natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den anførte tillige i præmis 80 og 83 i den appellerede dom, at det fremgik af beretningen, at visse udgifter, som var afholdt af E.B., Ld.a, ikke havde nogen forbindelse med uddannelsesforanstaltningen at dømme både efter beskrivelsen på fakturaerne (konsulentydelser) og udstedelsesdatoerne (én inden foranstaltningens påbegyndelse, én efter afslutningen), og at det, når det beløb, der var betalt til en anden underentreprenør, Açorlis, Ld.a, blev anerkendt i sit fulde omfang, skyldtes, at der var tale om et ringe beløb, og det derfor ikke kunne bære en mere indgående undersøgelse.
The Court of First Instance also pointed out in paragraphs 80 and 83 of the judgment under appeal that it was apparent from the report that certain costs incurred by E.B. Ld.a were not connected with the training programme, having regard both to the description on the relevant invoices (consultancy services) and the dates on which they were issued (one before the programme began, another after it had ended), and that the reason why the amount received by another subcontractor, Açorlis Ld.a, was accepted in full was that it was not large and did not therefore merit an in-depth examination.
Retten konkluderede derfor i præmis 84 i den appellerede dom, at Kommissionen ikke havde begået nogen åbenbar fejl i sin bedømmelse, da den på grundlag af IGF's beretning nedsatte sagsøgerens tilskud til posten angående den underentreprise, der var overdraget E.B., Ld.a.
The Court of First Instance therefore concluded in paragraph 84 of the judgment under appeal that the Commission did not commit a manifest error of appraisal in reducing, on the basis of the IGF report, the assistance granted to the appellant under the entry concerning the subcontract awarded to E.B. Ld.a.
Retten undersøgte derefter sagsøgerens anbringender vedrørende timelønnen til eleverne og dernæst anbringenderne vedrørende flidspræmier og endelig anbringenderne angående leaset edb-udstyr og afskrivninger.
The Court of First Instance went on to consider the appellant's criticisms in regard to the hourly rate of pay for trainees, the regular attendance bonuses, and, finally, the leased computer hardware and depreciation costs.
For så vidt angår timelønnen fastslog Retten i præmis 85, 86 og 87 i den appellerede dom, at den i henhold til gældende national ret var for høj, og udledte deraf, at sagsøgeren ikke kunne kritisere Kommissionen for ikke i forbindelse med godkendelsesbeslutningen at have rejst indvendinger, eftersom en godkendelsesbeslutning ikke kan afhjælpe en ulovlighed i henhold til national ret.
With regard to the hourly rate of pay, the Court of First Instance held in paragraphs 85 to 87 of the judgment under appeal that that rate was too high, under the relevant national legislation, and concluded that the appellant could not criticise the Commission for not raising any objections when it adopted the approval decision, since such a decision could not involve approval of an act which was illegal under national law.
For så vidt angår flidspræmierne fastslog Retten tillige i præmis 89 i den appellerede dom, at det var anvendelsen af højere satser end i henhold til loven, der medførte en nedsættelse for den pågældende post.
With regard to the regular attendance bonuses, the Court of First Instance also held in paragraph 89 of the judgment under appeal that it was the use of rates higher than those authorised by national law which led to the reduction in the entry concerned.
For så vidt angår det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet udtalte Retten i præmis 97 i den appellerede dom, at sagsøgeren ikke kunne påberåbe sig dette princip, når sagsøgeren ikke havde gennemført uddannelsesforanstaltningen i overensstemmelse med vilkårene for ydelse af tilskuddet.
As regards the third plea, alleging infringement of the principles of protection of legitimate expectations and of legal certainty, the Court of First Instance held in paragraph 97 of the judgment under appeal that the appellant could not rely on the former principle since it had not carried out the training in accordance with the conditions to which the award of the assistance had been made subject.
Endvidere fremhævede Retten i præmis 98 i den appellerede dom, at dommen af 12. januar 1995 heller ikke kunne have skabt en berettiget forventning hos sagsøgeren, eftersom Retten ikke i denne dom havde taget stilling til lovligheden af nedsættelsen af tilskuddet, men blot udtalt sig om spørgsmålet om manglende begrundelse i den pågældende beslutning.
Moreover, the Court of First Instance stated in paragraph 98 that the judgment of 12 January 1995 also could not have given rise to any legitimate expectation on the appellant's part, in so far as the Court of First Instance had not set out its views, in that judgment, on the legality of the reduction in the assistance but had ruled only that the contested decision did not contain a statement of reasons.
Med hensyn til Kommissionens sagsbehandlingstid inden vedtagelsen af den anfægtede beslutning fastslog Retten endelig i præmis 99 i den appellerede dom, at da sagsøgeren ikke havde gjort indsigelse mod sagsbehandlingstiden, der
Lastly, as to the length of time which the Commission had taken to adopt the contested decision, the Court of First Instance pointed out in paragraph 99 of the judgment under appeal that since the appellant had not challenged the period
BRANCO MOD KOMMISSIONEN forløb, inden Kommissionen traf beslutningen af 29. marts 1993, som Retten annullerede i dom af 12. januar 1995, var det kun tiden efter denne dom, der skulle tages i betragtning ved bedømmelsen af, hvorvidt den anfægtede beslutning blev truffet inden for en rimelig frist.
BRANCO V COMMISSION within which the Commission had adopted the decision of 29 March 1993, annulled by the Court of First Instance in its judgment of 12 January 1995, only the period subsequent to that judgment could be taken into account in determining whether the length of time was reasonable.
Retten fandt i præmis 100 og 101 i den appellerede dom, at en sagsbehandlingstid på to år måtte anses for rimelig, når hensås til de foranstaltninger, Kommissionen havde truffet i denne periode.
The Court of First Instance held in paragraphs 100 and 101 that two years was a reasonable period in view of the measures which the Commission had taken during that period.
51 Med hensyn til det fjerde anbringende vedrørende en krænkelse af velerhvervede rettigheder ved Kommissionens godkendelsesbeslutning fandt Retten i præmis 105, 106 og 107 i den appellerede dom, at når sagsøgeren ikke havde overholdt de vilkår, der var fastsat for uddannelsesforanstaltningen, kunne han ikke påberåbe sig sådanne rettigheder.
51 As regards the fourth plea, alleging breach of rights ostensibly acquired following the Commission's approval decision, the Court of First Instance held in paragraphs 105 to 107 of the judgment under appeal that since the appellant had not complied with the conditions governing the training programme it could not claim such rights.
Med hensyn til det femte anbringende vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet fastslog Retten i præmis 110, 111 og 112 i den appellerede dom, at da den nedsættelse, Kommissionen havde foretaget, direkte havde forbindelse til de retsstridige forhold, der var fremkommet, og nedsættelsen kun havde til formål at sikre, at der ikke skete refusion af udgifter, der var afholdt ulovligt eller unødvendigt, var der ikke sket en tilsidesættelse af det pågældende princip.
With regard to the fifth plea, alleging infringement of the principle of proportionality, the Court of First Instance held in paragraphs 110 to 112 of the judgment under appeal that the reductions made by the Commission were directly linked to the irregularities detected and were designed solely to exclude reimbursement of unlawful or unnecessary expenditure, with the result that this principle had not been infringed.
Retten frifandt derfor i det hele sagsøgte.
The Court of First Instance accordingly dismissed the action in its entirety.
Retten behandlede ligeledes sagsøgerens indsigelse mod, at det blev tilladt, at et dokument bilagt Kommissionens duplik blev ført som bevis i sagen.
The Court of First Instance also considered the appellant's request seeking the removal of a document annexed to the Commission's rejoinder. In that regard, the
Med hensyn hertil konstaterede Retten i præmis 114 i den appellerede dom, at det pågældende dokument med titlen »anklageskrift« vedrørte den sag, der var anlagt af IGF ved Tribunal criminal do Porto.
Court of First Instance pointed out in paragraph 114 of the judgment under appeal that the document concerned, which was entitled 'charge', referred to the proceedings instituted by the IGF before the Tribunal Criminal do Porto.
Retten udtalte i præmis 116 og 117 i den appellerede dom, at den ikke havde truffet afgørelse på grundlag af det pågældende
The Court of First Instance stated in paragraphs 116 and 117 that it had not relied on
Til støtte for appellen har appellanten gjort gældende, at Retten har tilsidesat en række fællesskabsretlige principper og regler, hvilket bør medføre ophævelse af den appellerede dom og som følge heraf også annullation af den anfægtede beslutning.
In support of its appeal, the appellant claims that the Court of First Instance infringed certain principles and rules of Community law which should lead to annulment of the judgment under appeal and consequently to annulment of the contested decision.
Appellanten har i det væsentlige fremført fem anbringender.
It raises essentially five pleas.
For det første har appellanten gjort gældende, at Retten anlagde en åbenbar urigtig bedømmelse af anledningen til IGF-beretningen.
First, it argues that the Court of First Instance committed a manifest error of appraisal regarding the origin of the IGF report.
For det andet har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 6, stk. 3, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »EMRK« ), da den afslog at afvise at optage et dokument blandt sagens akter.
Second, it claims that the Court of First Instance infringed Article 6(3) of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms ('the ECHR') by refusing to remove a document from the file.
For det tredje har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83, da den fandt, at DAFSE et år efter attesteringen af anmodningen om udbetaling af saldobeløbet kunne påberåbe sig, at appellanten havde fremlagt visse udgifter, der ikke var tilskudsberettigede.
Third, the appellant submits that the Court of First Instance infringed Article 5(4) of Regulation No 2950/83 in holding that, one year after certification of the final payment claim, the DAFSE could claim that the appellant had submitted certain ineligible expenses.
For det fjerde tilsidesatte Retten princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, da den fastslog, at den anfægtede beslutning var blevet truffet inden for en rimelig frist.
Fourth, it argues that the Court of First Instance infringed the principles of protection of legitimate expectations and of legal certainty when it held that the period within which the contested decision had been taken was reasonable.
60 For det femte fastslog Retten med urette, at en del af appellantens udgifter ikke var tilskudsberettigede, og tilsidesatte derved artikel 5 og artikel 6 i forordning nr. 2950/83, proportionalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet.
60 Fifth, the appellant submits that the Court of First Instance was wrong to rule that part of the appellant's expenses was ineligible, thereby infringing Articles 5 and 6 of Regulation No 2950/83, the principle of proportionality and the principle of legal certainty.
Domstolens bemærkninger
Findings of the Court
61 I medfør af artikel 119 i Domstolens procesreglement, kan Domstolen når som helst ved begrundet kendelse beslutte at afvise eller forkaste appellen, når det er åbenbart, at appellen skal afvises eller forkastes.
61 Under Article 119 of its Rules of Procedure, where an appeal is clearly inadmissible or clearly unfounded, the Court may at any time dismiss it by a reasoned order.
Appellanten har gjort gældende, at Retten anlagde en åbenbar urigtig bedømmelse, da den i præmis 49 i den appellerede dom fastslog, at det ikke var bestridt, at IGF havde foretaget en kontrol efter anmodning fra DAFSE.
The appellant claims that the Court of First Instance committed a manifest error of appraisal in holding, in paragraph 49 of the judgment under appeal, that it was not disputed that the IGF had conducted the audit at the request of the DAFSE.
Fejlen hidrører ifølge appellanten fra en urigtig fremlæggelse af de faktiske omstændigheder i præmis 17 og 18 i den appellerede dom, hvori det blev anført, at der var opstået tvivl hos DAFSE om, hvorvidt anmodningen om udbetaling af saldobeløbet var i overensstemmelse med reglerne.
The error arises, according to the appellant, from an inaccurate presentation of the facts in paragraphs 17 and 18 of the judgment under appeal, which state that the DAFSE had doubts as to the accuracy of the final payment claim.
DAFSE havde derfor anmodet IGF om at foretage kontrol af anmodningen om udbetaling af saldobeløbet i medfør af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2950/83.
It accordingly requested the IGF to examine the final payment claim, pursuant to Article 7(1) of Regulation No 2950/83.
Appellanten har i realiteten gjort gældende, at DAFSE ikke havde udtrykt nogen tvivl om, hvorvidt anmodningen om udbetaling var i overensstemmelse med
In actual fact, the appellant claims, the DAFSE had expressed no doubts as to the accuracy of the payment claim, nor did it mention that it had requested the IGF to
Ifølge appellanten er IGF's beretning et tilfældigt dokument, der alene hidrører fra IGF og ikke er blevet til efter anmodning fra DAFSE. Den tjenstlige ordre, i henhold til hvilken IGF's beretning blev afgivet, er således et internt dokument fra IGF.
According to the appellant, the IGF report is a coincidental document which was produced at the initiative of the IGF alone and was not requested by the DAFSE.
Appellanten har i øvrigt anført, at Kommissionen, selv om den under retsmødet for Retten blev opfordret til nærmere at angive, hvorfra dokumentet hidrørte, hverken efterkom opfordringen eller godtgjorde, at den tjenstlige ordre kom fra DAFSE.
The appellant also states that the Commission, although called on to specify the origin of the document at the hearing before the Court of First Instance, did not reply and did not prove that the administrative order came from the DAFSE.
Det bemærkes, at i henhold til EF-traktatens artikel 168 A (nu artikel 225 EF) og artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen er appel begrænset til retsspørgsmål og kan kun støttes på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl ved Retten, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har tilsidesat fællesskabsretten.
In this connection, it should be pointed out that Article 168a of the EC Treaty (now Article 225 EC) and the first paragraph of Article 51 of the EC Statute of the Court of Justice state that an appeal is to be limited to points of law and must be based on grounds of lack of competence of the Court of First Instance, breach of procedure before it which adversely affects the interests of the appellant or infringement of Community law by the Court of First Instance.
Det fremgår endvidere af de nævnte bestemmelser, at en appel kun kan støttes på anbringender vedrørende tilsidesættelse af retsregler, og ikke på anbringender vedrørende vurderingen af de faktiske omstændigheder.
It also follows from the foregoing provisions that an appeal may be based only on grounds relating to the infringement of rules of law, to the exclusion of any appraisal of the facts.
Det må fastslås, at appellanten i sit første anbringende alene har anfægtet Rettens bedømmelse af IGF's beretning og ikke har påberåbt sig tilsidesættelse af nogen retsregel.
The unavoidable conclusion is that, in its first plea, the appellant is merely challenging the appraisal by the Court of First Instance of the origins of the IGF report and is not pleading an infringement of any rule of law.
Det første anbringende må herefter afvises, idet det er åbenbart, at det ikke kan antages til realitetsbehandling.
In those circumstances, the first plea must be dismissed as being manifestly inadmissible.
Det andet anbringende
The second plea
Appellanten er af den opfattelse, at Retten har tilsidesat EMRK's artikel 6, stk. 3, da den fandt, at det var ufornødent at tage stilling til appellantens indsigelse mod, at et dokument med titlen »anklageskrift«, der var bilagt Kommissionens duplik, blev ført som bevis i sagen, med den begrundelse, at den ikke havde truffet afgørelse på grundlag af det pågældende dokument.
The appellant takes the view that the Court of First Instance infringed Article 6(3) of the ECHR when it held that it was unnecessary to rule on the appellant's request for removal of a document entitled 'charge', annexed to the Commission's rejoinder, on the ground that it did not rely on that document in arriving at its decision.
Appellanten har gjort gældende, at dokumentet, som er en anmeldelse indgivet af DAFSE til Tribunal Criminal do Porto vedrørende retsstridig anvendelse af tilskud og bedrageri med henblik på at opnå tilskud, er omfattet af pligten til hemmeligholdelse af fortrolige oplysninger.
The appellant claims that the document concerned, which is an indictment lodged by the DAFSE before the Tribunal Criminal do Porto alleging misappropriation of funds and fraud committed with a view to obtaining funds, is covered by the confidentiality of judicial proceedings.
Appellanten har endvidere anført, at dens forsvar vedrørende dokumentet ligeledes er omfattet af pligten til hemmeligholdelse af fortrolige oplysninger i medfør af portugisisk ret og derfor ikke kan offentlig gøres. Det følger heraf, at Retten ikke måtte inddrage dokumentet. Appellanten henviser imidlertid til, at dokumentet er nævnt i den appellerede doms præmis 33 som et faktum, der lægges til grund som bevist.
It adds that its reply to the document is also covered by the confidentiality of judicial proceedings under Portuguese law and cannot therefore be disclosed.
Kommissionen er af den opfattelse, at dette punkt i den appellerede dom vedrører et faktisk spørgsmål, der som udgangspunkt falder uden for Domstolens kompetenceområde.
71 The Commission considers that that paragraph of the judgment under appeal concerns an issue of fact which does not, in principle, fall within the jurisdiction of the Court of Justice.
72 Det må fastslås, at præmis 33 i den appellerede dom ikke gengiver dokumentet, men konstaterer, at Tribunal Criminal do Porto og DAFSE meddelte Kommissionen, at DAFSE havde indbragt en sag for den pågældende retsinstans imod appellanten vedrørende retsstridig anvendelse af tilskud og bedrageri med henblik på at opnå tilskud.
72 In this connection, paragraph 33 of the judgment under appeal does not refer to the document but merely states that the Tribunal Criminal do Porto and the DAFSE informed the Commission that the DAFSE had instituted proceedings against the appellant before that court for misappropriation of funds and fraud committed with a view to securing funds.
Meddelelsen af denne oplysning udgør, som Kommissionen har fremhævet, et spørgsmål vedrørende faktiske omstændigheder, der ikke er omfattet af Domstolens kompetence.
Communication of that information constitutes, as the Commission has emphasised, an issue of fact which does not fall within the jurisdiction of the Court.
Endvidere fremgår det hverken af doms konklusionen eller af præmisserne i den appellerede dom, at Retten skulle have
Furthermore, it does not appear from either the operative part or the grounds of the judgment under appeal that the
Det andet anbringende må derfor forkastes, idet det er åbenbart grundløst.
The second plea must therefore be dismissed as being manifestly unfounded.
Appellanten har gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83.
The appellant considers that the Court of First Instance infringed Article 5(4) of Regulation No 2950/83.
Ifølge appellanten kunne DAFSE ikke, når det havde attesteret den faktiske og regnskabsmæssige rigtighed af oplysningerne i den endelige redegørelse, det havde fået forelagt, et år efter attesteringen påberåbe sig, at appellanten havde indgivet visse udgifter, der ikke var tilskudsberettigede.
According to the appellant, once the DAFSE had certified the accuracy of the facts and accounts contained in the final report submitted to it it could not claim, one year after certification, that the appellant had submitted certain ineligible expenses.
Appellanten er af den opfattelse, at medlemsstaten skal gennemføre sin kontrol og revision inden den endelige afgørelse vedrørende udbetaling af saldobeløbet, der skal træffes inden for en frist på ti måneder efter afslutning af den uddannelsesforanstaltning, som udbetalingsanmodningen vedrører. Det følger heraf, at DAFSE's attestering var endelig og ubetinget, navnlig i en sag som den foreliggende, hvor DAFSE havde alle de oplysninger, som IGF havde haft til rådighed.
The appellant considers that the Member State must carry out the controls and audits before making the final decision on the payment claim, which must be taken within a mandatory period of ten months of the date of completion of the operations concerned.
Appellanten har gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 2950/83, da den i præmis 47 og 49 i den appellerede dom udtalte, at medlemsstaten stadig kan ændre sin bedømmelse af anmodningen om udbetaling af saldobeløbet efter dette tidspunkt, når den bliver bekendt med retsstridige forhold, som der ikke tidligere forelå oplysninger om, og at der intet var til hinder for, at en myndighed som DAFSE benyttede sig af en professionel
The appellant maintains that, by holding in paragraphs 47 and 49 of the judgment under appeal that the Member State may still alter its assessment of the final payment claim at a later date if it considers that the claim contains irregularities which had not been previously detected, and that there is nothing to preclude an authority such as the DAFSE from having recourse to a professional auditing body such as the IGF in order to assist it in checking the accuracy of the
BRANCO MOD KOMMISSIONEN revisor, såsom IGF, til at kontrollere, at anmodningen om udbetaling er i overensstemmelse med reglerne.
BRANCO V COMMISSION facts and accounts in a final payment claim, the Court of First Instance infringed Article 5(4) of Regulation No 2950/83.
Som Retten anførte i præmis 48 i den appellerede dom, indeholder artikel 6 i beslutning 83/673 en bestemmelse om, at anmodninger om udbetaling af saldobeløb skal tilgå Kommissionen inden for en frist på ti måneder efter uddannelsesforanstaltningernes afslutning, og at der ikke kan udbetales tilskud på grundlag af anmodninger, som er indgivet efter denne frists udløb.
As the Court of First Instance stated in paragraph 48 of the judgment under appeal, Article 6 of Decision 83/673 provides in this regard that applications for final payment must reach the Commission within 10 months of the date of completion of the training operations and that no payment may be made in respect of aid for which the application is submitted after the expiry of that period.