natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Cour d'appel definerede følgelig de i artikel 24 omtalte foreløbige, herunder sikrende retsmidler i henhold til de franske retsregler, der var gældende på det pågældende tids­punkt, og fastslog, at den foreløbige karakter, som enhver foreløbig forholdsregel, der træffes i medfør af artikel 484 i den franske Nouveau code de procedure civile, har, uden undtagelse opfyldte de i artikel 24 opstillede kriterier for, at retten i en anden stat end den, hvor den ret, der er kompetent til at påkende sagens realitet, er beliggende, kan træffe de foreløbige, herunder sikrende forholdsregler, som er påtrængende nødvendi­ge.
Going on to define on that basis the provisional or protective measures referred to by Article 24, having regard to the French legislation currently in force, the court held that the provisional nature ascribed by Article 484 of the new French Code of Civil Proce­dure to any interlocutory decision satisfied, without any possible exception, the criteria by reference to which Article 24 authorized the courts of a Contracting State to grant provisional or protective measures, even though the courts of another Contracting State had jurisdiction as to the substance of the matter. In addition.
Da artikel 809, stk. 2, i samme lov endvidere udtrykkeligt anførte betaling af et af­drag til fordringshaveren i den situation, hvor fordringens eksistens ikke reelt kan bestri­des, som et eksempel på en sådan forholdsregel, kunne det ved at sammenholde bestem­melserne konstateres, at præsidenten for Tribunal de grande instance de Nanterre med føje havde erklæret sig kompetent til at afgøre spørgsmålet om betaling af et afdrag.
Article 809(2) of the same Code expressly included amongst those measures the award of an interim sum to the plaintiff where the existence of the obligation could not seriously be contested. Read to­gether, those provisions showed that the President of the Tribunal de Grande Instance had rightly held that he had jurisdiction to decide on the claim for interim damages.
Kompetence — foreløbige, herunder sikrende retsmidler — arrest i en fordring på tredjemand — forudsætning for rettens stadfæstelse — kompetence for retten på det sted, hvor arresten er gjort
Jurisdiction — Provisional, including protective, measures — Garnishing of a debt — Conditions for judicial confirmation — Jurisdiction of the court for the place where the garnishee order is made
Kompetence — speciel kompetenceregel — opfyldelsesværneting — fuldmagt — be­taling af provision — henteskyld
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts f or the place of per­formance — Agency — Payment of commission — Obligation to be performed at the seat of the debtor
En i Luxembourg bosat fuldmægtig (»mandataire salarié«) for et fransk selskab havde for dette undersøgt markedet i Storhertugdømmet og for fuldmagtsgiverens regning afsluttet en aftale med en luxembourgsk kunde.
The Luxembourg agent (mandataire salarié) of a French company had carried out a study of the Luxembourg market for the company and had concluded a contract on its account with a client in Luxembourg.
Han anlagde i den anledning sag mod fuldmagtsgiveren ved Tribunal d'arrondissement de Luxembourg med påstand om be­taling af provision og godtgørelse af omkostninger.
He brought proceedings against his principal be­fore the Tribunal d'Arrondissement, Luxembourg, for the payment of commission and expenses.
Til sikkerhed for sit krav udvirkede sagsøgeren, at der blev gjort arrest i sagsøgtes fordring mod et selskab med hjemsted i Luxembourg; han nedlagde herefter ved den nævnte ret påstand om stadfæstelse af fore­tagelsen af denne arrest.
In order to secure his claim the plaintiff garnisheed debts owed to the defend­ant by a company whose seat was in Luxembourg; he then applied to the same court for the judicial confirmation of the garnishee order.
Retten afsagde en kendelse om foranstaltning af bevisførelse, efter at den med hensyn til kompetencen til at træffe afgørelse om sidstnævnte påstand havde fastslået, at denne afhang af, om retten også var kompetent til at træffe afgørelse i hovedsagen.
The court made an order for the taking of evidence, after holding that its jurisdiction to hear the application for judicial confir­mation dependedon whether or not it had jurisdiction to hear the main action.
Cour d'appel, som sagen blev indbragt for, ophævede denne mellemafgørelse.
On appeal the Cour d'Appel set aside that order.
Den lu­xembourgske ret var ikke kompetent til at træffe afgørelse i hovedsagen, men derimod nok til at træffe afgørelse om påstanden om stadfæstelse af arresten.
The Luxembourg court did not have jurisdiction to hear the main action, but it did have jurisdiction to hear the application for the judicial confirmation of the garnishee order.
Hertil anførte Cour d'appel, at arrest i fordringer på tredjemand i henhold til artiklerne 557 ff. i den luxem­bourske Code de procedure civile er »sikrende retsmidler« i konventionens artikel 24's forstand.
The court held that the garnishee procedure provided for in Article 557 et seq. of the Luxembourg Code of Civil Procedure was a protective measure for the purposes of Article 24 of the Convention.
Påstanden om stadfæstelse af en sådan arrest er en del af arrestsagen og falder derfor ligeledes ind under denne regel.
An applica­tion for the judicial confirmation of a garnishee order formed part of the garnishee procedure and was thus covered by that provision.
Artikel 567 i den luxembourgske lov, hvorefter ret­
Article 567 of the Luxembourg Code, which conferred jurisdiction on the court for the domicile of the person to whom the debt seized was owed, did not in this case confer jurisdiction on the court for the defend­ant's seat, in France.
1­24 ­ Β 9 fortsat I) ten på det sted, hvor skyldneren har bopæl, har kompetencen i sådanne sager, førte i det foreliggende tilfælde ikke til, at den franske ret på sagsøgtes hjemsted blev kompetent. Kompetencereglen i konventionens artikel 24 går forud for den nationale kompetence­regel, som kun bestemmer, hvilken indenlandsk ret der har stedlig kompetence, og ikke gælder, når skyldneren bor i udlandet.
D his commission and expenses, which under both Luxembourg and French law was to be performed at the residence or seat of the debtor (Article 1247 of the Luxembourg and French Civil Codes).
Den luxembourgske ret var derfor kompetent til at træffe afgørelse om påstanden om stadfæstelse af den i Luxembourg foretagne arrest.
Since it had not been shown that the parties had agreed otherwise, the fact that the defendant's seat was in France meant that the Luxembourg court had no jurisdiction to hear the main action.
Kompetencen til at træffe afgørelse i hovedsagen fulgte efter sagsøgerens opfattelse af konventionens artikel 5, nr. 1 ; hvervet skulle udføres i Luxembourg, og sagen om beta­ling af provision og godtgørelse af omkostningerne havde til formål at tvinge sagsøgte som fuldmagtsgiver til at opfylde sine forpligtelser i henhold til aftalen.
Since, moreover, the plaintiff had not shown to the satisfaction of the Cour d'Appel that his claim was justified, the court dismissed the application for confirmation of the gar­nishee order.
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting — bankaftale 2.
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for lhe place of per­formance — Bank contract
Algemene Bank Nederland (herefter benævnt ABN), Amsterdam, krævede af Paula Verdonck og hendes far, der begge boede i Antwerpen, under en sag om foreløbige for­holdsregler et beløb på 1 500000 HFL, som svarede til debetsaldoen på en bankkonto i deres navn ved ABN's filial i Bergen op Zoom (Nederlandene).
The Algemene Bank Nederland, Amsterdam, applied for an interlocutory order requir­ing Paula Verdonck and her father, both resident in Antwerp, to pay to the bank the amount of HFL 1 500 000 the debit balance on an account in their names at the Bank's branch in Bergen op Zoom (Netherlands).
Efter at hr. Verdonck havde givet møde for retten, tilbagekaldte ABN begæringen for hans vedkommende og opnåede en udeblivelsesdom over Paula Verdonck.
Mr Verdonck appeared on the date set; the Bank withdrew the application against him and obtained judgment in default against Paula Verdonck.
Præsidenten for Rechtbank begrun­dede i første række sin kompetence med konventionens artikel 24.
The President of the Rechtbank held that he had jurisdiction primarily on the basis of Article 24 of the Convention.
Det følger af denne be­stemmelse, at det må undersøges efter den lovgivning, der gælder for den pågældende ret, om »foreløbige, herunder sikrende retsmidler« er mulige i et bestemt tilfælde.
It followed from that provision that the court seised must determine according to its own law whether in a particular case "provi­sional, including protective, measures" were possible.
Den foreløbige karakter af en forholdsregel, der træffes i en sådan sag, viser sig derved, at den ikke har en negativ virkning på hovedsagen (artikel 292 i Wetboek van Burgerlijke
Since orders made in interlocuto­ry proceedings did not prejudice the substance of the case (Article 292 of the Dutch Code of Civil Procedure) such orders were provisional measures; furthermore, an order for the payment of a sum of money might in principle be made in interlocutory proceed­ings.
Med hensyn til spørgsmålet, om der kunne afsiges udeblivelsesdom over den ikke mødte Paula Verdonck, som begæringen om foreløbige forholdsregler var rettet mod, udledte præsidenten af konventionens artikel 20, stk. 3, sammenholdt med artikel 15, stk. 3, i Haag­konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse, at det i det foreliggende til­fælde ikke var nødvendigt at undersøge, om artikel 15 i Haag­konventionen om forkyn­delse, der gik forud for konventionens artikel 20, var overholdt, da der her kun var tale om en begæring om, at der blev truffet en hastende foreløbig forholdsregel.
(continued I) which took precedence over Article 20 of the Convention, had been fulfilled since this was an application for an urgent interlocutory measure.
Desuden fulgte det af de faktiske omstændigheder — navnlig den kendsgerning at hr. Verdonck under forhandlingerne i sagen om foreløbige forholdsregler havde været repræsenteret af en rettergangsfuldmægtig, der mødte for en advokat i Antwerpen — at også Paula Verdonck havde haft tilstrækkelig lejlighed til at give møde.
It was also clear from the cir­cumstances, in particular the fact that at the hearing of the interlocutory application Mr Verdonck had been represented by counsel instructed by a lawyer from Antwerp, that Paula Verdonck also had sufficient opportunity to appear at the hearing.
Paula Verdonck begærede udeblivelsesdommen genoptaget og gjorde gældende, at de nederlandske retter savnede kompetence.
Paula Verdonck applied to set aside the default judgment and argued that the Nether­lands courts had no jurisdiction.
Rechtbank undersøgte, om de nederlandske retters kompetence i medfør af konventionens artikel 3 kunne støttes på en af bestem­melserne i konventionens afdeling 2—6, navnlig artikel 5, nr. 1, eller artikel 17.1 medfør af artikel 3 i ABN's almindelige forretningsbetingelser var nederlandsk ret gældende i retsforholdet mellem banken og dens kunder.
The Rechtbank considered the question whether the Netherlands courts could derive jurisdiction, in accordance with Article 3 of the Con­vention, from one of the rules set out in Sections 2 to 6 of Title II of the Convention, in particular Article 5 ( 1 ) or Article 17. Under Article 3 of the Bank's general Conditions of Business the legal relationship between the Bank and its clients was governed by Nether­lands law.
Som Domstolen har fastslået i sin dom af 17. januar 1980 i sag 56/79 (jfr. ovenfor under 1­5.1.2 — A 2), var det ikke en forudsæt­ning for denne lovvalgsklausuls gyldighed, at de i konventionens artikel 17 opstillede formforskrifter — som fortolket af Domstolen i dens domme af 14. december 1976 i sa­gerne 24 og 25/76 (jfr. ovenfor under 1­17.1.2 — A 1 og A 2) — var opfyldt.
As the Court of Justice had held in its judgment of 17 January 1980 in Case 56/79 (supra, 15.1.2 — A 2), the validity of that choice-of-law clause did not depend on compliance with the formal requirements laid down in Article 17 of the Convention, as interpreted by the Court of Justice in its judgments of 14 December 1976 in Cases 24 and 25/76 (supra, I-17.1.2 — A 1 and A 2).
Den omstæn­dighed, at nederlandsk ret fandt anvendelse på retsforholdet mellem parterne førte til, at kontoindehavernes forpligtelse til at udligne debetsaldoen på deres konto hos ABN i henhold til artikel 1429 i Burgerlijke Wetboek skulle opfyldes i Nederlandene.
Since the legal relationship between the parties was governed by Netherlands law. Article 1429 of the Netherlands Civil Code applied, under which the account-holder's obligation to settle the debit balance on her account at the Bank was to be performed in the Netherlands.
Da ABN ønskede denne forpligtelse opfyldt, var de nederlandske retter kompetente til at træffe afgørelse herom — også under en sag om foreløbige forholdsregler.
Since that obligation was the basis of the Bank's claim, the Netherlands courts had jurisdiction to hear the interlocutory pro­ceedings as well as the main action.
Spørgsmålet om, hvorvidt konventionens artikel 24 kunne føre til det samme resultat, behøvede derfor ikke at blive besvaret.
There was no need therefore to decide the question whether the same conclusion could be drawn from Article 24 of the Convention.
Rechtbank fastslog endvidere, at de nederlandske retters kompetence ikke fulgte af arti­kel 28 i ABN's almindelige forretningsbetingelser, som indeholdt en væmetingsklausul til fordel for de nederlandske retter, da det ikke var fastslået, at kontoindehaverne ud­trykkeligt havde accepteret klausulen, jfr. de krav, der er opstillet i Domstolens nævnte domme af 14. december 1976 i sagerne 24 og 25/76.
The Rechtbank went on to hold that the Netherlands courts could not derive jurisdiction from Article 28 of the Bank's general conditions of business, a jurisdiction clause con­ferring jurisdiction on the Netherlands courts, since there was no evidence that the ac­count-holder had expressly accepted the clause in accordance with the requirements laid down in the judgments of the Court of Justice of 14 December 1976 in Cases 24 and 25/76.
Rechtbank tog ikke begæringen om genoptagelse til følge.
A company whose seat was also in the Federal Re-
1­24 — Β 11 Cour d'appel de Colmar dom af 5. marts 1982, Sahm mod S.A. Maechler
CONVENTION OF 27, 9 1968 - ARTICLE 24
For dette beløb havde et selskab, der ligeledes havde hjemsted i Forbundsrepublikken, accepteret veksler, som var betalbare på selskabets hjemsted.
(continued D public of Germany had accepted abili of exchange in that amount, payable at the seat of the company.
Da vekslerne ikke blev betalt, gjorde rekvirenten krav gældende både over for det tyske selskab og over for den part, mod hvem de foreløbige forholdsregler begære­des, som havde kautioneret for det tyske selskabs forpligtelser ; sagen mod det tyske sel ­skab blev imidlertid udsat, da der var åbnet forhandlinger om akkord for dette.
The bill was not honoured, and the applicant brought an action against the German company and against the respondent, who had guaranteed the company's liabilities; the proceedings against the German company were stayed, since it was en­gaged in composition proceedings.
Den tyske handlende kærede Tribunal de grande instance's kendelse og gjorde i det væsent­lige gældende, at retten i første instans savnede kompetence.
The respondent appealed against the order of the Tribunal de Grande Instance and argued in particular that that court had no jurisdic­tion.
Det krav, der var blevet gjort gældende af rekvirenten, gik ikke ud på, at der blev truffet bestemmelse om et fore­løbigt eller sikrende retsmiddel, men vedrørte realiteten i sagen, som ifølge kærende var unddraget de franske retters kompetence.
The applicant's claim, he said, was not an application for a provisional or protec­tive measure but concerned the substance of the dispute, which was not within the juris­diction of the French courts.
Cour d'appel stadfæstede kendelsen.
The Cour d'Appel dismissed the appeal.
Ifølge artikel 873 i Nouveau Code de procédure civile kan retsformanden for den ret, der er kompetent i handelssager, tilkende kreditor et foreløbigt beløb, når kravet ikke for alvor kan bestrides.
Under Article 873 of the New Code of Civil Procedure the President of the court competent to hear commercial matters could order the payment of a provisional amount to the creditor where the claim could not be se­riously disputed.
Der er her tale om et forelø­bigt retsmiddel i den betydning, der er forudsat i artikel 24 i konventionen af 1968, som også kan kræves anvendt af de retslige myndigheder i en kontraherende stat, selv om ret­terne i en anden kontraherende stat er kompetente til at påkende sagens realitet.
That was a provisional measure within the meaning of Article 24 of the Brussels Convention, and could therefore be applied for in the courts of one Contracting State even where the courts of another Contracting State had jurisdiction over the sub­stance of the matter.
Cour d'appel udtalte, at retten i Strasbourg's kompetence var så meget mere velbegrundet, som der mellem rekvirenten og acceptanten af vekslerne havde bestået et løbende forret­ningsforhold, hvor Strasbourg var aftalt som værneting. Dette værneting var også an­ført på de regninger, som de omtvistede veksler var udstedt for.
Further justification for the conclusion that the Strasbourg court had jurisdiction could be found in the fact that there had been continuing business rela­tions between the applicant and the acceptor of the bill of exchange in respect of which the parties had agreed to confer jurisdiction on the courts of Strasbourg.
Endvidere kunne den part, mod hvem de foreløbige forholdsregler begæredes, som kautionist uden videre rest­forfølges sammen med hovedskyldneren for samme ret.
Furthermore, the respondent could, as guarantor, be sued jointly with the principal debtor before the same court.
I øvrigt var det heller ikke godtgjort, at det mellem parterne var aftalt, at en anden ret skulle have stedlig kompe­tence.
It had not been shown that the parties had agreed to confer jurisdiction on any other court.
Under en sag om de civilretlige følger af et færdselsuheld, der var sket i Skotland, for Tribunal de grande instance de Lorient, hvor skadelidtes søgsmål mod en fransk og en tysk sagsøgt var anlagt, tilkendte den enedommer, der havde fået til opgave at forberede sagen, i medfør af artikel 771, stk. 3, i Nouveau Code de procédure civile sagsøgeren et foreløbigt beløb på 300 000 FF.
After a traffic accident in Scotland the injured party brought proceedings before the Tribunal de Grande Instance. Lorient, against French and German defendants; the single judge of that court responsible for the preparatory inquiries in the case granted the plaintiff a provisional sum of FF 300 000 under Article 771 of the New Code of Civil Procedure.
De sagsøgte havde gjort gældende, at retten i Lorient sav­
The defendants had objected that the court had no jurisdiction.
Cour d'appel udtalte, at en foreløbig forholdsregel uden videre kan ænd­res af den ret, der påkender realiteten ; en afgørelse om, at der skal betales et foreløbigt beløb, foregriber imidlertid afgørelsen vedrørende realiteten, når skaden herved alle­rede erstattes delvis.
(continued 2) by the court dealing with the substance of the matter; an order for provisional payment might however prejudice the decision on the substance of the case if it provided partial compensation for the loss suffered.
For så vidt den skadelidte ved hjælp af en sådan bestemmelse kan opnå næsten fuldstændig erstatning gennem retten på det sted, hvor han har bopæl, er der mulighed for omgåelse af reglerne i konventionen af 1968.
In so far as the injured party might by means of such an order made by the court of his domicile obtain almost full compensation, the possibil­ity arose of evasion of the rules laid down in the Convention.
Spørgsmålet var i hvert fald så tvivlsomt, at det ikke kunne afgøres af den enedommer, der nu behandlede sa­gen, men kun af Cour d'appel in plenum.
The question was however so uncertain that it could not be decided by the single judge hearing the matter, but must be reserved for a decision by the full court.
Af de 10000 FF, som den foregående instans havde tilkendt skadelidte som et foreløbigt beløb, skulle der foreløbig kun udbetales 1 000 FF, medens resten skulle deponeres.
In the meantime, of the provisional payment of FF 10 000 ordered by the lower court, only FF 1 000 was to be paid to the applicant, and the rest was to be paid into court.
I sin endelige dom af 27. september 1982 opret­holdt Cour d'appel denne mellemafgørelse.
In its final judgment of 27 September 1982 the Cour d'Appel upheld the interlocutory decision.
Den udtalte, at det var rigtigt, at bestemmel­sen om betaling af et foreløbigt beløb for så vidt foregreb afgørelsen af realiteten, som skaden herved erstattedes.
It was true that an order for provisional payment tended to prejudice the substance of the case in so far it provided compensa­tion.
Den begærende part havde imidlertid fremlagt en dom afsagt af en tysk ret, hvorefter den part, mod hvem de foreløbige forholdsregler begæredes, var blevet dømt for uagtsomt at have forårsaget uheldet; hans ansvar kunne derfor i princip­pet ikke længere drages i tvivl.
The applicant had however put in evidence a judgment of a German court holding that the respondent had caused the accident by his negligence; his liability could there­fore no longer be called in question.
Den af den foregående instans trufne afgørelse måtte der­for stadfæstes, dog med forbehold af mellemafgørelsen af 4. maj 1981.
Subject to the interim decision of 4 May 1981, the order of the lower court was therefore confirmed.
Afsnit III — ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE
Title III - RECOGNITION AND ENFORCEMENT
De Wolf mod Harry Cox BV (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden), Sml.
1-25.0 — A 1 Judgment of 30 November 1976,' Case 42/76, De Wolf ν Harry Cox BV [1976] ECR 1759 (preliminary ruling requested by the Hoge Raad of the Netherlands) Advocate General: H. Mayras (p. 1769)
Anerkendelse og fuldbyrdelse — udtømmende reguleret i konventionen — eksigibel retsafgørelse fra en kontraherende stat — ny sag mellem de samme parter om samme sagsgenstand ved retterne i en anden kontraherende stat — ikke tilladt
Recognition and enforcement — Conclusive rules of the Convention — Enforceable judg­ment obtained in a Contracting State — Fresh action between the same parties concerning the same subject-matter before the courts of another Contracting State — Barred
I denne sag havde sagsøgeren i sagen for den nationale ret opnået en eksigibel dom over et nederlandsk selskab ved en belgisk ret og senere anlagt ny sag ved en nederlandsk ret med samme påstand, fordi en tvangsfuldbyrdelse af den første dom — på grund af de nederlandske regler om advokattvang — ville koste mere end den nye sag.
The plaintiff in the main proceedings had obtained an enforceable judgment againt a Netherlands company in a Belgian court.
Kantongerecht antog efter at have hørt sagsøgte sagen til realitetsbehandling og traf samme afgørelse som den belgiske ret.
The plaintiff subsequently brought fresh pro­ceedings seeking a similar order in a court in the Netherlands because proceedings for the enforcement of the first judgment would have entailed greater expense than the fresh action owing to the requirement in the Netherlands that a lawyer be instructed in such proceedings.