natgillin/translations-raw huggingface dataset:
18 De internationale aftaler, navnlig New York­konventionen om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske voldgiftskendelser (undertegnet den 10.6.1958, United Nations Treaty Series, Vol. 330, s. 3), som der henvises til, opstiller regler, som skal overholdes, ikke af voldgiftsmændene selv, men af domstolene i de kontraherende stater.
18 The international agreements, and in particular the abovementioned New York Convention on the recognition and enforcement of foreign arbitral awards (New York, 10 June 1958, United Nations Treaty Series, Vol. 330, p.
Reglerne vedrører f.eks. henvisning af parterne i en tvist til voldgift samt anerkendelse og fuldbyrdelse af voldgiftskendelser.
Those rules relate, for example, to agreements whereby parties refer a dispute to arbitration and the recognition and enforcement of arbitral awards.
Heraf følger, at de kontraheren­de parter i Bruxelles­konventionen, da de undtog voldgift fra konventionens anven­delsesområde med den begrundelse, at voldgift allerede var omfattet af internatio­nale aftaler, havde til hensigt at undtage voldgiftsområdet som helhed, herunder sa­ger indbragt for de nationale retter.
It follows that, by excluding arbitration from the scope of the Convention on the ground that it was already covered by international conventions, the Con­tracting Parties intended to exclude arbitration in its entirety, including proceedings brought before national courts.
19 Specielt med hensyn til en national rets udpegelse af en voldgiftsmand må det fast­slås, at der er tale om en statslig foranstaltning med henblik på at iværksætte en voldgiftsprocedure.
19 More particularly, it must be pointed out that the appointment of an arbitrator by a national court is a measure adopted by the State as part of the process of setting ar­bitration proceedings in motion.
En sådan foranstaltning falder derfor ind under voldgiftsområ­det og er således omfattet af undtagelsen i konventionens artikel 1, stk. 2, nr. 4.
Such a measure therefore comes within the sphere of arbitration and is thus covered by the exclusion contained in Article 1 (4) of the Convention.
20 Denne fortolkning kan ikke anfægtes af, at de omhandlede internationale aftaler ikke er undertegnet af alle medlemsstaterne og ikke omfatter alle aspekter af vold­giftsområdet, navnlig ikke proceduren i forbindelse med udpegelse af voldgifts­mænd.
20 That interpretation is not affected by the fact that the international agreements in question have not been signed by all the Member States and do not cover all aspects of arbitration, in particular the procedure for the appointment of arbitrators.
21 Desuden støttes fortolkningen af de sagkyndiges udtalelser i den rapport, der blev udarbejdet i forbindelse med Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongeriges tiltrædelse af konventionen, hvorefter konventionen ikke vedrører retssager, der er underordnet en voldgiftssag, som f.eks. sager vedrørende udnævnelse eller tilbage­kaldelse af voldgiftsdommere (EFT 1979 C 59, s. 93).
21 That conclusion is also corroborated by the opinion expressed by the experts in the report drawn up by them at the time of the accession of Denmark, Ireland and the United Kingdom to the Convention, according to which the Convention does not apply to court proceedings which are ancillary to arbitration proceedings, for example the appointment or dismissal of arbitrators (Official Journal 1979 C 59, p. 93).
Spørgsmålet om, hvorvidt det har betydning for konventionens anvendelse på sagen, at der først skal tages stilling til, om der foreligger en voldgiftsaftale, eller om denne er gyldig
Whether a preliminary issue concerning the existence or validity of an arbitration agreement affects the application of the Convention to the dispute in question
22 Impianti har i denne forbindelse gjort gældende, at undtagelsen i konventionens artikel 1, stk. 2, nr. 4, ikke omfatter tvister eller retsafgørelser, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en voldgiftsaftale, eller om denne er gyldig.
22 Impianti contends that the exclusion in Article 1 (4) of the Convention does not ex­tend to disputes or judicial decisions concerning the existence or validity of an arbi­tration agreement.
Und tagelsen gælder heller ikke, når voldgift ikke er hovedgenstanden, men kun et subsidiært eller accessorisk spørgsmål i sagen.
In its view, that exclusion likewise does not apply where arbitra­tion is not the principal issue in the proceedings but is merely a subsidiary or in­cidental issue.
23 Impianti har anført, at hvis man ikke anlagde denne fortolkning, ville en af parter ne kunne undgå, at konventionen finder anvendelse, blot ved at hævde, at der fore ligger en voldgiftsklausul.
23 Impianti argues that, if that were not so, a party could avoid the application of the Convention merely by alleging the existence of an arbitration agreement.
24 Under alle omstændigheder kan undtagelsen i konventionens artikel 1, stk. 2, nr. 4, efter Impianti's opfattelse ikke finde anvendelse, når der for forskellige retsinstanser, der er omfattet af konventionen, er tvist om, hvorvidt der foreligger en voldgiftsaftale, eller om denne er gyldig, uanset om dette spørgsmål er blevet rejst som et hovedspørgsmål eller et præjudicielt retsspørgsmål i sagen.
24 Impianti contends that, in any event, the exception in Article 1 (4) of the Conven­tion does not apply where the existence or validity of an arbitration agreement is being disputed before different courts to which the Convention applies, regardless of whether that issue has been raised as a main issue or as a preliminary issue.
25 Kommissionen er af samme opfattelse som Impianti, for så vidt angår tilfælde, hvor spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en voldgiftsaftale, eller om denne er gyldig, opstår som et præjudicielt retsspørgsmål.
25 The Commission shares Impianti's opinion in so far as the question of the existence or validity of an arbitration agreement is raised as a preliminary issue.
Ved afgørelsen af, om en sag er omfattet af konventionens anvendelsesområde, bør der kun tages hensyn til sagens genstand.
In order to determine whether a dispute falls within the scope of the Convention, reference must be made solely to the sub­ject-matter of the dispute.
Hvis en sag på grund af sin genstand, f.eks. udpegelse af en voldgiftsmand, er und taget fra konventionens anvendelsesområde, kan det ikke tjene som begrundelse for at anvende konventionen, at der foreligger et præjudicielt retsspørgsmål — uanset hvad spørgsmålet går ud på — som retten skal tage stilling til for at kunne afgøre sagen.
If, by virtue of its subject-matter, such as the appointment of an arbitrator, a dispute falls outside the scope of the Convention, the existence of a preliminary issue which the court must resolve in order to determine the dispute cannot, whatever that issue may be, justify application of the Convention.
27 Det ville i øvrigt være i strid med retssikkerhedsprincippet, som er et af de formål, konventionen skal tilgodese (jfr. dom af 4.3.1982, Effer, sag 38/81, Sml. s. 825, præmis 6)'), hvis anvendeligheden af undtagelsen i artikel 1, stk. 2, nr. 4, kunne afhænge af, om der foreligger et præjudicielt retsspørgsmål, idet et sådant når som helst kan rejses af parterne.
27 It would also be contrary to the principle of legal certainty, which is one of the ob­jectives pursued by the Convention (see judgment in Case 38/81 Effer ν Kantner [1982] ECR 825, paragraph 6)1for the applicability of the exclusion laid down in Article 1 (4) of the Convention to vary according to the existence or otherwise of a preliminary issue, which might be raised at any time by the parties.
28 Heraf følger, at den omstændighed, at et præjudicielt retsspørgsmål i den sag, forelæggelseskendelsen vedrører, drejer sig om, hvorvidt der foreligger en voldgiftsaftale, eller om denne er gyldig, ikke har nogen indvirkning på undtagelsen af en sag, som vedrører udpegelse af en voldgiftsmand, fra konventionens anvendelsesområde. råde.
28 It follows that, in the case before the Court, the fact that a preliminary issue relates to the existence or validity of the arbitration agreement does not affect the exclusion from the scope of the Convention of a dispute concerning the appointment of an ar­bitrator.
29 Herefter må spørgsmålet besvares med, at konventionens artikel 1, stk. 2, nr. 4, skal fortolkes således, at den heri fastsatte undtagelse omfatter en sag for en national ret, i) Jfr. nedenfor under 1-5.1.1 — A 2.
29 Consequently, the reply must be that Article 1 (4) of the Convention must be inter­preted as meaning that the exclusion provided for therein extends to litigation pending before a national court concerning the appointment of an arbitrator, even if the existence or validity of an arbitration agreement is a preliminary issue in that litigation.
KONVENTION AF 27.9.1968 - ARTIKEL I. STK. 2
CONVENTION OF 27. 9.
Det andet og det tredje spørgsmål
The second and third questions
30 Når henses til besvarelsen af det første spørgsmål, er genstanden for det andet og det tredje spørgsmål bortfaldet.«
30 In view of the answer given to the first question, the second and third questions do not call fora reply.'
»Konventionens artikel 1, stk. 2, nr. 4, skal fortolkes således, at den heri fastsatte undtagelse omfatter en sag for en national ret, som vedrører udpegelse af en voldgiftsmand, selv om der under sagen først skal tages stilling til, om der foreligger en voldgiftsaftale, eller om denne er gyldig.«
'Article 1 (4) of the Convention must be interpreted as meaning that the exclusion provided for therein extends to litigation pending before a national court concern ing the appointment of an arbitrator, even if the existence or validity of an arbitration agreement is a preliminary issue in that litigation.'
I tilslutning til denne dom stadfæstede Court of Appeal ved kendelse af 15. oktober 1991 High Court's afgørelse og dermed afgørelsen om at give tilladelse til, at det indledende processkrift i sagen blev forkyndt for sagsøgte i Italien.
After that ruling was given, the Court of Appeal dismissed the defendant's appeal by order of 15 October 1991. The decision of the High Court granting leave to serve out of the jurisdiction was thus upheld.
Det af sagsøgte ved Tribunale di Genova anlagte negative anerkendelsessøgsmål havde i mellemtiden ført til, at der mellem parterne var opstået et processuelt stridsspørgsmål om den internationale kompetence.
Meanwhile, the action brought by the defendant before the Tribunale, Genoa, for a declaration of no liability led to a preliminary issue between the parties in relation to international jurisdiction.
Corte di cassazione, Sezioni unite, som skulle tage stilling til dette spørgsmål, udtalte, at de italienske domstole havde kompetencen, idet der ikke gyldigt var kommet en voldgiftsaftale i stand; retten lagde under anvendelse af artikel 4, nr. 2, i Codice di procedura civile vægt på, at købekontrakten var indgået i Italien (dom af 25. januar 1991, nr. 749; Foro it.
The Corte di cassazione, Sezioni unite, seised of that issue, affirmed the jurisdiction of the Italian courts, finding that no effective arbitration agreement had been concluded and ruling, pursuant to Article 4(2) of the Italian Code of Civil Procedure, that the purchase contract had been concluded in Italy (judgment of 25 January 1991, No 749; Foro it. 1991, I, 1439, Note X; Riv.dir.int.priv.proc. 1992, 322).
Sagsøgeren søgte på sin side at få de engelske domstole til at forbyde sagsøgte at videre føre sagen i Italien, så længe voldgiftssagen i London ikke var afsluttet.
The plaintiff for its part sought an order in the English courts enjoining the defendant from prosecuting the Italian proceedings until after the conclusion of the arbitration proceedings in London.
Begæringen herom blev ikke taget til følge af High Court og heller ikke af appelinstansen. Court of Appeal (dom at 19. december 1991 ; [1992] Int.Lit.Proc. 544; [1992] 1 Lloyd's Rep.
Its application was dismissed by the High Court and on ap peal.
Ifølge Court of Appeal skal dommen i hvert fald efter national ret anerkendes, fordi sagsøgeren i mellemtiden har svaret i sagen for Tribunale di Genova og derfor er bundet af Corte di cassazione's allerede trufne afgørelse, hvorefter den mellem parterne indgåede kontrakt ikke indeholder en voldgiftsaftale.
It was held that it should at all events be recognized under national law, since the plaintiff had in the meantime entered an ap pearance before the Genoese court and was thus bound by the decision given previously by the Corte di cassazione to the effect that the contract concluded between the parties did not contain an arbitration agreement.
Dermed faldt grundlaget for sag søgerens begæring bort, idet det ikke er muligt at fremsætte sådan begæring, når der ikke foreligger en voldgiftsaftale.
This destroyed the basis of the plain tiffs application, which could not be considered in the absence of the existence of such an agreement.
KONVENTION AF 27.9.1968 ­ ARTIKEL 1, STK. 2
CONVENTION OF 27. 9.
Corte di cassazione fastslog endvidere under henvisning til sine tidligere afgørelser, at dette resultat heller ikke på nogen måde var i modstrid med artikel 27, nr. 4, i Bruxel­les­konventionen, som — uden at afgørelser i sager, som i henhold til konventionens artikel 1 er undtaget fra dens anvendelsesområde, herved faktisk inddrages under dette — vedrører tilfælde, hvor retten i domsstaten ved sin afgørelse, som naturligvis må vedrøre retsområder, der er omfattet af konventionen, kun accessorisk har udtalt sig om det undtagne retsområde.
The Corte di cassazione further stated, referring to its previous decisions, that that out­come was certainly not at odds with Article 27(4) of the Brussels Convention, which, far from seeking to bring within the scope of the Convention decisions on matters ex­cluded by Article 1, refers to cases in which the court in the State in which the judgment was given decided, only on an incidental basis, on a matter excluded by the Conven­tion when delivering a judgment which evidently must have concerned matters gov­erned by the Convention.
(fortsat 1) krav om ophævelse af de pågældende aftaler — betalingskravet faldt ind under et ikke­omfattet retsområde — der var en nær sammenhæng mellem dette krav og kravet om ophævelse af aftalerne, og sidstnævnte krav faldt derfor ligeledes ind under et ikke­omfattet retsområde
Scope — Matters excluded — Bankruptcy, proceedings relating to the winding up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions and analogous proceedings — Action for payment and action f or termination of underlying contracts — Action for payment falling within the ambit of excluded matters — Action for termination of contracts also included therein by reason of close link between actions
Forholdet til andre konventioner (artikel 56) — nederlandsk­belgisk konvention af 28. marts 1925 — fortsat gældende for retsområder, der ikke er omfattet af domskon­ventionen — dette princip gælder også i tilfælde, hvor der efter domskonventionen er foreskrevet en enekompetence
Relationship to other conventions (Art. 56) — Convention between the Netherlands and Belgium of 28 March 1925 — Continuing validity in relation to areas of law not covered by the Convention — Validity of that principle where there is provision for ex­clusive jurisdiction under the Convention
Det nederlandske selskab P. Rademaker BV havde stillet en i nærheden af Amsterdam beliggende erhvervsejendom med inventar og lagerbeholdning til rådighed for en bel­gisk virksomhed ved navn Visseries & Tréfileries Réunies SA (VTR) i henhold til en lejeaftale for ejendommen og en købeaftale for lagerbeholdningen, hvorefter købesum­men skulle betales til Rademaker i fire rater. Et år blev VTR — som da endnu ikke hav­de opfyldt alle sine forpligtelser i henhold til de to aftaler — taget under konkursbe­handling ifølge dekret afsagt af en belgisk domstol. Rademaker anlagde sag mod VTR og konkursboets kurator ved Arrondissementsrecht­bank, Amsterdam, med påstand om ophævelse af aftalerne på grund af misligholdelse og om betaling af udestående lejebeløb med rente og omkostninger. De sagsøgte be­stred, at arrondissementsrechtbank var rette værneting.
The Netherlands company P. Rademaker BV made available to Visseries & Tréfileries Réunies SA (VTR), a company established in Belgium, commercial premises near Amsterdam together with an inventory and stock, pursuant to a lease of the premises and a sale contract relating to the stock; the purchase price was payable in four instal­ments. A year later, bankruptcy proceedings were commenced in a Belgian court in re­lation to the assets of VTR, which had not yet fulfilled all its obligations under the two contracts. Rademaker brought proceedings before the Rechtbank Amsterdam against VTR and its trustee in bankruptcy for termination of the contracts on the ground of non­per­formance and for payment of the outstanding rent together with interest and costs.
Retten gav de sagsøgte medhold i indsigelsen, såvel med hensyn til kravet om ophævel­se af aftalerne som med hensyn til betalingskravet.
The Rechtbank allowed the objection of lack of jurisdiction, in relation both to the ac­tion for termination of the contracts and the action for payment.
Retten bemærkede indledningsvis, at udgangspunktet principielt måtte søges i domskonventionens artikel 16, nr. 1, da lejeaftalen og den dermed sammenhængende købeaftale vedrørte en fast ejendom, der var beliggende i Nederlandene.
It held, first, that re­gard should be had in principle to Article 16(1) of the Convention, since the lease and the sale contract linked thereto related to immoveable property situated in the Nether­lands.
Sådanne krav faldt i øvrigt ind under konkursbegrebet i EF­domskonventionens artikel 1.
However, since Article 1 of the Convention provided that it should not apply to
(fortsat 2) serne i den nederländsk­belgiske konvention måtte herefter i det konkrete tilfælde have forrang for domskonventionens artikel 16, nr. 1.
Furthermore, such actions fell within the concept of bankruptcy within the meaning of Article 1 of the Brussels Convention.
Arrondissementsrechtbank havde således heller ikke kompetence til at træffe afgørelse vedrørende kravet om ophævelse af leje­ og købeaftalen.
The Rechtbank was of the opinion that the action for termination of the contract and the action for payment were so closely linked in relation to the issues between the par­ties that it was impossible to make any distinction when deciding the question of juris­diction in respect of the two actions.
Konventionens personelle anvendelsesområde — sag anlagt ved en fransk ret af et selskab med hjemsted i Monaco mod en i Italien bosat sagsøgt — konventionen fandt ikke anven­delse
Scope of the Convention ratione personae — Action brought in a French court by a com­pany incorporated in Monaco against a defendant resident in Italy — Convention not ap­plicable
Et aktieselskab med hjemsted i Monte Carlo (Monaco) anlagde sag ved Tribunal de commerce de Nice (Frankrig) mod en italiensk handlende i Pesaro (Italien) med på­stand om erstatning for misligholdelse af en aftale, der gav sagsøgeren ret til enefor­handling af sagsøgtes produkter i Frankrig og Monaco.
A limited company incorporated under the law of Monaco, with its registered office in Monte Carlo (Monaco) brought an action in the Tribunal de commerce, Nice (France), against an Italian trader resident in Pesaro (Italy), claiming damages for breach of a contract which made the plaintiff sole distributor of the defendant's products in France and Monaco.
Sagsøgte gjorde gældende, at den franske ret ikke var kompetent og henviste herved til, at retten i Pesaro efter doms­konventionens artikel 5 var kompetent, idet aftalen var indgået og skulle opfyldes dér.
The defendant submitted that the French court had no jurisdiction and expressed the view that under Article 5 of the Brussels Convention the court in Pesaro had jurisdiction over the dispute, since the contract in question was concluded there and was to be performed there.
Ap­pelinstansen ændrede imidlertid afgørelsen.
The appeal against that judgment succeeded.
Appelinstansen udtalte, at sagsøgte var italiensk statsborger og bosat i Italien, hvori­mod det sagsøgende selskab var registreret i og havde sit hjemsted i fyrstendømmet Monaco.
The Cour d'appel stated that although the defendant was an Italian national resident in Italy, the plaintiff company was of Monégasque nationality and had its registered of­fice in the principality of Monaco.
Denne stat var imidlertid ikke medlem af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, hvis medlemsstater havde undertegnet domskonventionen.
That State did not belong to the European Econ­omic Community, the members of which had signed the Brussels Convention.
Konventionens kompetenceregler kunne derfor ikke finde anvendelse på det foreliggende tilfælde.
There­fore the rules on jurisdiction contained in that Convention could not be applied in the present case.
Hvorvidt Tribunal de commerce de Nice var kompetent i den foreliggende sag, måtte herefter afgøres alene på grundlag af fransk international privatret.
Consequently the Tribunal de commerce, Nice, could acquire jurisdiction to entertain the action only under the rules of French private international law.
Da sagsøgte var bo­sat i udlandet, var den for afgørelsen af sagen relevante bestemmelse artikel 46 i den nye (franske) civilproceslov, hvorefter sager vedrørende kontraktsforhold kunne anlægges ved sagsøgtes hjemting eller ved retten på det sted, hvor varen faktisk var le­veret eller tjenesteydelsen erlagt.
As the defendant was domiciled abroad, it was necessary to consider Article 46 of the new (French) Code of Civil Procedure, whereby in disputes arising out of a contract, in ad­dition to jurisdiction being given to the courts for the defendant's place of domicile, the courts for the place where the object was actually delivered or the service rendered had jurisdiction.
Efter at have gennemgået kontrakten samt de faktiske omstændigheder kom appelinstansen til det resultat, at kontraktens opfyldelse heller ikke i medfør af den nævnte artikel 46 kunne lokaliseres til Frankrig, idet den mislig­holdelse, der lå til grund for sagen, havde haft sin oprindelse i Italien.
After examining the contract in question and the actual circumstances of the case the Cour d'appel came to the conclusion that even if the said Article 46 were applied the actual performance of the contract could not be localized in France, espe­
I en sag om ophævelse af nogle aftaler om køb af sukker havde sælgeren, et tysk firma, som var blevet sagsøgt af køberen afvaren ved Tribunale di Vicenza, gjort gældende, at denne ret savnede kompetence i henhold til artikel 4 i den italienske civilproceslov.
In proceedings for the cancellation of a number of contracts for the purchase of sugar brought by the purchaser of the goods before the Tribunale di Vicenza, the defendant vendor of the goods, a German firm, argued that the court had no jurisdiction under Article 4 of the Italian Code of Civil Procedure.
Tri­bunale tog indsigelsen til følge, men fastslog i den forbindelse, at Bruxelles­konventio­nens artikel 5, nr. I, fandt anvendelse i sagen; det fremgik af denne bestemmelse, at den tyske ret på det sted, hvor varen skulle leveres, og købsprisen betales, var rette værneting.
The Tribunale upheld the objection but in doing so held that Article 5(1) of the Brussels Convention applied to the case; under that provision the courts for the place in Germany where the goods were to be delivered and the purchase price paid had jurisdiction.
Sagsøgeren appellerede til Corte d'appello di Venezia og gjorde gældende, at Tribunale, idet den havde anvendt konventionens artikler 1 og 5 på embeds vegne, havde truffet afgørelse ultra petita og var gået videre end den indsigelse, som sagsøgte alene havde fremsat under henvisning til civilproceslovens artikel 4.
On appeal the plaintiff argued that by ap­plying Articles 1 and 5 of the Convention of its own motion the Tribunale had decided ultra petita and had gone beyond the defendant's objection, which referred only to Ar­ticle 4 of the Code of Civil Procedure.