natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Visse nærmere regler vedrørende de retsforhandlinger, der kan føres for Fællesskabets retsinstanser, er blevet præciseret i 1999, navnlig hvad angår annullationssøgsmål, præjudicielle forelæggelser og appel af domme afsagt af Retten.
Certain conditions governing the proceedirzgswhich may be broughtbefore the Community judicature have beenclarified in 1999, in particular withregard to actions for annulment,preliminary reference proceedings and appeals against judgments of the Court of First Instance.
I, s. 1441) fandt Domstolen, at der var åbenbart grundlag for at forkaste en appelsag til prøvelse af en kendelse fra Retten, som havde afvist sagen, idet den ikke var anlagt inden for den foreskrevne frist.
4.I. By order in Case C-153198 P Guörin Automobilesv Commission U9991ECR l-1441, the Court declared clearly unfounded an appeal brought against an
Domstolen udtalte for det første, at selv om der påhviler de offentlige myndigheder en sådan oplysningspligt i de fleste medlemsstater, er det normalt lovgiver, som har indført denne pligt og udstedt regler derfor, og for det andet forudsætter en sådan pligt, at der på forhånd fastsættes nærmere regler om en sådan forpligtelse og følgerne af, at denne ikke overholdes.
In response to the single plea in law put forward in theappeal, the Court held that, in the absence of expressprovisions of Communitylaw, the Community administration and judicature could not be placed under ageneral obligation, on the adoption of every decision, to inform individuals of theremedies available or of the conditions under which they could exercise them.The Court pointed out that while, in the majority of the Member States, theadministrative authorities were under an obligation to provide this information,it was generally the legislature that created and regulated the obligation; also,before the imposition of such an obligation, the detailed rules governing itsapplication and the consequences of failing to comply with it would have to beestablished.
Det bemærkes, at den tabende sagsøger efter afsigelsen af denne kendelse har anlagt sag mod de 15 medlemsstater ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
It should be noted that, following that order, the unsuccessfulapplicant has brought an action against the 15 Member States before the European
Fastlæggelsen af de eventuelle virkninger, som en dom om annullation udløser over for personer, der ikke deltager i retsforhandlingerne, var kernepunktet i sagen Kommissionen mod AssiDomån Kraft Products m.fl., som dannede grundlag for dommen af 14. september 1999 (sag C-310/97 P, Sml. I, s. 5363).
The issue at the heart of the judgment of 14 September 1999 in Case C-3I0197 P Commission v AssiDomän Krafi Products and Others, notyetreported in the ECR, was that of establishing the effects which a judgmentannulling a measure might have for persons not party to those proceedings.
Genstanden for tvisten var en kommissionsbeslutning vedrørende en procedure om anvendelse af EØF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF), hvilken beslutning var rettet til 43 virksomheder, hvoraf størstedelen blev pålagt en bøde.
Thecase arose from a Commission decision relating to a proceeding under Article 85of the EEC Treaty (now Article 81 EC); the decision was addressed to 43 personsand imposed a fine on the majority of them.
I den sag,, der blev anlagt af 26 af virksomhederne, annullerede Domstolen beslutningen og ophævede eller nedsatte de pålagte bøder.
Following an application broughtby 26 of those persons, the Court annulled the decision, and annulled or reducedthe fines imposed on the applicants.
Efterfølgende anmodede ni virksomheder, som ikke havde anfægtet beslutningen, Kommissionen om på ny at undersøge deres retsstilling i lyset af denne dom og at nedsætte de bøder, der var blevet pålagt dem. Da Kommissionen afviste at efterkomme disse anmodninger, blev beslutningen herom anfægtet ved Retten, som tog sagsøgernes påstande til følge.
Subsequently,nine undertakings which hadnot challenged the decision requestedthe Commission to review their legalposition in the light of that judgment and to reduce the fines which had beenimposedon them, The Commission would not accedeto their requests,a refusalwhich was then successfully challenged before the Court of First Instance.
Retten fandt, at Kommissionen i medfør af traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF) og princippet om -god-forvaltningsskik var forpligtet til på grundlag af præmisserne i Domstolens dom at foretage en fornyet undersøgelse af lovligheden af sin beslutning, for så vidt som den omhandlede disse ni virksomheder, og vurdere, om de betalte bøder på grundlag af en sådan undersøgelse skulle tilbagebetales.
It heldthat the Commission was required, in accordance with Article 176 of the Treaty(now Article 233 EC) and the principle of good administration, to review, in thelight of the grounds of the judgment of the Court of Justice, the legality of itsoriginal decision in so far as it related to those nine undertakings and to determineon the basis of such an examination whether it was appropriate to repay the fines.
annullation fra en af Fællesskabets retsinstanser har, ikke medføre en annullation af en retsakt, der er behæftet med samme ugyldighedsgrund, men ikke er indbragt for Fællesskabets retsinstanser til prøvelse, og en præmis i en sådan dom kan derfor ikke have retskraft for personer, der ikke var part i sagen, og over for hvem dommen således ikke kan have afgjort noget som helst.
authority erga omnesexerted by an annulling judgment cannot entail annulmentof a measure not challenged before the Community judicature but alleged to bevitiated by the sameillegality, and the authority of a ground of such a judgmenttherefore cannot apply to the situation of persons who were not parties to theproceedings and with regard to whom the judgment cannot have decided anythingwhatever.
Da traktatens artikel 176 under disse omstændigheder kun forpligter den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, indebærer bestemmelsen således ikke, at den på de berørte parters anmodning skal foretage en fornyet undersøgelse af identiske eller lignende beslutninger rettet til andre adressater end sagsøgeren, der hævdes at være ugyldige af samme grund.
Accordingly, since Article 176 of the Treaty requires the institutionwhich adopted the annulled measure only to take the necessary measures tocomply with the judgment annulling it, that provision does not mean that the Commission must, at the request of interested parties, re-examine identical orsimilar decisions allegedly affected by the sameirregularity, addressed to personsother than the applicant.
Ifølge Domstolen er retssikkerhedsprincippet ligeledes til hinder for, at den pågældende institution kan have en sådan forpligtelse.
According to the Court, the principle of legal certaintyalso precludessuch an obligation on the part of the institution concerned.
Andersson-sagen vedrørte den tidsmæssige rækkevidde af Domstolens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse (dom af 15.6.1999, sag C321/97, Sml. I, s. 3551).
Andersson concerned the temporal scope of the Court's jurisdiction to givepreliminary rulings (udgment of 15 June 1999 in Case C-32I197 Andersson v SvenskaStaten (Swedish State), not yet reported in the ECR).
Det spørgsmål, der blev stillet af den forelæggende ret, angik fortolkningen af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og omhandlede et eventuelt erstatningsansvar for en EFTA-stat, Sverige, for tab forvoldt borgere ved, at et direktiv, som var omtalt i den nævnte aftale, ikke var blevet gennemført korrekt.
The questionsubmitted by the national court related to the interpretation of the Agreement onthe European Economic Area ("the EEA Agreement") and was concerned with the potential liability of an EFTA State, in that case Sweden, for damage causedto individuals by the incorrect transposition of a directive referred to in the EEAAgreement.
Domstolen fastslog, at den principielt var kompetent til at besvare et spørgsmål, som var rejst ved en ret i en medlemsstat, og som vedrørte fortolkningen af en aftale indgået af Rådet, som, for så vidt angår Fællesskabet, er en retsakt udstedt af en Fællesskabets institutioner.
The Court stated that in principle it had jurisdiction to answer aquestion which was raised before a court or tribunal of one of the Member Statesand related to the interpretation of an agreement concluded by the Council, suchan agreementbeing, as far as the Community was concerned, an act of one of itsinstirutions.
Imidlertid angik hovedsagen faktiske omstændigheder, som lå forud i tid for Sveriges tiltrædelse af Den Europæiske Union, og det stillede spørgsmål vedrørte derfor fortolkningen af EØS-aftalen ikke i forhold til Fællesskabet, men i relation til anvendelsen af denne i EFTA-staterne.
However, the main proceedings were concerned with facts predating Sweden ' s accession to the European Union and the question submitted thus relatedto the interpretation of the EEA Agreement not with regard to the Community butas regards its application in the EFTA States.
Domstolen fastslog derfor, at den ikke havde kompetence til at besvare spørgsmålet i medfør af EF-traktaten, og at der heller ikke var tillagt Domstolen en sådan kompetence inden for rammerne af EØS-aftalen. Den tilføjede, at det forhold, at Sverige var blevet medlem af Den Europæiske Union, ikke kunne medføre, at Domstolen fik kompetence til at fortolke EØS-aftalen for så vidt angår dennes anvendelse på situationer, som ikke henhører under Fællesskabets retsorden.
The Court therefore concluded thatit had no jurisdiction to give an answer under the EC Treaty, nor had suchjurisdiction been conferred on it within the framework of the EEA Agreement.It added that the fact that Sweden subsequently became a Member State of the European Union could not have the effect of attributing to the Court jurisdictionto interpret the EEA Agreement as regards its application to situations which didnot come within the Community legal order.
Det samme standpunkt blev fulgt i dommen af 15. juni 1999 i Reenberger-sagen (sag C-140/97, Sml. I, s. 3499, præmis 38).
The same approach was followed in the judgment of 15 June t999 in Case C-140197 Rechberger v Republic of Austria, not yet reported in the ECR, at paragraph38. 38.
Den dom, der blev afsagt i De Haan Beheer-sagen, var bemærkelsesværdig derved, at Domstolen på grundlag af et præjudicielt spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten vedrørende en toldskylds opståen og inddrivelse kendte en kommissionsbeslutning, som den forelæggende ret end ikke havde henvist til, ugyldig (dom af 7.9.1999, sag C-61/98, Sml. I, s. 5003).
A noteworthy feature of the judgment in De Haan Beheer is that the Court, ona preliminary reference seeking interpretation of Community law on theincurrence and recovery of a customsdebt, was led to find that a decision by the Commission which the national court had not even referred to was invalid fiudgment of 7 September 1999 in Case C-61 198 De Haan Beheer v Inspecteurder Invoerrechten en Accijnzen te Rotterdam, notyet reported in the ECR).
Først svarede Domstolen benægtende på spørgsmålet om, hvorvidt de nationale toldmyndigheder under en procedure for ekstern forsendelse havde pligt til at underrette den hovedforpligtede om, at der var risiko for svig, som sidstnævnte ikke var inddraget i, men hvis udførelse kunne medføre, at der opstod en toldskyld for den hovedforpligtede.
First,the Court answeredin the negative the question whether, in the context of anexternal transit procedure, national customs authorities are under an obligation toinform a person acting as principal of the likelihood of fraud not involving himhimself but liable, if carried out, to causehim to incur a customsdebt.
Domstolen undersøgte herefter, om den hovedforpligtede, såfremt toldmyndighederne havde undladt at foretage en sådan underretning, havde mulighed for at fritage vedkommende fra betaling af den toldskyld, som var opstået på grund af denne svig.
It thenconsidered whether, in the event that such information is not provided, theprincipal could be exoneratedfrom payment of the customs debt arising from the fraud.
I henhold til de gældende bestemmelser var en sådan undtagelse bl.a. mulig, hvis to kumulative betingelser var opfyldt, hvoraf den ene bestod i, at der skulle foreligge særlige forhold.
Under the legislation in force, such exoneration was possible in particular if two cumulative conditions were met, one of which was the existence of a"special situation".
Domstolen fastslog, at i forbindelse med hovedsagen og i medfør af de gældende processuelle regler havde den pågældende medlemsstat opfordret Kommissionen til at udtale sig om, hvorvidt der forelå særlige forhold.
The Court noted that the Commission had beenrequested bythe Member State concerned, in the context of the main proceedings and pursuantto the legislation in force, to rule on the question whether there was a "specialsituation" of that kind and had expressed the view that there was none in thatinstance.
Under disse omstændigheder fandt Domstolen, at selv om den forelæggende ret ikke henviste til denne kommissionsbeslutning, hvis eksistens, og i højere grad indhold, den formentlig ikke havde kendskab til på det tidspunkt, da den afsagde kendelse om forelæggelse, skulle der tages stilling til gyldigheden af denne beslutning for at give den forelæggende ret et brugbart svar til dens afgørelse af tvisten i hovedsagen.
In those circumstances, the Court took the view that, although thenational court had made no reference to that decision by the Commission, theexistence and, even more so, the content of which were probably unknown to itat the time when it had made its order for reference,it was appropriate, in orderto give the national court an answer that would behelpful in resolving the disputebefore it, to determine whether the decision was a valid one.
En sådan fremgangsmåde måtte endvidere anses for at være i overensstemmelse med princippet om procesøkonomi, fordi Domstolen desuden direkte havde fået forelagt spørgsmålet om denne beslutnings lovlighed i en anden sag, som var blevet udsat i afventning af dommen i De Haan Beheer-sagen.
Such an approachalso appeared to conform to the principle of procedural economy, in that thequestion whether the Commission decision was lawful had also been raiseddirectly before the Court in another case, which had been stayed pending deliveryof the judgment in De Haan Beheer.
Endelig erklærede Domstolen Kommissionens beslutning for ugyldig.
The Court finally declared in De Haan Beheer that the Commission decision was invalid.
I forbindelse med den præjudicielle procedure findes endelig to kendelser af 26. november 1999, hvori Domstolen undersøgte, om Corte dei Conti (den italienske revisionsret) udgjorde en ret i den i artikel 234 EF forudsatte forstand, når den blev forelagt spørgsmål om fortolkningen af fællesskabsretten i forbindelse med en efterfølgende kontrolprocedure om lovligheden, lovmæssigheden og rentabiliteten af forvaltningen af visse dele af statsadministrationen (sag C-192/98, Azienda nazionale autonoma delle strade (ANAS), Sml. I, s. 8583, og sag C-440/98, Radiotelevisione italiana (RAI), Sml. I, s. 8597).
Auditors) constituted a "court or tribunal" within the meaning of Article 234 ECwhen it was faced with questions of intelpretation of Community law in the context of ex post facto review procedures as to the legality, propriety and costeffectiveness of the management of certain State authorities (orders of 26
Det følger af disse kendelser, at et organs adgang til at forelægge en sag for Domstolen skal afgøres ud fra både strukturelle og funktionelle kriterier, således at et organ kan kvalificeres som ret i henhold til
It fotlows from these orders that the ability of a body torefer a question to the Court must be determined in accordance with bothstructural and functional criteria, so that a body may be treated as a "court or
artikel 234 EF, når det udøver dømmende myndighed, mens det ikke kan kvalificeres som sådan i forbindelse med udøvelse af andre funktioner.
tribunal " within the meaning of Article 234 EC when exercisingjudicial functionsalthough it cannot be so treated when it exercisesother functions, includingfunctions of an administrative nature.
På grundlag heraf udtalte Domstolen, at den efterfølgende kontrolfunktion, som i sagen udøvedes af Corte dei Conti, hovedsageligt var en funktion, der indebar bedømmelse og efterprøvelse af resultaterne af den administrative virksomhed, som ikke udgjorde domstolsarbejde.
On that basis the Court held that, in the case before it, the function of ex post facto review exercised by the Corte dei Conti essentially entailed assessing and checking the results of administrative activity, and did not amount to a judicial function.
Domstolen erklærede sig derfor inkompetent til at træffe afgørelse om de af Corte dei Conti stillede spørgsmål.
It therefore declared that itlacked jurisdiction to rule on the questions submitted by the Corte dei Conti.
Ti år efter oprettelsen af Retten i Første Instans var rækkevidden af den prøvelse i forbindelse med appelsager, som Domstolen udøver over for afgørelser afsagt af Retten, i fokus i flere domme.
Ten years after the creation of the Court of First Instance, the scope ofthe appellatereview by the Court of Justice of its decisions was again at the heartof a number of judgments.
En appel iværksat af Den Franske Republik, som dannede grundlag for en dom af 21. januar 1999 (sag C-73/97 P, Sml.
An appeal brought by the French Republic (Case C-73197P French Republic v
I, s. 185), udgør det første tilfælde, hvor artikel 49, stk. 3, i EF-statutten for Domstolen blev anvendt, hvilken bestemmelse giver medlemsstater og fællesskabsinstitutioner, som ikke har interveneret i en sag for Retten, mulighed for at appellere afgørelsen, der afgør sagens realitet, dog ikke i personalesager.
Under that provision the Member States and Community institutions whichdid not intervene in proceedings before the Court of First Instanceffiäy, except in staff cases, bring an appeal against the decision disposing of those proceedings.Apart from that procedural novelty, the case had a further specialfeature, since
Ud over denne processuelle nyhed var sagen også særlig derved, at Frankrig ikke bestred selve afgørelsen af tvisten, nemlig Kommissionens frifindelse for en påstand nedlagt af nogle virksomheder om annullation af en kommissionsforordning, men gjorde gældende, at Retten i stedet for at frifinde Kommissionen for påstanden burde have taget den af Kommissionen nedlagte afvisningspåstand til følge.
France was not challenging the outcome of the case as such, namely the dismissalof an action for annulment brought by some undertakings against a Commissionregulation, but was contending that, instead of declaring the action unfounded, the Court of First Instance should have allowed the plea of inadmissibility raised bythe Commission.
Domstolen gav medhold i appelsagen, ophævede Rettens dom, og ved en endelig afgørelse af sagen afviste Domstolen de af virksomhederne anlagte annullationssøgsmål.
The Court of Justice allowed the appeal, set aside the judgmentof the Court of First Instance and, giving final judgment in the case, dismissedthe application for annulment lodged by the undertakings as inadmissible.
Artikel 41, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, der finder tilsvarende anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, bestemmer, at en pådømt sag kan begæres genoptaget, hvis der fremkommer en faktisk omstændighed af afgørende betydning, der inden dommens afsigelse var ukendt for Domstolen og for den part, der begærer sagen genoptaget.
The first paragraph of Article 41 of the EC Statute of the Court of Justice, whichalso appliesto proceedings before the Court of First Instance, provides that anapplication for revision of a judgment may be made on discovery of a fact whichis of such a nature as to be a decisivefactor and which, when the judgment was given, was unknown to the Court and to the party claiming the revision. Itfollows from the judgments in Case C-2198P de Compte v Parliament [1999]
I denne forbindelse følger det af to domme af 18. marts 1999 og 8. juli 1999, at en appelsag i princippet kan anlægges til prøvelse af en afgørelse, hvorved Retten afviser en genoptagelsesbegæring.
ECR I-1787 and of 8 July L999 in Case C-5193P DSM v Commission, notyetreported in the ECR, that an appeal may in principle be brought against a decision by which the Court of First Instance dismisses an application for revision asinadmissible.
Domstolen udtalte, at fortolkningen af begrebet faktisk omstændighed af afgørende betydning, der inden dommens afsigelse var ukendt for Domstolen og for den part, der begærer sagen genoptaget, og kvalificeringen af de faktiske omstændigheder, som af den begærende part hævdedes at henhøre under dette begreb, udgjorde retsspørgsmål, som kunne prøves af Domstolen under en appel (dom af 18.3.1999, sag C-2/98 P, de
The Court of Justice held that the interpretation of the phrase "factwhich is of such a nature as to be a decisivefactor and which, when the judgmentwas given, was unknown to the Court and to the party claiming the revision" andthe classification of the facts relied on by the party applying for revision asfallins fallins
Domstolen udtalte derimod, at en kendelse, som Retten havde afsagt i forbindelse med bevisoptagelse i en sag, og hvorved Kommissionen blev pålagt at fremlægge kopi af visse dokumenter, således at de kunne fremlægges i sagen og bringes til sagsøgerens kundskab, ikke henhørte under de typer retsakter, der kan gøres til genstand for appel.
On the other hand, the Court held that an order made by the Court of FirstInstance in connection with its examination of a case, requiring the Commission to produce copies of certain documents in order for them to placed on the file andbrought to the attention of the other party, did not fall within the categories ofmeasures against which an appeal could be brought.
Domstolen baserede sin afgørelse på artikel 49, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen (kendelse af 4.10.1999, sag C-349/99 P, Kommissionen mod ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierziichter, Sml. I, s. 6467).
It based that conclusion onthe wording of the first paragraph of Article 49 of the EC Statute of the Court of Justice (order of 4 October 1999 in Case C-349199P Commissionv ADT Projekt
Hvad angår forholdet mellem fællesskabsretten og national ret bragte det forgangne år visse afklaringer dels vedrørende de nationale retters forpligtelser, dels vedrørende princippet om medlemsstaternes ansvar for skade, der er forvoldt borgere ved tilsidesættelse af fællesskabsretten.
As regards links between Community law and national law, the past yearbrought some judicial explanationof, first, the obligations of national courts and,second, the liability of Member States for harm caused to individuals by infringements of Community law.
Den nationale rets tvivl var opstået som følge af, at begæringen efter de nationale processuelle regler kun skulle tages til følge i nogle få bestemte tilfælde, f.eks. når der var tale om en uoverensstemmelse med ufravigelige retsgrundsætninger, hvad der i almindelighed ikke efter de gældende nationale retsregler er tilfældet, blot fordi et i national ret gældende konkurrenceretligt forbud ikke finder anvendelse på grund af indholdet eller fuldbyrdelsen af en voldgiftskendelse.
The national court's doubts arose from the fact that,under domestic procedural rules, it could grant such an application only on alimited number of grounds, one of them being inconsistencywith public policy,which, according to the applicable national law, was not generally to be invokedon the sole ground that, because of the terms or the enforcement of an arbitrationaward, effect would not be given to a prohibition laid down by domesticcompetition law.