af omsætningen,
) 1 February 1952 for coal, 1 May 1953 for steel.
) I EKSF-statistikkerne er Saar angivet særskilt frem til 1959.
) In the ECSC statistics, the Land of Saar counted separately until 1959.
For at lette læsningen har vi tilføjet produktionen i Saar og i Forbundsrepublikken Tyskland i de figurer, vi præsenterer.
To make the tables easier to read, the output figure for the Saar and for Germany have been combined in our charts.
43 vedrører den fransktyske handel: Den udviklede sig på begge sider, men i modsætning til den frygt, som de franske stålværker gav udtryk for på tidspunktet for vedtagelsen af Schuman-planen, var denne handel i det store og hele i ligevægt, når man ser på mængder.
The other aspect revealed by the figures concerns trade between France and Germany: it increased in both countries but, contrary to the fears expressed by French steelmakers when the Schuman Plan was introduced, the volumes traded were generally in balance.
De tyske produkter, der blev solgt på det franske marked, var forarbejdede produkter, navnlig stålplader, som den franske bilindustri havde stor brug for. Omvendt erobrede stålprodukter fra Lorraine nye markeder, navnlig i Sydtyskland.
The German products sold on the French market were finished products, especially sheet steel, which was particularly needed by the French motor vehicle industry.
Man må indrømme, at de offentlige myndigheder i Frankrig havde taget fejl af fællesmarkedets fremtid.
It must be admitted that the French public authorities had been wrong about the future of the common market.
Industriministeriets direktør for stålindustrien forudsagde i 1950 følgende: »Belgien synes at stå dårligt på alle måder, undtagen hvad angår dets udstyr. […] Italiens stålindustri er af en sådan karakter, at den kun kan blive en sekundær partner« (32).
The Director of Steel at the Industry Ministry foresaw in 1950: “Belgium seems poorly placed in every respect, save as regards its plant. ... Given Italy’s steel industry capacity it will be no more than a secondary partner” (31).
Mange år senere i 1977 havde den franske stålsektors faglige organisation stadig et forældet syn på dette spørgsmål.
Years later, in 1977, the French steelmakers organisation continued to defend its archaic view.
Den udarbejdede en meget negativ status over EKSF’s indsats. »Som en normal konsekvens — der også var ønsket af traktatens ophavsmænd — af åbningen af grænserne har handelen med stål mellem de seks lande udviklet sig hurtigt og vendt op og ned på de tidligere strømme.
It produced a very negative assessment of the ECSC’s activities. ‘The steel trade between the six countries developed rapidly, overturning previous trends, which is the natural consequence — and the one anticipated by the authors of the Treaty — of opening frontiers.
I de europæiske myndigheders doktrin blev en øget samhandel et mål i sig selv.
In the philosophy of the European authorities, the increase in “interpenetration” even became an end in itself.
Den franske stålindustri øgede således sine salgsbestræbelser på de franske markeder. Men den markedsøkonomi, som var defineret af EKSF, indebar som en logisk konsekvens frie salgspriser på stål.
The French steel industry thus increased its efforts to sell on French markets.
I realiteten accepteredes denne uundværlige frihed først i Frankrig efter mange år, og den kunne ikke efterfølgende udøves uden for snævrere rammer end hos vore konkurrenter.
In reality, that essential freedom was allowed in France only after many years and only then within narrower limits than our competitors.
Dette kroniske modsætningsforhold mellem traktatens liberalistiske krav og den nationale politiks krav skulle få store konsekvenser for de franske stålvirksomheders finansielle situation.
This chronic contradiction between the liberalism imposed by the Treaty and the demands of national policy was to have serious consequences for the financial position of French steel undertakings.
Disse konsekvenser viste sig allerede fra den langvarige konjunkturnedgang, der begyndte i 1963.« Disse anklager suppleres af et genopsving i den franske stålindustris økonomiske nationalisme: »Uden at benægte betydningen af den øgede samhandel er det sandsynligt, at de forskellige stålindustrier ikke ville befinde sig i den som oftest dramatiske situation, som de nu befandt sig i, hvis
They were felt with the arrival of the prolonged economic decline that began in 1963.’ This indictment was supplemented by a resurgence of the economic nationalism of French steel: ‘Whilst not denying the value of an expansion of trade, it is likely that the national steel industries would not currently be facing what in
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab de hver især havde kunnet koncentrere sig om at forsyne deres egne markeder uden for enhver pris at forsøge at trænge ind på markederne i nabolandene.
43 most cases is a serious crisis if they had each been able to supply their own market first without seeking to penetrate neighbouring markets at any cost.
Det ville have ført til større prisstabilitet, og det er ikke usandsynligt, at det også ville have været en fordel for brugerne« (33).
There would have been greater price stability and it is likely that consumers would have benefited’ (32).
Ministeriets forudsigelser og arbejdsgivernes fortolkninger var fuldstændig forkerte.
These ministerial forecasts and employers’ interpretations were completely wrong.
I modsætning til embedsmændenes og branchens påstande har det fælles marked været en vindersituation for alle de store producenter, selv om den på mellemlang sigt har været en større fordel for BLØU end for alle de andre.
Contrary to whatoffi cials and the industry claim, the common market was a ‘win–win’ situation for the major producers, even if it benefited the BLEU even more in the medium term than all the others.
Over for tredjelande var toldtariffen overladt til de enkelte landes skøn, i modsætning til hvad der gør sig gældende for EØF, der indførte en fælles ekstern toldtarif.
Tariffs for third countries were left to the discretion of each country, unlike the EEC which laid down a common external tariff.
I 1952 var der store forskelle mellem toldtarifferne for EKSF’s stålprodukter.
In 1952, there were major price differences in ECSC steel products.
Jo mere forarbejdede produkterne var, des højere var tolden, for landene ønskede at beholde den merværdi, som forarbejdningen resulterede i.
The more developed a product, the higher the price, as the countries wished to retain the added value of the processing.
Toldtarifferne gradueredes i forhold til landenes specialisering inden for stålindustrien (jf. nedenstående tabel).
They varied according to the steel specialisation of the country concerned (see table below).
Uforarbejdet stål og halvfabrikata
Crude and semi-finished steel
Varmeforarbejdede produkter
Hot-finished steel products
Færdigforarbejdede produkter
Finished steel products
Mens Nederlandene og Italien kun eksporterede lidt, i det mindste i begyndelsen af traktatens levetid for Italiens vedkommende, var de fire øvrige lande fuldbefarne inden for eksportverdenen.
Although the Netherlands and Italy exported little, at least in the early days of the Treaty where Italy was concerned, the other four countries were world export champions: in 1965, Germany exported 9 546 million tonnes of steel products, the BLEU 9 516 million and France 6 657 million.