natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Hvis den skulle blive ophævet af Oberlandesgericht, kunne hustruen på ny fremsætte begæring om fuldbyrdelsespåteg­ning på afgørelsen om underholdsbidraget, da hindringen for anerkendelse kun forelå, så længe justitsministerens afgørelse stod ved magt.
If it were set aside by the Oberlandesgericht, the applicant could again apply for the enforcement of the main­tenance order, since the reason for refusing to enforce it was only valid as long as the de­cision of the Minister for Justice still applied.
Rekvirenten indgav herefter »Rechtsbeschwerde« til Bundesgerichtshof og gjorde gæl­dende, at Oberlandesgericht i strid med konventionens artikel 29 havde efterprøvet den italienske afgørelses realitet, idet den trods artikel 28, stk. 2, ikke havde taget hensyn til, at den var bundet af de faktiske omstændigheder, på hvilke den italienske ret havde støt­tet sin kompetence.
Appealing against that judgment of the Bundesge­richtshof on a point of law, the plaintiff contended that the Oberlandesgericht had re­viewed the substance of the Italian judgment in breach of Article 29 of the Convention, inasmuch as it had not considered itself bound, in accordance with the second para­graph of Article 28, by the findings of fact on which the Italian court had based its juris­diction.
Da rekvisitus i fuldbyrdelsessagen, som af Corte d'appello di Venezia var blevet anset for forsikringsgiver, havde sit hjem­sted i Tyskland, ville de italienske retter kun have haft kompetence, hvis den i Venedig bosiddende rekvirent var forsikringstager.
Since the de­fendant, which the appeal court in Venice regarded as the insurer, had its seat in Ger­many, the Italian courts could have had jurisdiction only if the plaintiff, with its seat in Venice, were the policy-holder.
Den italienske ret havde i sin afgørelse fastslået som en kendsgerning, at rekvirenten havde købt partiet cif Venedig, altså forsikret af sælgeren for dennes regning, og at for­sikringstageren, der havde indgået forsikringsaftalen med hovedassurandøren, ikke var nævnt i assurancecertifikatet.
In its decision the Italian court had established as facts that the plaintiff had bought the goods "cif Ven­ice", that is to say insured at the seller's expense, and that the insurance certificate did not name a policy-holder who had concluded the contract of insurance with the leading insurer.
Heraf havde den italienske ret draget den retlige konklu­sion, at den begunstigede, altså indehaveren af assurancecertifikatet, også var forsik­ringstager, fordi det ikke kunne være ubestemt eller umuligt at fastslå, hvem forsikrings­tageren var.
From that finding the Italian court had drawn the legal conclusion that the bene­ficiary, that is to say the holder of the insurance certificate, was also the policyholder, because the person of the policy-holder could not remain unascertained or unascertainable.
Denne konstatering viste, at rekvi­renten i hvert fald ikke kunne være forsikringstager.
That finding showed that the plaintiff could not be the policy-holder.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — tilsidesættelse af kon­ventionens kompetenceregler — modstrid med grundlæggende retsprincipper i den anden stat — betingelser
Italian and Dutch versions of the Convention ( Versiche­rungsnehmer, preneur d'assurance, contraente dell'assicurazione and verzekeringsnemer respectivelv).
Det franske rederi Compagnie Générale Maritime SA havde transporteret varer fra De forende Stater til Tyrkiet via Marseille og på den sidste strækning benyttet et tyrkisk selskab, rederiet GDN.
The French shipping company Compagnie Générale Maritime SA had carried goods from the United States of America to Turkey, via Marseille, and for the last part of the journey had used the services of a Turkish shipping company, Genel Denizcilik Nak­liyati (hereinafter referred to as "GDN").
I det konnossement, der var udstedt for strækningen Marseille­Tyrkiet, var det blandt andet aftalt, at retterne i det land, hvor bortfragteren havde sit »principal place of business«, skulle være kompetente.
In the bill of lading issued in respect of the journey from Marseille to Turkey, it was agreed inter alia that the courts in the State in which the carrier had his "principal place of business" were to have jurisdiction.
Det franske rederi blev sagsøgt ved en ret i Marseille, fordi varerne ikke havde nået deres bestemmelsessted; derfor gjorde det på sin side krav gældende over for det tyrkiske rederi.
The French shipping company was summoned to appear before a court in Marseille because the goods had not reached their destination and therefore it in turn brought an action against GDN.
Efter at det franske re­deri i Rotterdam havde opnået et dekret om arrest i et skib, der tilhørte GDN, begærede sidstnævnte under en sag om foreløbige forholdsregler arresten ophævet. GDN gjorde gældende, at man måtte regne med, at retten i Marseille trods den nederlandske afgø­relse og den dér gældende retsopfattelse, ikke ville anse »identity of carrier«­klausulen og værnetingsklausulen i konnessementet for gyldige, hvilket i det foreliggende tilfælde førte til, at de tyrkiske retter var enekompetente.
After it had taken steps in Rotterdam to arrest a ship belonging to GDN, the latter applied for an interlocutory order releasing the ship.
Ifølge konventionens artikler 27 og 28 ville der følgelig heller ikke kunne ske fulbyrdelse i Nederlandene i det arresterede skib på grundlag af en eventuel dom i GDN's disfavør afsagt af den franske ret.
Thus, in accordance with Articles 27 and 28 of the Convention, execution could not be levied on the arrested ship in the Netherlands, on the basis of any judgment which might be obtained against GDN by the French court.
Præsidenten gav ikke GDN medhold i dette anbringende og afslog at ophæve arresten. Den såkaldte »identity of carrier«­klausul var ganske vist tidligere som regel blevet anset for gyldig af de nederlandske retter, men var absolut ikke uomtvistet.
The President rejected GDN's argument and refused to order the release of the ship.
Som det alle­rede i dag er tilfældet i de fleste andre lande, mister en sådan klausul også sin virkning i Nederlandene, når 8. bog i Nieuw Burgerlijk Wetboek træder i kraft.
In the Netherlands, as was already the case in most other States, such a clause would have no validity once Book 8 of the New Civil Code had entered into force.
Selv om den franske ret ikke skulle anse klausulen for gyldig, er nederlandsk ordre pu­blic ikke berørt.
Even if the French court did not regard the clause as valid, Netherlands public policy would not be at issue.
Med hensyn til den klausul i konnessementet, hvorefter retterne i det land, hvor bortfragteren havde sit »principal place of business«, skulle være kompe­tente — i dette tilfælde retterne i Tyrkiet — anførte præsidenten, at såfremt retten i Mar­seille alligevel skulle erklære sig kompetent, udgjorde dette ikke en tilsidesættelse af kon­ventionens afsnit II, afdeling 3, 4 og 5.
As regards the clause contained in the bill of lading which con­ferred jurisdiction on the courts in which the carrier had his principal place of business — in this instance the Turkish courts — the President stated that, even if the court in Mar­seille were to declare that it none the less had jurisdiction, there would be no infringe­ment of Sections 3, 4 and 5 of Title II to the Convention.
Ud fra dette synspunkt kunne der derfor heller ikke nægtes meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning på en fransk dom i Compagnie Géné­rale Maritime's favør i medfør af konventionens artikel 28, stk. 1.
Thus it would not be possible on those grounds to refuse to issue an order for the enforcement of a French judgment in favour of Compagnie Générale Maritime.
1­28 ­ Β 5 fortsat 1) indbragte denne afgørelse for Cour d'appel de Versailles i medfør af konventionens arti­kel 36 og gjorde i det væsentlige gældende, at den tyske ret savnede kompetence.
1-28 — Β 5 Cour d'Appel, Versailles, Judgment of 23 November 1982, ITW A teco GmbH ν International Technology SA RL Gazette du Palais 1983, Jurisprudence, p. 65
Skyld­neren påberåbte sig artikel 15 i den franske Code civil og anførte, at det som fransk sel­skab skulle sagsøges i Frankrig.
In its appeal under Article 36 of the Convention, the appellant con­tended essentially that the German courts had no jurisdiction owing to Article 15 of the French Civil Code and argued that as a company incorporated under French law it should have been sued in France.
Cour d'appel forkastede denne indsigelse i sin mellemafgørelse af 23. november 1982.
The Cour d'Appel rejected that argument in an interlocutory judgment of 23 November 1982.
Kompetencespørgsmålet skulle udelukkende afgøres efter bestemmelserne i konventio­nen af 1968, hvis artikel 3 udelukker nationale eksorbitante kompetenceregler — i Frankrig artiklerne 14 og 15 i Code civil.
It stated that jurisdiction depended exclusively on the provisions of the 1968 Con­vention, Article 3 of which provided that national rules of exorbitant jurisdiction — in France, Articles 14 and 15 of the Civil Code — were not to apply.
Både retterne i den stat, hvor sagsøgte havde bopæl, samt — i sager om kontraktforhold — retten på opfyldelsesstedet for den kon­traktlige forpligtelse havde kompetence i henhold til konventionens regler.
According to the rules of the Convention, both the courts of the State in which the defendant was domiciled and, in matters relating to contract, the courts for the place of performance of the con­tractual obligation had jurisdiction.
For at kunne fastslå, om Amtsgericht Norderstedt havde haft kompetence til at påkende en fordring på et selskab med hjemsted i Frankrig, måtte der træffes bestemmelse om fremlæggelse af aftalen mellem parterne, hvori det var fastlagt, hvorledes forpligtelserne i henhold til aftalen skulle opfyldes.
In order to enable the court to determine whether the Amtsgericht Norderstedt had jurisdiction in an action to recover money from an un­dertaking whose seat was in France, it was necessary to order the production of the con­tract between the parties which determined the way in which the contractual obligations would be fulfilled.
I overensstemmelse hermed pålagde retten skyldneren at frem­lægge den med kreditor indgåede aftale.
Consequently, the court ordered the appellant to produce the con­tract concluded with the respondent.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — ingen realitetsprøvelse af den udenlandske afgørelse
Recognition and enforcement of the foreign judgment
Fuldbyrdelse — retsmidler mod tilladelsen til tvangsfuldbyrdelse — udsættelse af sagen — betingelser
Enforcement — Appeal against the order authorizing enforcement ceedings — Conditions
Den handlende var af den opfattelse, at hans advokater havde varetaget hans interesser dårligt og desuden først underrettet ham om, at der var blevet afsagt en frifin­dende dom, og at denne var blevet forkyndt, efter at ankefristen var udløbet.
The businessman considered that he had been badly represented by his lawyers, who had moreover failed to advise him of the existence of the judgment dismissing his action until after the expiry of the period for lodging an ap­peal.
I henhold til artikel 34, stk. 3, som udelukker efterprøvelse af den udenlandske retsafgørelse med hensyn til sagens realitet, kunne afslag på at meddele fuldbyrdelsespåtegning ikke støttes på, at den udenlandske rets kendelse om sagsomkostninger var urigtig på grund af fejlagtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder i sagen.
Furthermore, in view of the terms of the third paragraph of Article 34, which precluded any review of the substance of the foreign judgment, enforcement could not be refused on the ground that the taxing order made by the foreign court was not justified by reason of the allegedly erroneous appraisal of the circumstances of the case.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grund­læggende retsprincipper i anerkendelses­ og fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — den dømmende rets tilsidesættelse af reglerne om retskraft — ikke i strid med grundlæg­gende retsprincipper
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the Slate in which enforcement is sought (Article 27(1)) — Adjudication by the original court on a malter which was res judicata — Enforcement not contrary to public policy in lhe Slate of enforcement
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — efterprøvelse af kompe­tencen for retten i domsstaten ved retten i anerkendelses­ og fuldbyrdelsesstaten (arti­kel 28, stk. 3) — grænser herfor — retten i domsstaten kompetent i henhold til artikel 5, nr. 1 — ingen efterprøvelse af kompetencen
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Review by the enforcing court of the jurisdiction of the adjudicating court (third paragraph of Article 28) — Limits — Jurisdiction of the adjudicating court founded on Article 5(1) — No review of jurisdiction
Anerkendelse og fuldbyrdelse — ingen realitetsprøvelse af den udenlandske afgø­relse (artikel 29) — den dømmende rets tilsidesættelse af reglerne om retskraft — prø­velse af indsigelsen om, at spørgsmålet allerede var afgjort i en tidligere sag, var ensbe­tydende med realitetsprøvelse
Recognition and enforcement — No review as to substance (Anide 29) — Adjudica­tion by the original court on a matter which was res judicata — Consideration of the plea of res judicata equivalent to review of the substance of the judgment
Skyldneren indgav i henhold til kon­ventionens artikel 36 begæring om genoptagelse til Tribunal de première instance de Bruxelles, som havde afsagt en kendelse, hvorved der var givet tilladelse til fuldbyrdelse af den tyske dom i Belgien.
The Tribunal de Première Instance, Brussels, granted an order for the enforcement of that judgment in Belgium. The judgment debtor appealed against that order to the same court pursuant to Article 36 of the Convention.
Hun bestred Amtsgericht Mainz' kompetence og gjorde end­videre gældende, at fuldbyrdelse i Belgien af en retsafgørelse, som var truffet i strid med en tidligere afgørelses retskraft, var uforenelig med grundlæggende belgiske retsprincip­per. Amtsgericht Mainz havde nemlig tilpligtet hende at betale advokatsalærer til mod­parten i genoptagelsessagen, selv om Landgericht Mainz allerede tidligere havde frifun­det i et søgsmål vedrørende det samme krav.
The grounds of appeal were that the Amtsgericht Mainz lacked jurisdiction and that it would be contrary to Belgian public policy to enforce a judgment given on a matter which was already res judicata, it being argued that when the Amtsgericht Mainz ordered the appel­lant to pay the respondent's fees a similar action between the same parties had previ­ously been dismissed by the Landgericht Mainz.
Tribunal de première instance forkastede indsigelsen om, at Amtsgericht Mainz savnede kompetence, i henhold til artikel 28, stk. 3. Da Amtsgericht havde anset sig for kompe­tent i henhold til artikel 5, nr. 1, i afdeling 2 i konventionens afsnit II, efteråt den på em­beds vegne havde efterprøvet sin kompetence, således som den var forpligtet til ifølge konventionens artikel 20, fordi sagsøgte ikke gav møde, havde retten i anerkendelses­og fuldbyrdelsesstaten ikke ret til at efterprøve, om retten i domsstaten havde anvendt denne bestemmelse rigtigt.
Applying the third paragraph of Article 28, the Tribunal de Première Instance dismissed the ground of appeal based on the submission that the Amtsgericht Mainz lacked juris­diction: that court had of its own motion considered the question of its jurisdiction, as re­quired by Article 20 of the Convention in view of the defendant's failure to enter an ap­pearance, and had come to the view that it had jurisdiction under Article 5 ( 1 ) — a provi­sion contained in Section 2 of Title II of the Convention; the court in which enforce­ment was sought could not review the application ofthat provision by the adjudicating court.
Indsigelsen om, at spørgsmålet allerede var afgjort i en tidligere sag, vedrørte efter ret­tens opfattelse realitetsafgørelsen i den dom, der skulle fuldbyrdes. Da sagsøgte ikke be­
Moreover, under Belgian law the plea of res judicata did not raise a question of public policy in civil matters, so the appel­lant was wrong in her submission that the enforcement of the Amtsgericht's judgment
Udsendelse 3/december 1985
3 December 1935
At foretage en prøvelse af denne indsigelse ville efter den belgiske rets opfattelse være at efterprøve sagens realitet i modstrid med konventionens artikel 29.
(continued 1) would be contrary to Belgian public policy for the purposes of Article 27 (1) of the Con­vention.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — ingen efterprøvelse af realiteten i den udenlandske afgø­relse — forkyndelse af det indledende processkrift i sagen og dommen for sagsøgtes repræ­sentant — dennes beføjelse til at optræde som repræsentant bestridt ved retten i fuldbyrdel­sesstaten —forbud mod efterprøvelse
Recognition and enforcement — No review of the substance of lhe foreign f udgment — Service of the document which instituted the proceedings and of the judgment on the de­fendant's representative — Authority to represent lhe defendant contested before the court of the State in which enforcement is sought — Review not allowed
Landgericht Duisburg havde i en sag mellem forskellige forsikringsselskaber, herunder »Les Assurances Internationales«, og en forsikringstager den 11. april 1975 afsagt en udeblivelsesdom og den 7. maj 1977 en kendelse i forsikringsselskabernes disfavør.
In an action between a number of insurance companies, including Les Assurances In­ternationales, and a policyholder, the Landgericht Duisburg had, on 11 April 1975, giv­en a judgment in default and, on 7 May 1977, issued an order against the insurance com­panies.
Alle forsikringsseslskaberne var repræsenteret af General Insurance Office, der havde hjem­sted i Antwerpen. På begæring af forsikringstageren havde Rechtbank van eerste aanleg Antwerpen erklæret begge de tyske afgørelser eksigible.
Those companies were collectively represented by General Insurance Office PVBA, whose seat was in Antwerp.
Rekvisitus i fuldbyrdelsessagen indgav i den anledning begæring om genoptagelse ; selskabet gjorde gældende, at Gene­ral Insurance Office ikke havde været beføjet til at repræsentere det.
Les Assurances Internationales appealed to that court against its decision, on the ground that General Insurance Office had not been authorized to represent it.
Rechtbank fandt, at det fremgik af sagens akter, at General Insurance Office havde fået kendskab til, både hvornår sagen skulle behandles ved Landgericht Duisburg, og — ved tilsendelse af en genpart — til stævningen i overensstemmelse med forskrifterne og i så god tid, at det havde kunnet varetage sine interesser.
The Rechtbank stated that it was clear from the documents before it that General Insur­ance Office had been duly notified of the date on which the Landgericht Duisburg was to hear the action and — by transmission of a copy — of the application in sufficient time to enable it to arrange for its defence.
Der var også ført bevis for, at den udenlandske dom var indleveret til postvæsenet til forkyndelse; det blev ikke gjort gæl­dende, at denne form for forkyndelse var ulovlig ifølge tysk ret.
Proof of postal service of the foreign judg­ment had also been supplied; it was not contended that that method of service was con­trary to German law.
Det indledende proces­skrift i sagen og dommen var ikke blevet forkyndt for »Les Assurances Internationales« selv, men for en tredjemand som selskabets repræsentant.
The documents which instituted the proceedings and the judgment were not served on the appellant itself but on a third party who acted as its agent.
Når selskabet bestred, at denne tredjemand var beføjet til at repræsentere det, anfægtede det rigtigheden af selve den dom, der skulle fuldbyrdes, og som Rechtbank ikke skulle efterprøve.
The ap­pellant's claim that that third party was not authorized to represent it concerned the sub­stance of the judgment to be enforced, a matter which the Rechtbank was not entitled to review.
Rechtbank afviste begæringen om genoptagelse.
The contested judgment was confirmed.
1­31 ­ Β 5 fortsat 2) renter »efter loven«, som rekvisitus ifølge dommen bl.a. skulle erlægge, ifølge arti­kel 1284 i Codice civile blev fastsat til 5 %, og den merværdiafgift, som skulle svares af sagsomkostningerne, under henvisning til den italienske lovgivning blev fastsat til
The proper course seemed to be to make interest payable from the date on which the pro­ceedings were commenced, which was the position in German law. In that respect there was also doubt regarding the point at which an action in France was treated as being commenced.
Landgericht Wiesbaden anførte i en kendelse af 5. maj 1978 — sag 9 O 77/78 — om fuldbyrdelseserklæring for en dom afsagt af handelsretten i Antwerpen, at re­kvirenten ikke havde fremsat begæring om, at dommen også erklæredes eksigibel, for så vidt angik de tilkendte »retslige renter« (på originalproget: »gerechtelijke in­tresten«); dommens bestemmelse om renter var for så vidt ganske ubestemt.
By order of 5 May 1980 (Case No 9 O 77/78) the Landgericht Wiesbaden found, with reference to an order for the enforcement of a judgment of the commercial court in Antwerp, that the applicant had not applied for enforcement ofthat part of the judgment which related to the award of "legal interest" (in the original: "gerechte­lijke intresten"). In that regard the judgment was completely vague.
Fuldbyrdelse — forpligtelse til at betale underholdsbidrag i henhold til italiensk skilsmisse­dom — fuldbyrdelse i Forbundsrepublikken Tyskland — søgsmål ved en tysk ret med på­stand om ændring af dommens bestemmelser om underholdsbidrag — fuldbyrdelsen af den italienske dom stillet i bero
Enforcement — Maintenance order in an Italian divorce decree — Enforcement in the Federal Republic of Germany — Action before a German court for lhe variation of lhe maintenance order — Slay of execution of the Italian judgment
Fuldbyrdelse — begæring om fuldbyrdelsespåtegning — begæring afslået på grund af manglende fremlæggelse af dokumenter — gentagelse af begæringen — betingelser
Enforcement — Application for enforcement ments — New application — Requirements
Fuldbyrdelse — begæring om fuldbyrdelsespåtegning — betingelser —fuldbyrdelses­hensigt i retskredsen
Enforcement — Application for enforcement f udgment within the jurisdiction of the court
Parterne i denne sag, hvor der var tale om fuldbyrdelsespåtegning på en dom afsagt af Cour d'appel de Fort­de­France, fransk Guyana, havde tidligere været gift med hinan­den.
The parties to the proceedings, which concerned the enforcement of a judgment of the Cour d'Appel, Fort-de-France, French Guiana, were formerly married.
Deres ægteskab var blevet opløst i begyndelsen af 70'erne.
Their marriage was dissolved in the early sixties.
Den tidligere ægtemand (herefter benævnt rekvirenten) havde bopæl i fransk Guyana, hans tidligere hustu (heref­ter benævnt rekvisitus) boede i den amerikanske stat Arizona.
The former husband (hereinafter referred to as "the applicant") was domiciled in French Guiana and the former wife (hereinafter referred to as "the respondent") resided in Arizona in the United States of America.
Den 3. februar 1977 havde rekvisitus ved en ret i Arizona opnået en udeblivelsesdom over rekvirenten, hvori han blev dømt til at betale over 200 000 USD ; derefter havde hun iværksat en sag om an­erkendelse af og fuldbyrdelsespåtegning på denne dom i Forbundsrepublikken.
On 3 Febru­ary 1977 the respondent had obtained a judgment in default from a court in Arizona or­dering the applicant to pay more than USD 200 000: she brought proceedings in the Fed- biiif 3 December 1985
Den 25. januar 1979 opnåede rekvirenten en dom ved Cour d'appel de Fort­de­France, hvorved rekvisitus blev dømt til at betale et beløb på 10000 FF.
To en­sure enforcement, which was to be levied on a bank account held by the applicant in Ger­many, she obtained a distraint order from the Landgericht Stuttgart.