natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Domstolen anerkendte i sin besvarelse, at de krav, der bundede i en effektiv voldgiftsprocedure, kunne begrunde, at efterprøvelsen af voldgiftskendelser fik en begrænset karakter, og at en kendelse kun kunne ophæves eller dens anerkendelse afvises i ekstraordinære tilfælde.
In its answer,the Court acknowledged that it was in the interestof efficient arbitration proceedings that review of arbitration awards should belimited in scope and that annulment of or refusal to recognisean award should bepossible only in exceptional circumstances.
Henset til betydningen af traktatens artikel 85 for det indre markeds funktion fastslog Domstolen dog, at en national ret, i det omfang den efter nationale processuelle regler skulle efterkomme en begæring om ophævelse af en voldgiftskendelse, der støttedes på, at nationale ufravigelige retsgrundsætninger var overtrådt, også skulle efterkomme en sådan begæring om ophævelse, når den støttedes på, at forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, var overtrådt.
The Court nevertheless held, havingregard to the importance of Article 85 for the functioning of the internal market,that if a national court was required by its domestic rules of procedure to grantan application for annulment of an arbitration award where such an applicationwas founded on failure to observenational rules of pubtic policy, it also had togrant such an application where it was founded on failure to comply with theprohibition laid down in Article 85(1).
Domstolen baserede bl.a. denne konklusion på det forhold, at en voldgiftsret til forskel fra en national domstol ikke kan anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse af spørgsmål vedrørende fællesskabsrettens fortolkning.
The Court based that conclusion inparticular on the finding that arbitrators, unlike national courts and tribunals, werenot in a position to request it to give a preliminary ruling on questions ofinterpretation of Community law. However, it was manifestly in the interest of
Men der består for Fællesskabets retsorden en åbenbar interesse i, at enhver fællesskabsretlig bestemmelse fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås.
the Community legal order that, in order to forestall differences of interpretation,every Community provision should be given a uniform interpretation, irrespectiveof the circumstances in which it was to be applied.
Derimod rejste Domstolen ikke tvivl om de nationale processuelle regler, hvorefter en af en voldgiftsret afsagt delkendelse, der har karakter af en endelig kendelse og ikke inden for den fastsatte frist er blevet appelleret, opnår retskraft og ikke længere kan ændres ved en senere voldgiftskendelse.
On the other hand, the Courtdid not call into question national rules of procedure according to which aninterim arbitration award which was in the nature of a final award and in respectof which no application for annulment had been made within the prescribedtime-limit acquired definitive force and could no longer be called into question by a subsequent arbitration award.
Endelig kunne den i sagen fastsatte frist på tre måneder fra indleveringen af kendelsen ved den kompetente rets justitskontor ikke på baggrund af de frister, som er fastsat i de øvrige medlemsstaters retsordener, anses for alt for kort (dom af 1.6.1999, sag C-126/97, Sml. I, s. 3055).
The time-limit laid down in the case at issue, ofthree months from the lodging of the award at the registry of the court havingjurisdiction in the matter, did not seem excessively short compared with those prescribed in the legal systems of the other Member States fiudgment of 1 June1999 in CaseC-I26/97 Eco Swiss China Time v BenettonInternational, not yet reported in the ECR).
Hvad angår medlemsstaternes ansvar for skade forvoldt borgerne ved tilsidesættelse af fællesskabsretten skal dommene i Konle- og Rechbergersagerne fremhæves.
The judgments delivered in Konle and Rechberger are noteworthy withregard to Member State liability for harm caused to individuals by infringements of Community law.
Rechberger-sagen indeholder visse forklaringer af begreberne tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse og direkte årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen og den skade, der er lidt af de skadelidte, hvilke begreber udgør to ud af tre betingelser for, at medlemsstaterne kan ifalde erstatningsansvar (dom af 15.6.1999, sag C-140/97, Sml. I, s. 3499).
Rechberger contains some explanation of the concepts of a "sufficiently seriousbreach" and a "direct causal link" between that breach and the loss or damagesustained by the injured parties, concepts which constitute two of the threeconditions for Member State liability to arise (iudgment of 15 June 1999 in Case C- 1 40 19 7 Rechberger v Austria, not yet reported in the ECR).
Flere borgere havde indstævnet Republikken Østrig for en ret i denne stat for at få fastslået statens ansvar som følge af mangelfuld gennemførelse af direktiv 90/314/EØF om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure \ som havde forhindret dem i at opnå tilbagebetaling af beløb betalt til en insolvent rejsearrangør.
A number ofprivate individuals had brought proceedings against the Republic of Austria beforean Austrian court, claiming that it should be held liable following the incorrecttranspositionof Directive 90l3I4lEEC on package travel, package holidays andpackage tours, t which had prevented them from obtainingthe reimbursement ofmoney paid to a travel organiser who becameinsolvent.
Det blev nærmere bestemt gjort gældende, at Republikken Østrig med urette havde begrænset den i direktivet foreskrevne beskyttelse til rejser med afrejse tidligst den 1. maj 1995, selv om staten havde tiltrådt Den Europæiske Union den 1. januar samme år.
More particularly, it wasalleged, first, that Austria had restricted the protection provided for by thedirective to trips with a departure date of 1 May 1995 or later although it hadacceded to the European Union on 1 January of the same year.
Medlemsstaten havde ingen ret til frit at skønne hvad angår gennemførelsen af den pågældende bestemmelse i sin retsorden, således at begrænsningen af den omtvistede beskyttelse klart var uforenelig med de af direktivet flydende forpligtelser.
The Court heldthat the directive had not been transposedcorrectly and that such incorrecttransposition amounted to a "sufficiently serious" breach of Community lawwhich could give rise to liability on the part of the Member State even where ithad implementedall the other provisions of the directive.
Det andet klagepunkt var, at Republikken Østrig i stedet for i overensstemmelse med direktivets bestemmelser at sørge for, at rejsearrangøren forpligtedes til at stille tilstrækkelig garanti til i tilfælde
The Member Stateenjoyed no margin of discretion as to the entry into force, in its own law, of thecontested provision, So that the limitation of protection was manifestlyincompatible with the obligations under the directive. The second complaint was
Rådets direktiv af 13.6.1990 (EFT L 158, s. 59).
Council Directive of 13 June 1990 (OJ 1990 L 158,p. 59).
af insolvens eller konkurs at sikre tilbagebetaling af erlagte beløb og hjemtransport af forbrugeren, kun havde krævet, at der med henblik på at dække denne risiko forelå en forsikringsaftale eller en bankgaranti, hvis størrelse blev beregnet på grundlag af den tidligere eller forventede omsætning. Domstolen fandt, at der endvidere var tale om en mangelfuld gennemførelse, eftersom den ikke effektivt sikrede forbrugeren det med direktivet tilsigtede resultat.
that instead of ensuring, in accordance with the directive, that the travel organiserhad sufficient security for the refund of money paid over and for the repatriation of the consumer in the event of insolvency, the Republic of Austria had done nomore than require, for the coverageof that risk, a contract of insurance or a bankguarantee calculatedon the basis of the organiser'spast or estimated turnover.The Court held that this likewise amounted to an incorrect transposition of the directive inasmuch as the consumer was not provided with an effective guaranteethat the result intended by the directive would be achieved.
I begge tilfælde bestred Republikken Østrig imidlertid at være ansvarlig, idet den gjorde gældende, at der ikke forelå nogen direkte årsagsforbindelse mellem den mangelfulde gennemførelse af direktivet og den af forbrugerne lidte skade, eftersom tidspunktet for og omfanget af gennemførelsesforanstaltningerne ikke havde kunnet medvirke til skadens opståen på anden måde end ved et helt usædvanligt og uforudseligt begivenhedsforløb.
In both instances, Austria nevertheless deniedliability, arguing that there was nodirect causal link between the incorrect transposition of the directive and the lossor damage suffered by consumers if the date and scope of the implementingmeasures could have contributed to the occurrenceof the loss or damage only asa result of a chain of wholly exceptional and unforeseeable events.
Domstolen udtalte imidlertid, at den forelæggende ret helt enkelt havde fastslået, at der fandtes en sådan årsagsforbindelse i sagen, og at direktivets formål netop var at sikre, at forbrugeren beskyttedes mod virkningerne af konkursen, uanset dens årsager.
The Courtobserved, however, that the national court had well andtruly found that there wassuch a link in the case in point.
Domstolen konkluderede derfor, at i det omfang, hvori de ikke måtte have været en hindring for tilbagebetaling af de erlagte beløb og for hjemtransport af forbrugerne, såfremt garantiordningen var blevet iværksat i overensstemmelse med direktivet, kunne indtræden af helt usædvanlige eller uforudselige begivenheder ikke bevirke, at der ikke forelå en direkte årsagsforbindelse, og dermed heller ikke, at medlemsstaten ikke ifaldt ansvar.
Furthermore, the very aim of the directive wasto arm consumers against the consequences of bankruptcy, whatever its causes.The Court therefore concluded that exceptional and unforeseeableevents, in as much as they would not have presented an obstacle to the refund of money paidover or the repatriation of consumers if the guarantee system had been implementedin accordance with the directive, were not such as to exclude theexistence of a direct causal link and consequently to preclude the Member State's liability.
I Konle-sagen spurgte den forelæggende ret bl.a., om betaling af erstatning i medlemsstater med forbundsstruktur for skader, som privatpersoner har lidt som følge af administrative foranstaltninger, der er i strid med fællesskabsretten, nødvendigvis skal foretages af forbundsstaten for at opfylde den pågældende medlemsstats forpligtelser i henhold til fællesskabsretten.
ln Konle, the national court asked whether, in Member States with a federalstructure, reparationfor damage caused to individuals by national measures takenin breach of Cornmunity law had necessarily to be provided by the federal Statein order for the obligations of the Member State under Community law to befulfilled.
I sin besvarelse bemærkede Domstolen, at det påhviler enhver medlemsstat at sikre, at privatpersoner opnår erstatning for den skade, de tilføjes ved manglende overholdelse af fællesskabsretten, uanset hvilken myndighed der er skyld i denne tilsidesættelse, og uanset hvem der i princippet er forpligtet til at betale erstatningen i henhold til den pågældende medlemsstats ret.
In its reply, the Court stated that it is for each Member State to ensurethat individuals obtain reparationfor damage caused to them by non-compliancewith Community law, whicheverpubtic authority is responsible for the breach andwhichever public authority is in principle, under the law of the Member Stateconcerned, responsible for making reparation.
Derimod pålægger fællesskabsretten ikke medlemsstaterne at ændre fordelingen af kompetence og ansvar mellem de offentligretlige kollektive enheder, der findes på deres territorium, og det er tilstrækkeligt, at procedurebestemmelserne i den interne retsorden giver en effektiv beskyttelse af de rettigheder, som privatpersoner har efter fællesskabsretten, uden at det er sværere at gøre disse rettigheder
On the other hand, Communitylaw does not require Member States to make any change in the distribution ofpowers and responsibilitiesbetween the public bodies which exist in theirterritory; it is sufficient that the procedural arrangements in the domestic systemenable the rights which individuals derive from the Community legal system tobe effectively protected without it being more difficult to assert those rights than the rights which they derive from the domestic legal system fiudgment of 1 June1999 in Case C-302197Konle v Austria, not yet reporredin the ECR).
Hvad angår forholdet mellem fællesskabsretten og international ret udtalte Domstolen i en dom af 23. november 1999 (sag C-149/96, Portugal mod Rådet, Sml. I, s. 8395), at efter deres art og opbygning udgør overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO) samt de aftaler og memoranda, der figurerer som bilag 14 til denne overenskomst, ikke regler, hvis overholdelse i fællesskabsinstitutionernes retsakter er genstand for efterprøvelse ved Domstolen.
So far as concerns links between Community law and international law,the Court held in its judgment of 23 November 1999 in Case C-149196Portugal Portugal v Council, not yet reported in the ECR, that, having regard to their nature andstructure, the Agreement establishing the World Trade Organisation and theagreements and memorandain Annexes 1 to 4 thereto("the WTO agreements")were not in principle among the rules in whose light the Court was to review thelegality of measures adopted by the Community institutions.
Selv om formålet med reglerne om bilæggelse af tvister, der er indeholdt i WTO-aftalerne, er at opnå, at foranstaltninger, der er uforenelige med WTO-bestemmelserne, indstilles, bestemmes det dog samtidig, at det er muligt for de kontraherende parter at yde kompensation midlertidigt eller endog endeligt.
Although the mainpurpose of the mechanismfor resolving disputesunder the WTO agreements wasto secure the withdrawal of measures inconsistentwith the WTO rules, themechanism also provided the contracting parties with the possibility of the grantof compensation on an interim or even definitive basis.
På denne baggrund vil et krav til de dømmende instanser om, at de skal undlade at anvende nationale regler, der er i strid med WTO-aftalerne, være ensbetydende med, at de kontraherende parters lovgivningsmagt eller forvaltning mister disse aftalers bestående mulighed for, om end kun midlertidigt, at nå frem til forhandlingsløsninger.
Consequently,to requirethe judicial organs to refrain from applying rules of domestic law which wereinconsistent with the WTO agreements would have the consequence of deprivingthe legislative or executive organs of the contracting parties of that possibilityafforded by the agreements of entering into negotiated arrangements even on atemporary basis.
Ifølge Domstolen følger det heraf, at WTO-aftalerne efter en fortolkning ud fra deres genstand og formål ikke fastlægger de retsmidler, hvorigennem deres opfyldelse i god tro i de kontraherende parters nationale retsordener kan sikres.
According to the Court, it followed that the WTO agreements,interpreted in the light of their subject-matter and purpose, did not determine theappropriate legal means of ensuring that they were applied in good faith in thelegal order of the contracting parties.
Domstolen bemærkede, at den samme løsning i øvrigt var blevet anvendt af andre kontraherende parter, hvorfor der var fare for, at en anden holdning på fællesskabsplan ville føre til en ubalance ved anvendelsen af WTO-bestemmelserne, idet Fællesskabets lovgivende eller administrative myndigheder ville miste den handlefrihed, som de tilsvarende myndigheder hos Fællesskabets handelspartnere har. Domstolen fastslog endvidere, at den anfægtede fællesskabsretsakt ikke havde til formål at sikre gennemførelsen i Fællesskabets retsorden af en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse og henviste ikke udtrykkeligt til visse bestemmelser i WTO-aftalerne, hvilket er de eneste tilfælde, hvor det tilkommer Domstolen at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne.
The Court noted that the same solutionwas, moreover, applied by other contracting parties, so that a different attitudeat Community level might lead to disuniform application of the WTO rules, bydepriving the legislative or executive organs of the Community of the scope formanoeuvre enjoyed by their counterpartsin the Community's trading partners.As to the remainder,the Court established that the Community measure contestedin the case was not designed to ensure the implementation in the Community legalorder of a particular obligation assumedin the context of the WTO and that it didnot make express reference to any specific provisions of the WTO agreements,the only instances where it would be for the Court to review the legality of the Community measure in question in the light of the WTO rules.
På det institutionelle område var det fastlæggelsen af hjemlen til fællesskabsretsakter, der endnu en gang gav anledning til de fleste sager, hvilket i år satte fællesskabsinstitutionerne op mod hinanden.
In the first of those cases, the Parliament contendedthat a Councildecision on the adoption of a multiannual prograrnmeto promote the linguisticdiversity of the Community in the information society should have had a duallegal basis.
Det var nærmere bestemt Parlamentets opfattelse, at denne beslutning ud over at have hjemmel i EF-traktatens artikel 130 (nu artikel 157 EF), der vedrører industrien, ligeledes burde have haft hjemmel i artikel 128 (efter ændring nu artikel 151 EF), der omhandler kulturen.
Artic,le157 EC), relating to industry, Article 128 (now, after amendment,Article 151 EC), which is devoted to culture, should have been the legal basis forthe decision.
For at tage stilling til, om der skulle gives medhold i påstanden, undersøgte Domstolen, om kulturen var en fremherskende bestanddel af beslutningen i samme grad som industrien og uadskillelig fra denne, eller om beslutningen havde sit tyngdepunkt i fællesskabsaktionens industrielle aspekt.
In order to assess the merits of the case, the Court checked whetherculture was an essential componentof the contested decision, in the same way asindustry, and could not be dissociated from industry, or whether the "centre ofgravity" of the decision was to be found in the industrial aspect of the Communityaction.
Hvad angår de med beslutningen forfulgte mål fastslog Domstolen, at det navnlig var virksomhederne, som de påtænkte konkrete handlinger direkte skulle komme til gode, og specielt de små og mellemstore virksomheder, mens det inden for informationssamfundet var borgerne, der i al almindelighed nød godt af den sproglige mangfoldighed. Beslutningens betragtninger, der omtaler informationssamfundets kulturelle aspekter, var udtryk for konstateringer eller almindelige ønsker, som ikke gjorde det muligt i og for sig at betragte dem som formål med programmet.
As regards the aims pursued by the decision, it found that the beneficiariesdirectly targetedby the concrete actions envisaged were enterprises,in particular small and medium-sized enterprises, whereas citizens were seenonly only as beneficiaries of linguistic diversity in general, in the context of the informationsociety.
Programmets væsentlige og fremherskende sigte måtte anses for at have industriel karakter.
The main and predominant characteristic of theprogralnme appeared in actual fact to be of an industrial nature.
Hvad angår indholdet af beslutningen bemærkede Domstolen, at de nævnte aktioner først og fremmest havde til følge, at det blev undgået, at virksomheder forsvandt fra markedet eller blev svækket i deres konkurrencedygtighed som følge af de kommunikationsomkostninger, som den sproglige mangfoldighed gav anledning til.
As regards thecontent of the contested decision, the Court stated that the main thrust of theactions covered was to ensure that undertakings did not disappearfrom the marketor have their competitivenessundermined by communicationscosts caused bylinguistic diversity.
Den konkluderede derfor samlet, at følgerne for kulturen kun var indirekte og sekundære i forhold til de direkte tilstræbte virkninger, der var af økonomisk art, hvorfor de ikke kunne begrunde, at også traktatens artikel 128 blev benyttet som hjemmel for beslutningen, og frifandt Rådet for Parlamentets påstand (dom af 23.2.1999, sag C-42/97, Parlamentet mod Rådet, Sml. I, s. 869).
It therefore concluded overall that the effects on culture wereonly indirect and incidental as compared with the direct effects sought, whichwere of an economic nature and did not justify basingthe decision on Article 128of the Treaty aswell. It accordingly dismissed the Parliament's application (Case
I en anden sag anlagt af Parlamentet blev påstanden derimod taget til følge i en dom afsagt to dage senere (dom af 25.2.1999, forenede sager C-164/97 og C-165/97, Parlamentet mod Rådet, Sml.
By contrast, another application brought by the Parliament was allowed in a judgment delivered two dayslater fiudgment of 25 February 1999 in Joined Cases
I, s. 1139) angående to rådsforordninger om beskyttelse af skovene i Fællesskabet mod luftforurening og mod brande, som var blevet vedtaget med hjemmel i EF-traktatens artikel 43 (efter ændring nu artikel 37 EF).
Community's forests against atmospheric pollution and against fire which hadbeen adopted on the basis of Article 43 of the EC Treaty (now, after amendment,Article 37 EC).
Domstolen, der tilsluttede sig sagsøgerens argumenter, udtalte, at selv om de i forordningerne omhandlede foranstaltninger kunne få en vis positiv betydning for landbrugets funktion, var
In its judgment of 8 July 1999 in Case C-189197Parliament v Council, notyetreported in the ECR, the Court interpreted for the first time the term "agreementshaving important budgetary implications for the Community" used in the second
I, s. 4741) fortolkede Domstolen for første gang begrebet aftaler, som har betydelige budgetmæssige virkninger for Fællesskabet, som er anvendt i EF-traktatens artikel 228 (efter ændring nu artikel 300 EF).
subparagraph of Article 228(3) of the Treaty (now, after amendment, the secondsubparagraph of Article 300(3) EC).
Som undtagelse til den normale procedure, der kun forskriver høring af Parlamentet, er indgåelsen af denne type aftale kun mulig med en samstemmende udtalelse fra Europa-Parlamentet.
In derogation from the normal procedure,which provides only for consultation of the Parliament, agreements of that typemay be concluded only if the Parliament's assent is obtained.
I dommen fulgte Domstolen indledningsvis ikke Rådets standpunkt om, at der ved bedømmelsen af spørgsmålet, om de budgetmæssige virkninger af en aftale er betydelige, må henses til Fællesskabets samlede budget.
In its judgment, the Court first of all rejected the approach contended for by the Council, under whichthe overall budget of the Community was referred to in order to assess whetheran agreement had important budgetary implications.
Traditionelt udgør alle bevillinger afsat til Fællesskabets eksterne foranstaltninger en marginal del af fællesskabsbudgettet, hvorfor anvendelsen af det af Rådet formulerede kriterium kunne berøve den omtvistede bestemmelse enhver effektiv virkning.
It stated that all theappropriations allocated to external operations of the Community traditionallyaccounted for a marginal fraction of the Community budget, so that the provisionat issue might be rendered wholly ineffective if the Council's criterion wereapplied.
Domstolen tog heller ikke to andre af Parlamentets kritikpunkter til følge, nemlig de involverede udgifters forholdsmæssige andel af de udgifter af samme art, der er opført under den pågældende budgetpost, og stigningstakten af de udgifter, som den pågældende aftale medfører, i forhold til den foregående aftales finansielle del.
The Court also rejected two criteria proposed by the Parliament: first,the share of the expenditure at issue in relation to expenditure of the same kindunder the relevant budget heading and, second, the rate of increase in expenditureunder the agreement in question in relation to the financial section of the previousagreement.