natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under disse omstændigheder var det ikke nødvendigt at tage stilling til, om der overho­vedet kunne være tale om en tingfæstning af krav på det børnebidrag, som den italien­ske dommer, uden at der var nedlagt påstand herom, skulle fastsætte i separationsdom­men.
In these circumstances the question could remain open whether the issue of child maintenance which the Italian court had to determine in the separation order even though no application had been made therefor could be re­garded as a lis alibi pendens at all.
Sagsgenstanden var også, i hvert fald til dels, den samme, nemlig med hensyn til underholdsbidraget for fremtiden.
The subject­matter of the proceedings was also identical, albeit only partly, that is to say with regard to future maintenance.
Imidler­tid var hustruens krav ikke blevet fremsat for den italienske ret.
However, the wife's claims were not pending in the Italian court.
Spørgsmålet, om tingfæstning er sket i udlandet, skal bedømmes efter den lov, der gælder for den udenlandske ret.
The question whether there was a lis pendens abroad was to be decided according to the foreign lex fori.
Dels opnår man på denne måde snarest, at spørgsmå­let om, ved hvilken ret sagen først er blevet anlagt, bedømmes ens af begge retter, hvil­ket er ønskeligt af hensyn til overensstemmelsen mellem afgørelserne.
In the first place, this would be the easiest way of ensuring that the question as to which court had first been seised of the matter was answered in the same way by both courts, which was desirable in the interest of harmony of judgments in the international context.
Dels er det påkrævet, at bedømmelsen sker efter udenlandsk ret, når henses til formålet med indsi­gelsen om litispendens.
In the second place, the purpose of the plea of lis alibi pendens required that it should be decided under the foreign law.
Den tjener til at beskytte sagsøgte mod generne ved en ny sag efter litispendensvirkningens indtræden og til at undgå uforenelige afgørelser.
The plea served to protect the defendant once the case was pending from the burden of a second trial and to avoid ir­reconcilable judgments.
Ud fra begge synspunkter ville der imidlertid ikke være grund til at lade en sag falde, fordi der verserede en sag i udlandet, hvis sagen slet ikke verserede i henhold til den udenland­ske procesret.
From both points of view, however, it would be injudicious to allow proceedings to founder because of lis pendens in a foreign State if, under the procedural law of that foreign State, the case was not yet actually pending there.
Dette synspunkt fremgik også af den officielle rapport vedrørende kon­ventionen og den relevante litteratur.
The same view was taken in the official report on the Convention and in the literature.
Heroverfor kunne princippet om, at procesretten bestemmes efter den lov, der gælder for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, ikke spille nogen rolle i den foreliggende sammenhæng.
In contrast, the principle that the procedural law should be determined in accordance
(fortsat 2) tingfæstning forudsætter, at kravet er »gjort gældende«.
(continued 2) with the lex fori of the court seised played no role in this connection.
Hustruen havde imidlertid ikke gjort gældende, at der skulle træffes endelig afgørelse om underholdsbidraget, og retten havde heller ikke truffet en sådan afgørelse.
It applied solely to the court's own procedure, including the question whether a legal effect which had occurred in the foreign State was to be taken into consideration in the context of its own procedure, not, however, the question whether, and if so to what extent, the legal effect in question had occurred in the foreign State.
Den havde tværtimod på grundlag af ægtemandens beredvillighed og uden at efterprøve hans oplysninger fastsat et forelø­bigt, månedligt beløb uden at undersøge, om de relevante betingelser i loven var over­holdt.
Instead, because the husband was willing and without examining the particu­lars supplied by him, the court had set a monthly amount by way of interim relief, with­out examining the relevant legal requirements.
Ved at anmode om, at det i afgørelsen fastsatte beløb forhøjedes, havde hustruen kun taget stilling til denne foreløbige sag.
Inasmuch as the wife had asked to have the amount set down in that order raised, she had entered an appearance only in those interlocutory proceedings.
Derimod søgte hun med den i Tyskland an­lagte sag alene at opnå en afgørelse af spørgsmålet om underholdsbidraget under en domssag.
In contrast, she was seeking a maintenance settlement in or­dinary judicial proceedings solely in the action before the German court.
IPRax 1990, 234, kommenteret af Mansel, 214; IPRspr. 1989, nr. 210; Jb.It.R. 1992, 269
IPRax 1990, 234, Note: Mansel, 214; IPRspr.
Litispendens — procesunderretning efter beslutning truffet af en dommer i en italiensk sag — »krav« i konventionens artikel 21 's forstand — det afgøres efter lovgivningen i den stat, hvor sagen først er anlagt, om sagsgenstanden er den samme — der tages hensyn til den verserende sag til trods for, at sagsbehandlingstiden angivelig er lang i den stat, hvor sagen først er anlagt
Lis pendens — Third­party notice following a court order in Italian proceedings — 'Pro­ceedings' within the meaning of Article 21 of the Convention — Determination of the identity of the subject matter of the action under the law of the first State — Regard had to lis pendens despite the alleged lengthy duration of proceedings in the first State
Sagsøgerne, et ægtepar bosat i Tyskland, blev kvæstet på en vandresti i Sydtyrol (Ita­lien), da sagsøgte, som ligeledes var bosat i Tyskland, og en italiensk statsborger, som begge var til hest, nærmede sig dem.
The plaintiffs, a married couple domiciled in Germany, were injured when walking on a footpath in South Tyrol (Italy) when they were approached by the defendant, also domiciled in Germany, and an Italian national, who were both mounted on horses.
Sagsøgerne anlagde efter denne hændelse erstat­ningssag mod den italienske rytter ved retten i Bolzano.
On the basis of that incident the plaintiffs commenced an action for damages against the Italian rider in the Landesgericht Bozen (Bolzano).
Den italienske rytter gav, efter at retten havde truffet beslutning herom, sagsøgte procesunderretning.
The Italian rider then issued a third­party notice to the defendant pursuant to an order of the court.
Sagsøgte gav møde i sagen for retten i Bolzano.
The defendant entered an appearance in the Bozen proceedings.
Cirka et år efter procesunderretningen og forkyndel­sen heraf for sagsøgte gjorde sagsøgerne under den foreliggende sag for Landgericht Frankfurt am Main også krav gældende over for sagsøgte, idet de påstod, at de ikke blot var blevet ramt og kvæstet af den italienske rytters hest, men også af sagsøgtes.
Approximately one year after the issue and service of the third­party notice on the defendant, the plaintiffs commenced the present proceedings against the defendant and claimed that they had not only been
Efter italiensk ret, som er afgørende, udelukker beløbsmæssige forskelle ikke, at sagsgenstanden kan være den samme.
That conclusion had been reached in a legal opinion of the Max Planck Institute which set out in detail the relevant provisions of the Italian Rules of Procedure and references in case­law and legal literature.
Sagsøgernes indvending om, at den lange sagsbehandlingstid i Italien var til hinder for, at der kunne tages hensyn til den dér verserende sag, var efter Landgerichts opfattelse uden betydning.
The fact that the amounts claimed by the plaintiffs in the proceedings commenced in Italy were different (in particular with respect to the amount of the damages for pain and suffering) did not prevent the subject­matter of the proceedings pending in Bozen and those in Frankfurt being identical.
Bortset fra, at sagsbehandlingen ikke hidtil havde vist sig at være særlig langvarig, måtte det for det første tages i betragtning, at den italienske dommer — som procesunderretningen viste — havde bestræbt sig på så vidt muligt at skaffe sig klarhed over, hvilke personer der var erstatningspligtige. Det var ganske vist forbundet med større omkostninger, men var i de skadelidtes interesse.
Apart from the fact that it was not yet possible to establish that the proceedings would be particularly lengthy, account had to be taken of the fact that, as was demonstrated by the issue of the third­party notice, the Italian court was concerned to clarify in a comprehensive way the question of who was liable to pay damages.
For det andet ville det være i modstrid med formålet med artikel 21, hvis man satte konventionen ud af kraft under hensyntagen til, at sagsbehandlingstiden muligvis var længere i en anden kontra­herende stat.
Furthermore, it would conflict with the spirit and purpose of Article 21 if the Convention were not applied as a result of the possibly more lengthy duration of the proceedings in another Contracting State.
I sin afgørelse i appelsagen af 15. juni 1989 ­ 16 U 138/88 (IPRspr.
In its decision of 15 June 1989 on the appeal ­ 16 U 138/88 (IPRspr. 1989, No 210) the Oberlandesgericht Frankfurt confirmed the Landgericht's view regarding the alleged unreasonableness of lengthy proceedings in the first State.
Sagsøgeren kunne i princippet ikke påberåbe sig, at en forhaling af sagen måtte føre til, at der ikke skulle tages hensyn til den første rets kompetence i medfør af konventionens artikel 21, stk. 1. Netop i civilprocessen må de formelle regler overholdes.
As a basic principle, a plaintiff could not plead that the jurisdiction of the court first seised, as laid down by the first paragraph of Article 21 of the Convention, did not apply because the proceedings would be protracted.
Dette gælder så meget mere, når der er tale om en international overenskomst med bindende virk­ning i de enkelte lande.
This was even more so where the observance of an international treaty binding the State was concerned.
Litispendens — det tidspunkt, hvor en sag er endeligt anlagt — sagsanlæg ved en en­gelsk ret — tidspunktet for udtagelsen af stævning
Lis pendens — Moment when proceedings become definitely pending — Proceedings brought in English court — Moment of issue of the writ
Litispendens — betingelser — samme sagsgenstand — sag anlagt ved en engelsk ret med påstand om betaling i henhold til en række kontrakter, som indgik i en rammeaf­tale — negativt anerkendelsessøgsmål anlagt ved en tysk ret vedrørende enkelte af dis­se kontrakter — kun med hensyn til disse kontrakter var sagsgenstanden den samme
Lis pendens — Conditions — Subject matter of the actions identical — Action in Eng­lish court relating to a number of transactions under a basic agreement — Action in German court for a negative declaration concerning only a few of them — Identity of subject matter limited to the latter
Sagsøgeren var et tysk selskab med hovedsæde i Duisburg; sagsøgte var et panamansk selskab med hovedforretningssted i Genève.
The plaintiff was a German corporation with its principal place of business in Duis­burg; the defendant was a Panamanian corporation with its centre of operation in Geneva.
I henhold til en rammeaftale indgået i 1986 erklærede sagsøgeren sig parat til som stråmand for sagsøgte at indgå kontrakter om køb og salg af Nordsø­råolie på 15­dage­basis.
Under a basic agreement of 1986, the plaintiff agreed to act as the frontman for the defendant in contracts for the purchase and sale of cargoes of North Sea crude oil on 15­day terms.
Købs­ og salgskontrakterne samt de såkaldte »book­out«­kontrakter (aftaler om ophævelse af bestemte kontrakter om køb og salg) indeholdt en klausul, hvorefter de engelske retter havde enekompetence.
The purchase and sale contracts as well as so­called book­out con­tracts (that is agreements to cancel certain of the purchase and sales contracts) were ex­pressed to be subject to the exclusive jurisdiction of the English courts.
Sag­søgeren udstedte en række fakturaer, som ikke blev betalt.
The plaintiff submitted a number of invoices which remained unpaid.
Den 23. november 1988 anlagde sagsøgte sag ved Landgericht Duisburg med påstand om anerkendelse af, at sagsøgte ikke havde forpligtelser over for sagsøgeren for så vidt angik tre af fakturaerne; stævningen blev forkyndt for sagsøgeren den 30. november 1988.
On 23 November 1988 the defendant's claim for a declaration that, in respect of three invoices, they were not liable to the plaintiff was issued in the Landgericht Duisburg and proceedings were served on the plaintiff on 30 November 1988.
Den 25. november 1988 blev der udtaget stævning i en sag anlagt af sagsøgeren ved High Court, hvorunder der nedlagdes påstand om betaling af samtlige ubetalte fak­turaer, og den 29. november 1988 blev der i medfør af Order 11 i Rules of the Supreme Court givet tilladelse til forkyndelse i udlandet.
On 25 November 1988 the plaintiffs English writ for High Court proceedings claiming settlement of all the unpaid invoices was issued and on 29 November 1988 leave was granted under Order 11, Rules of the Supreme Court, for service out of the jurisdiction.
Stævningen blev forkyndt for sagsøgte i Panama den 30. januar 1989.
On 30 Janu­ary 1989 the High Court proceedings were served on the defendant in Panama.
Med hensyn til det indbyrdes forhold mellem artikel 17 og artikel 21 nåede High Court til den konklusion, at den forrang, der efter artikel 21 er givet den ret, ved hvilken sa­gen først er anlagt, er vigtig for at undgå uforenelige afgørelser og forenkle formalite­terne vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser.
In regard to the inter­relationship between Articles 17 and 21, the High Court held that under Article 21 the priority accorded to the court first seised was important in order to avoid conflicting decisions and to simplify the formalities governing the reciprocal rec­ognition and enforcement of judgments.
Enekompe­tencen for bestemte retter i bestemte tilfælde i henhold til artikel 16 og 17 har imidlertid lige så stor betydning.
Equally important, however, was the exclusiv­ity under Articles 16 and 17 of a specified court's jurisdiction in specified cases.
Det må stå en ret, som hævdes at have enekompetence i henhold til artikel 16 og 17, frit for selv at efterprøve, om den har enekompetence efter en af dis­se artikler, da en af parterne i modsat fald blot behøvede at påstå, at aftalen, som angi­velig skaber enekompetence, ikke består, for at fratage denne del af konventionen en­hver retsvirkning.
A court with alleged exclusive jurisdiction under Articles 16 and 17 must be free itself to
High Court tog alligevel stilling til artikel 2l's mulige betydning i det foreliggende tilfælde.
All the same, the Court went on to consider the possible impact of Article 21 in the present case.
Det var uomtvistet, at sagerne i England og i Tyskland vedrørte de samme par­ter.
There was no dispute that the proceedings in England and Germany were between the same parties.
Det måtte imidlertid afgøres, a) hvornår sagen var blevet anlagt ved den engelske ret, da det stod fast, at sagen var blevet anlagt ved den tyske ret ved forkyndelsen af stævningen, og b) om sagerne havde samme genstand.
However, it was necessary to determine (a) at what point the English court was seised of the proceedings, it being common ground that the German court was seised at the moment of service on the plaintiff and (b) whether the respective proceedings involved the same cause of action.
Med hensyn til det første punkt udledte High Court af Domstolens dom i sagen Zeiger mod Salinitri (jfr. ovenfor under 1­21 — A 1), at retsvirkningen af sagsanlægget i nogle kontraherende stater indtræder allerede før forkyndelsen.
On the first issue, the High Court inferred from the judgment of the European Court of Justice in Zeiger ν Salinitri (No 2) (supra, 1­21 — A 1) that in some contracting States seisin might be effective at a stage before service.
Endvidere tiltrådte High Court, at sager er »endeligt anlagt« i henhold til den pågældende nationale lovgivning, når der foreligger et endeligt sagsanlæg.
The High Court further accepted the submission that proceedings became 'definitively pending' under the appropriate na­tional law when the proceedings had been definitively brought.
Efter engelsk ret er det den almindelige opfat­telse, at det afgørende tidspunkt for et sagsanlæg og dermed for litispendensen er det tidspunkt, hvor stævningen udtages.
In English law, the authorities and the unanimous view of the text books seemed based on a universal understanding that the critical moment when an action was brought, and so became pending, was the moment of the issue of the writ.
På dette tidspunkt bliver sagen endeligt anlagt ved retten, som det også fremgår af det store antal beslutninger, retten så kan træffe.
The court at that juncture became de­finitively seised, as was demonstrated by the large number of orders it could then make.
Gan­ske vist kunne det i tilfælde, hvor der var tale om en udenlandsk sagsøgt, og hvor der krævedes tilladelse til forkyndelse i udlandet, diskuteres, om det afgørende tidspunkt ikke først indtrådte, når tilladelsen blev meddelt.
Admittedly, in the case of foreign defendants, where leave for service out of the juris­diction was required, the critical moment might only be when the Court granted such leave.
I det foreliggende tilfælde gjorte dette imidlertid ingen forskel, da der både blev udtaget stævning i England og givet tilladelse til forkyndelse i udlandet, før sagen i Tyskland blev endeligt anlagt. Derfor var High Court den ret, ved hvilken sagen først var anlagt, jfr. konventionens artikel 21.
However, in the present case that moment made no difference since both the issue of the English writ and the grant of leave for service out preceded the date when the German proceedings became definitely pending.
Med hensyn til det andet punkt havde de to sager kun samme genstand i artikel 2l's forstand, for så vidt som de vedrørte kravene i henhold til tre af de omtvistede faktu­raer.
On the second issue, the two sets of proceedings only involved the same cause of action under Article 21 in relation to the claims on three of the invoices.
Ethvert krav, der støttedes på de enkelte købs­, salgs­ og »book­out«­kontrakter kunne teknisk set begrunde et selvstændigt proceskrav, og alle disse krav kunne ikke samles i et enkelt proceskrav, blot fordi de alle kunne føres tilbage til den samme ram­meaftale. Hvis sagen først var blevet anlagt ved Landgericht Duisburg, ville sagen i England derfor kun være blevet udsat, for så vidt som den vedrørte disse tre fakturaer, men ellers ikke.
Every claim on each contract of sale, purchase or book­out was itself technically a separate cause of action and these could not all be bundled together into one composite cause of action just be­cause they were all foreshadowed by the basic agreement.
Da alle købs­, salgs­ og »book­out«­kontrakter var virkelige kontrakter, som faldt ind under bestemmelserne i artikel 17 om enekompetence, og da sådanne kontrakter var forudset i rammeaftalen, var der ingen rimelig grund til, at High Court udøvede den beføjelse, den ville have haft i medfør af artikel 22, såfremt sagen først var blevet anlagt ved retten i Tyskland, til at udsætte sagen, fordi der i Tyskland var blevet fremsat krav, der hang sammen hermed, men var væsentligt snævrere afgrænset.
(continued 2) shadowed such agreements, there was no reasonable basis whatsoever for exercising the court's discretion under Article 22 if the German court was first seised, to stay the Eng­lish proceedings because a related action yet on a much narrower basis had been brought in Germany.
Litispendens — betingelser — samme sagsgenstand — selvstændig kvalifikation — krav om erstatning indenfor kontrakt, der udgjorde hovedfordringen i den ene sag og
Lis pendens — Conditions — Subject­matter of the proceedings identical — Charac­terized independently — Claim for damages arising out of a contract made by way of action in one set of proceedings and, in the other, by way of set­off against an undis­puted claim under the same contract
Litispendens — tidspunktet for dens indtræden — den pågældende nationale lovgiv­ning afgørende — sagerne var anlagt på samme tidspunkt — artikel 21 fandt ikke an­vendelse
Lis pendens — Date on which proceedings are brought — Governed by the national law applicable to each case — Pendency of both proceedings on the same date — Article 21 inapplicable
Sagsøgeren, som havde hjemsted i Tyskland, havde givet den belgiske sagsøgte ret til eneforhandling i Belgien af et af sagsøgeren fremstillet præparat.
The plaintiff, which had its seat in Germany, had granted the Belgian defendant the sole right to distribute in Belgium a product manufactured by the plaintiff.
Efter at kontraktfor­holdet var ophørt, gjorde sagsøgeren krav på fakturabeløb, der ikke var blevet betalt, mens sagsøgte gjorde erstatningskrav gældende, som oversteg sagsøgerens krav.
After the termination of the contract the plaintiff commenced proceedings for the payment of unpaid invoices, while the defendant claimed damages which exceeded the sums claimed by the plaintiff.
Sagsø­geren anlagde efter en forudgående »Mahnverfahren« (o.a.: forenklet procesmåde i in­kassosager) sag ved Landgericht Koblenz, mens sagsøgte anlagde sag ved Tribunal de commerce de Nivelles (Belgien).
After prior summary proceedings for an order to pay debts (Mahnverfahren), the plaintiff commenced proceedings in the Landgericht Koblenz, and the defendant did so in the Commercial Court in Nivelles (Belgium).
I sagen i Koblenz erklærede sagsøgte, at han modreg­nede sine erstatningskrav i hovedfordringen, der som sådan var uomtvistet.
In the Koblenz proceedings the defendant set­off its damages claim against the undisputed amount claimed by the plaintiff in those proceedings.
Under sa­gen i Nivelles reducerede sagsøgte sine krav med dette beløb.
In the Nivelles proceedings it re­duced its damages claim by that amount.
I øvrigt fremsatte sagsøg­te den indsigelse, at Landgericht Koblenz savnede international kompetence, fordi sa­gen var anlagt to steder. I appelinstansen skulle Oberlandesgericht Koblenz bl.a. tage stilling til denne indsigelse.
For the rest, the defendant contested the inter­national jurisdiction of the Landgericht Koblenz on the ground of lis alibi pendens.
Oberlandesgericht tog først stilling til, om kravene havde »samme genstand«, jfr. kon­ventionens artikel 21, stk. 1.
The Oberlandesgericht first examined whether both actions involved 'the same cause of action' within the meaning of the first paragraph of Article 21 of the Convention.
Dette begreb skal efter Domstolens dom af 8. december 1987 (sag 144/86, jfr. ovenfor under 1­21 — A 2) fortolkes selvstændigt, altså uafhængigt af national ret i de pågældende stater, under hensyntagen til konventionens målsætning og formålet med bestemmelsen, som er at undgå uforenelige afgørelser og dermed afgørelser, der ikke kan anerkendes. Derfor skal bestemmelsen fortolkes vidt.
According to the judgment of the European Court of Justice in Case 144/86 Gubisch Maschinenfabrik KG ν Palumbo (supra, 1­21 — A 2) that concept was to be interpreted independently without reference to the national law of the States concerned and having regard to the objectives of the Convention and the purpose the provision which were to avoid conflicting decisions being reached which could not be recognized.
Afgørende er for så vidt, om to parter i forskellige kontraherende stater fører to sager på samme grundlag, nemlig det samme kontraktforhold, og om begge sager i denne forstand har samme genstand, idet dette begreb ikke kun omfatter tilfælde, hvor de to sager formelt er identiske.
In that respect the decisive factor was whether two parties in different Contracting States were bringing two legal pro­ceedings on the same basis, namely the same contractual relationship, and both pro­
(fortsat 2) gjort gældende som hovedfordringen i en sag, det andet sted som en modfordring.
(continued I) ceedings in that sense had the same subject­matter, that concept not being limited to the two proceedings being identical in form.