natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det faldt i tråd med disse forslag i en sådan grad, at Frankfurter Allgemeine Zeitung den 11. maj kunne bringe overskriften: »Tyskland havde allerede fremsat forslaget«. Kansleren, der søgte at genoprette sit lands demokratiske legitimitet og internationale position, kunne kun være tilfreds med udsigten til en ny fælles dynamik med Frankrig.
It met those concerns so well, in fact, that on 11 May the Frankfurter Allgemeine Zeitung ran the headline ‘Germany had already put forward the proposal’.
Navnlig to målsætninger fangede hans opmærksomhed.
He was particularly interested in two of the objectives.
Genforeningen af Saar med Forbundsrepublikken forblev et centralt spørgsmål frem til 1955 og gav anledning til en brevveksling i forbindelse med underskrivelsen af Paris-traktaten. Kansleren anerkendte ikke Saars status, da han underskrev traktaten.
The reintegration of the Saar into the Federal Republic would remain a major issue until 1955 and was the subject of an exchange of letters when the Treaty of Paris was signed.
Endvidere delte den tyske regering ikke ønsket om at opløse kul- og stålkartellerne, og på dette punkt fortolkede den traktaten anderledes end Frankrig.
Nor did the German government wish to dismantle the steel and coal cartels and it would interpret the Treaty differently from France on this point.
Hvorfor vælge kul og stål som begyndelsen på den økonomiske integration frem for andre sektorer såsom energi og transport?
Why choose coal and steel as the foundation on which to build economic integration rather than other sectors such as energy and transport?
Ophavsmændene til erklæringen overvejede faktisk flere hypoteser.
The authors of the Declaration had indeed considered several options.
Reelt var valget først og fremmest symbolsk og politisk.
Their eventual choice was taken primarily for symbolic and political reasons.
I denne periode var kul den vigtigste energiform, grundlaget for enhver aktivitet.
In those days, coal was the main form of energy, the basis of all activities.
Størstedelen af lokomotiverne var dampdrevne.
Most trains were steam powered.
Stål blev anset for at være grundlaget for landenes magt.
Steel was regarded as the foundation of a country’s power.
De producerede mængder var indikatorer for landenes stilling i forhold til hinanden.
The tonnage a country produced was an indicator of its position in the hierarchy of nations.
Der skal her mindes om, at Europa var en stormagt inden for disse industrier.
It must be remembered that Europe was a major power in these industries.
I 50’erne udgjorde arbejdstagerne inden for kul- og stålindustrien omkring 5% af arbejdstagerne inden for industrien i de seks oprindelige medlemsstater, men den tegnede sig for 16% af verdens produktion af kul og 20% af produktionen af stål.
Coal and steelworkers in the 1950s accounted overall for some 5 % of the industrial workforce in the Europe of Six, but produced 16 % of world coal output and 20 % of world steel output.
Endvidere var organisationsformerne inden for disse to industrier for mange europæere minder, der var forbundet med den frygtelige
Furthermore, the way in which the two industries were organised was for many Europeans a reminder of the terrible times they had just come through.
9 tid, de lige havde gennemlevet. I Frankrig var kul og stål ensbetydende med kulmineudvalget (Comité des Houillères) og den franske jernring (Comité des Forges) med deres reelle eller formodede forbindelser til de »200 familier«, der blev anset for at dominere det politiske liv mellem de to verdenskrige.
9 whether real or imagined, with the ‘200 families’ who were said to dominate political life between the two wars.
I Tyskland og andre steder var koncernernes magt, kul- og stålkartellernes kraftige koncentration og deres hemmelige aftaler med naziregimet også beskæmmende minder.
In Germany and elsewhere, the power of the groups (Konzern), the close integration of the coal and steel cartels and their collusion with the Nazi regime were all nasty memories.
Ved at placere disse to industrier under en fælles europæisk overhøjhed kunne man således forsikre borgerne om, at der fandtes en fredelig fremtid for Europa.
By placing the two industries under the European banner, the public was being reassured that the future of Europe was a peaceful one.
Endelig, og dette var ikke nogen lille detalje i det store billede, var der de kortsigtede perspektiver. Der var stor mangel på kul, som man måtte importere fra USA til høje priser.
Last, although very far from least in the sequence of events, there were the short-term constraints.
Der var et enormt behov for stål i forbindelse med genopbygningen af kontinentet.
There was huge demand for steel to meet the needs of a continent that was being rebuilt.
Alligevel forudså eksperterne allerede i 1949, at den store efterspørgsel efter stål inden længe ville være tilfredsstillet, fordi de øjeblikkelige behov kunne opfyldes.
However, the experts believed as early as 1949 that the huge ‘steel famine’ would soon end, since immediate needs could be met.
Der blev holdt møder mellem eksperterne for at foregribe udviklingen på markedet.
Industrialists held meetings to prepare for the reversal of the market.
Der gik rygter: Virksomhedsejerne i den europæiske stålindustri forberedte sig på at genetablere førkrigstidens stålkartel.
Rumours abounded: the European steel bosses started gearing up for a return to the pre-war steel cartels.
Derfor havde initiativet til Schumanplanen til formål at give de politiske kræfter forrang frem for de økonomiske kræfter.
The Schuman Plan was therefore designed to give the political authorities the upper hand over economic forces.
I realiteten tog eksperterne og rygterne fejl. I stedet for at svækkes oplevede det europæiske stålmarked et meget kraftigt opsving i løbet af sommeren 1950.
The experts and the rumours were wrong: far from collapsing, the European steel market recovered strongly in the summer of 1950.
Det var imidlertid stort set uforudseeligt, da det var de indirekte følger af Korea-krigen, idet de amerikanske ordrer stimulerede verdens stålmarked kraftigt.
But it had been largely unpredictable since it was one of the indirect consequences of the Korean War: US orders were stimulating the world metalworking market.
Dette konjunkturbestemte genopsving faldt yderligere sammen med de europæiske samfunds indtræden i masseforbrugets æra.
This economic revival would eventually lead European companies into the era of mass consumption.
Automobilmarkedet forbrugte uanede mængder af stål.
The motor vehicle market would absorb undreamt of quantities of steel.
Rygterne tog også fejl.
The rumours were wrong as well.
Den gode internationale forståelse mellem virksomhedsejerne i stålindustrien var en myte.
The good international relations of the steelmakers were a myth.
Mellemkrigstidens kartel havde aldrig rigtigt fungeret, og i begyndelsen af 1950 var virksomhedsejerne langt fra at have fundet frem til en ny forståelse.
The inter-war cartels had in fact never worked very well and, at the start of the 1950s, industrialists were still far from any agreement.
Men for de mænd, der foreslog Schuman-planen, var det en god lejlighed, og den varige genopretning af markedet skulle i høj grad lette oprettelsen af det første fællesmarked.
However, it was the right time for the men proposing the Schuman Plan, and the sustainable recovery of the market would greatly facilitate the setting-up of the first common market.
Endelig var der de øjeblikkelige krav.
There were still some immediate problems to be solved.
Opmuntret af den amerikanske støtte kom den tyske stålindustri hurtigt på fode igen.
Boosted by US support, German steel was recovering rapidly.
Den forventedes inden længe at nå det loft på 11 mio. tons stål, som besæt-
It was about to reach the 11 million tonnes ceiling imposed on it by the occupation authorities.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab telsesmagterne havde fastsat.
Fifty years of European coal and steel
Det betød også, at den ville overstige den franske produktion, der var begrænset af forældet og nedslidt udstyr.
London which would authorise Germany to exceed the authorised production ceiling.
Fremtiden for International Ruhr Authority, der kontrollerede produktionen i denne vitale region, var usikker.
The future of the International Authority of the Ruhr, which controlled output in this vital region, was considered.
Dens opgaver blev faktisk senere overført til EKSF.
Its duties were eventually transferred to the ECSC.
Shuman-erklæringen tog også udgangspunkt i disse beregninger.
The Schuman Declaration also stemmed from these calculations.
Den omfattede atter andre beregninger.
And it included a number of others.
Nogle forestillede sig, at oprettelsen af en »pool«, som man sagde dengang, ville give Frankrig mulighed for at skaffe sig den mængde koks fra Ruhr, der var nødvendig for landet, til en lavere pris.
Some believed that the creation of a ‘pool’, as it was then called, would allow France to obtain the Ruhr coke on which it depended at a far better price.
De franske automobilfabrikanter, navnlig Renault, fastslog, at det fælles marked ville gøre det muligt at skaffe billigere tysk stål af højere kvalitet til deres fabrikker.
French car manufacturers, especially Renault, claimed that the common market would allow them to obtain better-quality German sheet steel for their factories at lower prices.
Nogle beregninger kom på tværs af andre beregninger, og det er helt sikkert en af nøglefaktorerne til succesen.
The calculations of all parties tended to converge and this was certainly one of the keys to success.
Jean Monnet fastslog ved flere lejligheder, at det vigtigste ikke var hele foretagendets økonomiske dimension: »Vort Fællesskab er ikke en sammenslutning af kul- og stålproducenter, det er starten på Europa« (2).
Jean Monnet said on several occasions that the economic dimension was not the key aspect of the project: ‘Our Community is not an association of coal and steel producers, it is the start of Europe’ (1).
Denne vision understreger den politiske dimension af Schuman-planen.
This view favours the political explanation for the Schuman Plan.
Som modsætning hertil kan nævnes en tidligere europæisk kommissærs holdning, der lægger vægt på projektets økonomiske dimension: »EKSF’s store fortjeneste er, at det ikke har forsøgt at forene europæerne omkring en kulturel konstruktion — med et indhold, der er vanskeligt at udvikle — heller ikke omkring en politisk konstruktion — Folkeforbundets nederlag var ikke glemt i denne periode — og heller ikke omkring en militær konstruktion — Det Europæiske Forsvarsfællesskabs fiasko legitimerede efterfølgende kul- og stålsamarbejdet« (3).
A contrasting opinion is that of a former European Commissioner who emphasises the economic dimension of the plan, ‘The great merit of the ECSC is that it did not seek to unite Europeans around a cultural edifice, which would have been difficult to nourish, or around a political construct — the failure of the SDN was still fresh in people’s minds at the time, or around a military edifice, the fiasco of the CED having subsequently validated the coal/steel project’ (2).
Schuman-pla-nens succes og den hurtige vedtagelse af Paris-traktaten kan hovedsageligt tilskrives et heldigt sammenfald af politiske og økonomiske målsætninger. Et sammenfald, der skabte en vindersituation.
As far as we are concerned, the success of the Schuman Plan and the speedy adoption of the Paris Treaty are essentially due to a happy conjunction of political and economic objectives; a conjunction that created a winning situation.
Kommissionen, i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab gennem halvtreds år: fireogtredive vidnesbyrd (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
) Yves-Thibaud de Silguy, Director-General of Suez, former Member of the European Commission, in Fifty years of the European Coal and Steel Community, 34 different perspectives (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
Paris-traktaten adskiller sig fra de traktater, der senere markerede den europæiske integration.
The Treaty of Paris differs from those that contributed later to the history of European construction.
Dens varighed var begrænset, mens de efterfølgende traktater har en ubegrænset varighed.
It was to expire after 50 years, whereas those that followed were of unlimited duration.
Faktisk var man ikke særligt opmærksomme på dette punkt, før man i starten af 1990’erne blev opmærksomme på, at traktatens udløb nu nærmede sig, og man indledte en debat om, hvad der burde gøres.
Not much attention was paid to this point until the beginning of the 1990s when, with expiry in sight, discussion started on what should be done.
Den begrænsede varighed blev sandsynligvis indført på foranledning af Beneluxlandene, som ikke ønskede at »underskrive en blankocheck« for en ubegrænset periode.
The limited duration had probably been introduced at the request of the Benelux countries which had not wanted to sign a ‘blank cheque’ for an unspecified period.
Traktatens ophavsmænd kunne naturligvis ikke vide, at opsplitningen af Europa i to blokke 50 år senere ville være udvisket med sovjetsystemets sammenbrud, at den europæiske kulindustri ville være næsten forsvundet, og at kontinentets stålindustri ville have en hidtil ukendt form. I grunden var EKSF udformet som en helt og aldeles midlertidig foranstaltning: Andre sektorer skulle hurtigt følge kul- og stålsektorens eksempel og tilslutte sig en europæisk konstruktion, som
The authors of the Treaty could not of course have envisaged that 50 years later, the division of Europe into two blocs would disappear with the breakdown of the Soviet system, that European coal would have virtually disappeared and that steelmaking in Europe would take on a completely new form.
Halvtreds år med Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab man dengang ikke var bange for at kalde overnational (4). I denne pionertraktat defineredes de aktioner, der umiddelbart kunne gennemføres, mens integrationen i EØF-traktatens tilfælde skulle foregå mere gradvist.
Fifty years of European coal and steel supranational construction (3).
EKSF’s toldbarrierer ophævet næsten øjeblikkeligt. Det betød også, at starten var meget betydningsfuld, idet det blev bestemt, hvordan reglerne skulle fungere, men der var ikke nogen særlig stor manøvremargen, når det gjaldt tilpasning til ændringer.
For example, ECSC customs barriers were abolished almost immediately; hence, also, the importance of the beginning, which established how the rules operate but failed to leave much room for manoeuvre in order to adapt to change.
Det er næsten kun artikel 95, der beskæftiger sig med »de tilfælde, som ikke omhandles« i traktaten.
Article 95 is virtually alone in dealing with ‘cases not provided for’ in the Treaty.
Traktaten er både præcis og nøgtern, den består af 100 artikler, dvs. væsentligt færre end de efterfølgende traktater i den europæiske integrations historie.
The Treaty was both precise and moderate; it consisted of 100 articles, distinctly fewer than those that would follow in the history of European construction.
Jacques Delors formulerede det således: »EKSFtraktaten havde det hele«.
As Jacques Delors said, ‘the ECSC Treaty had everything’.
Kort fortalt havde den følgende generelle målsætninger: at overvåge forsyningen af det fælles marked, at sikre forbrugerne sammenlignelige vilkår, at overvåge fastsættelsen af de lavest mulige priser, at tilskynde virksomhederne til at udvikle deres produktionsapparat, at fremme forbedringen af arbejdskraftens leve- og arbejdsvilkår, at fremme den internationale samhandel og afskaffe protektionismen.
The general objectives were in essence as follows: to ensure supply to the common market, to ensure that consumers enjoy comparable conditions, to ensure the establishment of the lowest prices, to encourage firms to develop their production potential, to promote improved living and working conditions for workers and to promote international trade and banish protectionism.
Optimismen i starten og oprettelse af institutionerne
The early optimism and the setting-up of the institutions
Oprettelsen af det første Fællesskab medførte sin del af forudsigelige kontroverser i de internationale forhandlinger. Som eksempel kan nævnes placeringen af EKSF’s hovedsæde. Liège, Saarbrücken, Strasbourg, Bruxelles og endog Torino blev nævnt, før man blev enige om et kompromis.
The setting-up of the first Community produced its share of foreseeable controversy that occurs in any international negotiations.
Den Høje Myndighed blev placeret i Luxembourg og den fremtidige fælles forsamling i Strasbourg, hvor Europarådet allerede havde hjemme.
The High Authority would be in Luxembourg and the future Common Assembly in Strasbourg, which already housed the Council of Europe.
Disse drøftelser betyder dog kun lidt, nu hvor tingene er kommet på afstand, og det klima af optimisme og den entusiasme, som aktørernes udtalelser vidner om, bør også fremhæves.
However, those discussions seem less important with the passage of time and there was also the climate of optimism and enthusiasm described by those involved.
Det drejede sig om at basere freden på økonomisk samarbejde og om at indlede en proces mod »en stadig tættere union« (5). Efter kul og stål skulle andre
The aim was to establish peace on the basis of economic cooperation and to start moving towards ‘an ever closer union’ (4
) Selv om traktaten er meget diskret på dette punkt: Ordet optræder kun én gang i artikel 9.
) Even if the Treaty does not labour this point: the word appears only once, in Article 9.
13 aktiviteter integreres efter det samme mønster. En arbejdsgiver inden for den franske stålindustri, der mødte Jean Monnet den 6. ok to ber 1952, gengav samtalen således: »Jean Monnet er meget optimistisk og mener, at der inden for to år kan oprettes en fælles hær, en fælles politisk myndighed og indføres en fælles valuta i Europa, og i denne rækkefølge« (6).
13 considers that it will take two more years to have an army, a political author- ity and a common European currency, in that order’ (5
Man kan forstå disse følelser, når man tager følgende enkle kendsgerninger i betragtning: Det at skabe noget nyt, navnlig i en international sammenhæng, var i sig selv en kilde til begejstring.
These sentiments can be explained quite simply: building something new is inspiring, especially in an international context.
For medlemmerne af Den Høje Myndighed eller nye europæiske tjenestemænd, som havde en vision for Europas fremtid, var det starten på et projekt.
For those, members of the High Authority or new European officials, who had a vision of the future of Europe, it was the start of a project.
Desuden var lønningerne og de generelle vilkår særdeles gode.
The salaries and general conditions were also significant.
Ganske vist var Storhertugdømmet Luxembourgs hovedstad dengang endnu ikke det store internationale aktivitetscenter, den siden hen er blevet.
It is true that, at the time, the capital of the Grand Duchy was not as yet the large international centre that it has become.
Og hvad der var mere alvorligt, så strakte entusiasmen sig i hovedsagen kun til de personer, der var direkte impliceret.
Of greater concern was the fact that the enthusiasm was generally felt only by those directly involved.
Til trods for visse mediers forsøg på at dække begivenheden tyder alt på, at oprettelsen af EKSF i 1952 ikke vakte større interesse blandt borgerne.
Despite the attempts of several media to cover the event, there was every indication that the inauguration of the ECSC in 1952 was not of particular concern to the general public.
Dette så meget desto mere som europæernes største bekymring på det tidspunkt var kontinentets forsvar.
Especially as the major preoccupation of Europeans at the time was the defence of Europe.
Under alle omstændigheder blev institutionerne oprettet ret hurtigt, hvilket bekræfter indtrykket af en oprindelig dynamik.
In any event, the institutions were set up fairly quickly, which con-fi firms the initial dynamism.
Mellem august 1952, hvor Den Høje Myndighed blev oprettet, og årets udgang blev EKSF parat til at begynde arbejdet.
Between August 1952, when the High Authority was established, and the end of the year, the ECSC was ready to start.
Det første Fællesskabs institutionelle originalitet var den toleddede størrelse, der forenede et organ med overnationale beføjelser, Den Høje Myndighed, og et Ministerråd, hvor medlemsstaternes synspunkter kom til udtryk.
The institutional originality of the first Community was the binomial which combined a supranational body, the High Authority, with a Council of Ministers where the views of Member States were expressed.
EKSF var således baseret på den klassiske magtdeling mellem Den Høje Myndighed, den fælles forsamling og Domstolen, hvortil kommer Rådet, og udgjorde med Jacques Delors’ ord »et institutionelt kvadrat«.
The ECSC is based on a classical distribution of power between the High Authority, the Common Assembly and the Court of Justice, plus the Council, to form what Jacques Delors described as the ‘institutional square’.
Disse bestemmelser lå til grund for en stor del af de fremtidige fællesskabsinstitutioner.
These measures underpinned much of the future Community institutions.
De ni første medlemmer af Den Høje Myndighed var: to franskmænd, Jean Monnet, der var formand (1952-1955), og Léon Daum; to tyskere, Franz Etzel, der spillede en betydelig rolle sammen med Jean Monnet, og Heinz Pottof; to belgiere, Albert Coppé og Paul Finet; en italiener, Enzo Giacchero; en luxembourger, Albert Wehrer, og en nederlænder, Dirk Spierenburg.
The first nine members of the High Authority consisted of two Frenchmen, Jean Monnet, who was the first President (1952–55), and Léon Daum; two Germans, Franz Etzel, who played a very significant part at the side of Monnet, and Heinz Potthoff; two Belgians, Albert Coppé and Paul Finet; an Italian, Enzo Giacchero; a Luxembourger, Albert Wehrer; and a Dutchman, Dirk Spierenburg.
Ud fra et rent fagligt synspunkt bestod denne gruppe af tre politikere (A. Coppé, F. Etzel og E. Giacchero), to tjenestemænd og diplomater (D. Spierenburg og A. Wehrer), to fagforeningsmænd (P. Finet og H. Pottof), en enkelt arbejdsgiver fra industrien (L. Daum) og Jean Monnet, der ikke kan klassificeres. ceres.
From the socio-occupational standpoint, this group comprises three politicians (A. Coppé, F. Etzel and E. Giacchero), two civil servants and diplomats (D. Spierenburg and A. Wehrer), two trade unionists (P. Finet and H. Potthoff), only one industrial employer (L. Daum) and the indefinable J. Monnet.
Det er ikke nødvendigt at beskæftige sig yderligere med disse mænds biografi og heller ikke med de 17 personer, der sad i Den Høje Myndighed mellem 1952 og 1967.
There is no need here to detail the biographies of these men or the 17 individuals appointed to the High Authority between 1952 and 1967.
De er relativt kendte, selv om der er fremkommet meget få oplysninger om, hvad disse mænd lavede før og efter deres deltagelse i Den Høje Myndighed.
They are relatively well-known, even if very little information was given about their achievements before or after their participation in the High Authority.
Ved man f.eks., at Franz Etzel spillede en vigtig rolle i udformningen af de kristelige demokraters (CDU) økonomiske program?
Who is aware, for example, that Frantz Etzel played an important part in drawing up the economic programme of the Christian Democrats (CDU)?
Han var en af ophavsmændene til Düsseldorf-direktiverne (Düsseldorfer Leitsätze), der i 1949 fastlagde CDU’s økonomiske principper og et af dets centrale begreber: »den sociale markedsøkonomi«, der er defineret som et kompromis mellem planøkonomien og den liberale økonomi, idet sidstnævnte dog har større indflydelse på den fastlagte model end førstnævnte (8).
He was one of the authors of the ‘Düsseldorf directives’ (Düsseldorfer Leitsätze), which, in 1949, had laid down the economic principles of the CDU and one of its central concepts, ‘a social market economy’, defined as a compromise between a planned economy and a free market economy, the latter none the less having more influence on the model adopted than the former (7).
Medlemmerne af Den Høje Myndighed for EKSF
Members of the ECSC High Authority