natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Heraf følger, at fortolkningen af begrebet i dettes almindelige betydning ikke kan overlades til hver enkelt medlemsstats skøn.
Furthermore, there is nothing to prevent those charges from being set for an indefinite period, provided that the Member State checks at regular intervals, for example once a year, that they continue not to exceed the registration costs.
Endvidere er der intet til hinder for, at afgiftsbeløbene fastsættes for et ubestemt tidsrum, når medlemsstaten med bestemte intervaller, f.eks. hvert år, sikrer sig, at de fortsat ikke overstiger omkostningerne ved registreringen.
It is for the national court to review, on the basis of the above considerations, the extent to which the charges at issue are paid by way of fees or dues and, where appropriate, to order a refund on that basis.
I Ponente Carnidommen har Domstolen allerede fastslået, at sondringen mellem afgifter, der i henhold til direktivets artikel 10 ikke må opkræves, og afgifter, der har karakter af vederlag, forudsætter, at sidstnævnte afgifter kun omfatter beløb, der opkræves ved registreringen, og hvis størrelse beregnes på grundlag af omkostningerne ved den erlagte tjenesteydelse.
The Court has already held, in its judgment in Ponente Carni, that the distinction between taxes prohibited by Article 10 of the Directive and duties paid by way of fees or dues implies that the latter cover only payments collected on registration whose amount is calculated on the basis of the cost of the service rendered.
Et beløb, hvis størrelse er ganske uden sammenhæng med omkostningerne ved den konkrete tjenesteydelse, eller som ikke beregnes på grundlag af omkostningerne ved den disposition, den er modydelse for, men på grundlag af samtlige drifts- og
A payment the amount of which had no link with the cost of the particular service or was calculated not on the basis of the cost of the transaction for which it is consideration bul on lhe basis of all the running and capital costs of the department responsible for that transaction would have to be regarded as a tax falling solely under the prohibition of Article 10 of the Directive.
Det tilkommer den nationale ret, på grundlag af det ovenfor anførte, at tage stilling til, i hvilket omfang de omtvistede afgifter har karakter af vederlag, og i givet fald på dette grundlag at
By its sixth question, the national court seeks to ascertain whether Community law precludes actions for the recovery of charges levied in breach of the Directive from being dismissed on the ground that those charges were imposed as a result of an excusable error by the authorities of
om eventuelle i henhold til rettigheder, der tillægges Fællesskabets retsorden.
down by national law within which proceedings must be initiated cannot begin to run before that time.
Hermed har Domstolen anerkendt, at det er foreneligt med fællesskabsretten at fastsætte rimelige, præklusive søgsmålsfrister af retssikkerhedshensyn såvel i den afgiftspligtiges som den berørte myndigheds interesse.
the Member State inasmuch as they were levied over a long period without cither those authorities or the persons liable to them having been aware that they were unlawful.
Med det sjette spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om fællesskabsretten er til hinder for, at krav om tilbagesøgning af gebyrer, der er opkrævet i strid med direktivet, kan afskæres under henvisning til, at opkrævningen af gebyrerne er sket som følge af, at medlemsstatens myndigheder har befundet sig i en undskyldelig vildfarelse, for så vidt som gebyrerne er opkrævet gennem lang tid, uden at hverken myndighederne eller borgerne har været opmærksomme på, at de savnede hjemmel.
A general principle of national law under which the courts of a Member State should dismiss claims for the recovery of charges levied over a long period in breach of Community law without either the authorities of that State or the persons liable to pay the charges having been aware that they were unlawful, would make it excessively difficult to obtain recovery of charges which are contrary to Community law.
I Emmott-dommen af 25. juli 1991 fastslog Domstolen ganske vist, at indtil et direktiv er korrekt gennemført, kan den medlemsstat, som undlader dette, ikke påberåbe sig, at en sag, som en borger har anlagt imod den med det formål at beskytte rettigheder, som direktivet giver ham, er anlagt for sent, og at en søgsmålsfrist efter national ret først kan begynde at løbe fra dette tidspunkt.
However, as was confirmed by the judgment in Case C-410/92 Johnson ν Chief Adjudication Officer, it is clear from Case C-338/91 Steenhorst-Neerings ν Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen that the solution adopted in Emmott was justified by the particular circumstances of that case, in which the time-bar had the result of depriving the applicant of any opportunity whatever to rely on her right to equal treatment under a Community directive.
Som det er bekræftet i Johnson-dommen af 6. december 1994, følger det af dommen af 27. oktober 1993 i Steenhorst-Neerings-sagen, at afgørelsen i dommen i Emmott-sagen var begrundet i de særlige omstændigheder i denne, idet en afvisning af sagsøgerens krav ville være ensbetydende med, at hun var fuldstændig afskåret fra at påberåbe sig sin ret til ligebehandling efter et fællesskabsdirektiv.
By its eighth question, the national court asks whether Article 10 of the Directive in conjunction with Article 12(l)(e) thereof gives rise to rights on which individuals may rely before national courts.
Med det syvende spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, om fællesskabsretten forbyder en medlemsstat at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende gebyrer, der er opkrævet i strid med direktivet, under henvisning til en national forældelsesfrist, så længe medlemsstaten ikke har gennemført direktivet korrekt.
By its seventh question, the national court essentially asks whether Community law prevents a Member State from relying on a limitation period under national law to resist actions for the recovery of charges levied in breach of the Directive as long as that Member State has not properly transposed the Directive.
Med det ottende spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om bestemmelserne i direktivets artikel 10, sammenholdt med artikel 12, stk. 1, litra e), medfører rettigheder, som borgerne kan gøre gældende for de nationale domstole.
It is sufficient to observe that the prohibition laid down in Article 10 of the Directive and the derogation from that prohibition in Article 12(l)(e) are expressed in sufficiently precise and unconditional terms to be invoked by individuals in their national courts in order to contest a provision of national law which infringes the Directive.
Det tilkommer efter fast retspraksis hver medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte processuelle regler for sager om tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb, når der ikke er udstedt fællesskabsbestemmelser på området, dog således at disse bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og at de i praksis ikke må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de
It is settled case-law that, in the absence of Community rules governing the matter, it is for the domestic legal system of each Member State to lay down the detailed procedural rules for actions seeking the recovery of sums wrongly paid, provided that those rules arc not less favourable than those governing similar domestic actions and do not render virtually impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law.
Det findes tilstrækkeligt at konstatere, at forbudsbestemmelsen i direktivets artikel 10 og bestemmelsen i artikel 12, stk. 1, litra e), om undtagelsen fra forbuddet er formuleret tilstrækkeligt præcist og ubetinget til at kunne påberåbes af borgerne for de nationale domstole over for en bestemmelse i national ret, der er i strid med direktivet.
It is true that the Court held in Case C- 208/90 Emmott \ Minister for Social Welfare [1991] ECR 1-4269 that, until such time as a directive has been properly transposed, a defaulting Member State may not rely on an individual's delay in initiating proceedings against it in order to protect rights conferred upon him by the provisions of the directive and that a period laid
4) Bestemmelserne i artikel 10, sammenholdt med artikel 12, stk 1, titra e), i direktiv 69/335, som ændret, medfører rettigheder, som borgerne kan gøre gældende for de nationale domstole.*
In calculating their amount, a Member State is entitled to take account of all the costs related to the effecting of registration, including the proportion of the overheads which may be attributed thereto.
Generaladvokat F.G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 26. juni 1997. ~
Furthermore, a Member State may impose flat-rate charges and fix their amount for an indefinite period, provided that it checks at regular intervals that they continue not to exceed the average cost of the registrations at issue.
»1) Ved 'afgifter, der har karakter af vederlag' i artikel 12, stk. 1, litra e), i Rådets direktiv 69/335/EØF skal forstås afgifter, som opkræves til afholdelse af omkostningerne ved konkrete tjenesteydelser, der af en medlemsstats offentlige myndigheder udføres over for selskaber, herunder bestemte obligatoriske tjenesteydelser der udføres i almenhedens interesse.
Community law precludes actions for the recovery of charges levied in breach of Directive 69/335, as amended, from being dismissed on the ground that those charges were imposed as a result of an excusable error by the authorities of the Member State inasmuch as they were levied over a long period without either those authorities or the persons liable to them having been aware that they were unlawful
Ved fastsættelsen af de afgifter, der skal opkræves for sådanne tjenesteydelser, har medlemsstaten ret til at tage alle de omkostninger, herunder generalomkostninger, i betragtning, som har direkte sammenhæng med tjenesteydelserne.
In fixing the fees or dues to be charged for such services the Member State is entitled to take into account all costs, including overheads, that are directly related to the services.
Omkostningsfordelingen bør foretages i overensstemmelse med almindelige principper for forretningsmæssig omkostnings- og driftsregnskab.
The allocation of costs should be made in accordance with the normal principles of commercial cost and management accounting.
Specielt skal der, i tilfælde hvor omkostninger kun til dels kan henføres til de pågældende tjenesteydelser, foretages en rimelig fordeling efter passende kriterier.
In particular, where costs relate only partly to the services in question, a reasonable apportionment must be made on the basis of suitable criteria.
Omkostninger i form af forrentning og afskrivning og omkostninger ved tjenesterejser og oplysningsvirksomhed må kun tages i betragtning i det omfang, de har direkte sammenhæng med de nævnte tjenesteydelser.
Costs relating to interest and depreciation, official journeys and external dissemination of information may be taken into account only in so far as they are directly related to the abovementioned services.
En medlemsstat har ret til kun at opkræve afgifter for mere betydelige dispositioner og til i disse afgifter at indregne omkostningerne ved forholdsvis mindre omfattende tjenesteydelser.
A Member State is entitled to limit its charges to major transactions and pass on in those charges the cost of comparatively minor services.
En medlemsstat har ret til at fastsætte standardiserede gebyrer, når det ikke er praktisk gennemførligt at foretage en individuel beregning af omkostningerne ved tjenesteydelserne.
A Member State is entitled to fix standardized charges where individual costing of services is not practicable.
Den skal imidlertid periodisk gennemgå gebyrerne - hvadenten de er standardiserede eller indeholder et proportionalt element for at sikre sig, at de ikke overstiger de gennemsnitlige omkostninger ved de udførte tjenesteydelser.
It must however periodically review its charges, whether fixed on a flat-rate basis or containing a proportional element, in order to ensure that they do not exceed the average costs of the services provided.
En medlemsstat har ikke ret til, ud over et standardiseret grundgebyr, at opkræve et gebyr, som uden nogen øvre grænse stiger direkte proportionalt med den tilførte kapital, når dette resulterer i samlede gennemsnitlige gebyrer, der overstiger de gennemsnitlige omkostninger ved de udførte tjenesteydelser, og i uforholdsmæssigt høje gebyrer for visse selskaber.
A Member State is not entitled to levy, in addition to a flat-rate basic charge, a charge with no upper limit increasing in direct proportion to capital raised where that results in total average charges which exceed the average cost of the services provided and in a disproportionately high level of fees for certain companies.
Det må tilkomme den nationale domstol at nå frem til den bedst mulige vurdering af eventuelle tilbagebetalingsbeløb på baggrund af det talmateriale, den har fået forelagt.
It is appropriate to leave it to the national court to arrive at the best estimate of any repayment due in the light of the figures available to it.
Den nationale domstol vil kunne foretage sine beregninger enten ud fra registreringsmyndighedens faktiske omkostninger ved de konkrete tjenesteydelser, der er udført for hvert enkelt selskab, eller, hvis dette ikke er muligt, ud fra de gennemsnitlige omkostninger ved tjenesteydelserne på eller omkring det relevante tidsrum eller, om nødvendigt, gennem et længere tidsrum. Hvis tilbagebetalingen baseres på de gennemsnitlige omkostninger, vil den nationale domstol, hvis dette er gennemførligt, kunne tilpasse beløbene for at tage hensyn til de forskellige udgifter ved større og mindre omfattende dispositioner.
The national court could base its calculation either on the actual cost to the registration authority of the specific services supplied to each company or, if that is not possible, on the average cost of the services at or about the relevant time or, if necessary, over a longer period.
Fællesskabsretten er til hinder for, at et krav om tilbagesøgning af gebyrer, der er opkrævet i strid med direktiv 69/335, afskæres under henvisning til, at opkrævningen er sket i henhold til regler, der har været gældende i lang tid, uden at hverken myndighederne eller andre har været opmærksomme på, at opkrævningen savnede hjemmel.
Community law precludes dismissal of an action for recovery of charges levied contrary to Directive 69/335 on the ground that the charge was made in pursuance of rules which have been in force over a long period without cither the authorities or other parties having been aware that the charge was unauthorized.
Fællesskabsretten er ikke til hinder for, at en forældelsesfrist, der er fastsat i national ret, begynder at løbe, før et direktiv er blevet korrekt gennemført af en medlemsstat.
Community law does not prevent a limitation period laid down by national law from beginning to run before a directive has been properly implemented by a Member State.
Artikel 10, litra c), sammenholdt med artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 69/335 medfører rettigheder, hvorpå borgerne kan støtte ret ved de nationale domstole, når direktivet ikke er blevet korrekt gennemført.«
Article 10(c), in conjunction with Article 12(l)(e) of Directive 69/335, confers rights on which individuals may rely before their national courts in the absence of proper implementation of the directive.'
Præjudiciel »Selskabsret årsregnskaber - sanktioner ved manglende offentliggørelse artikel 6 i første direktiv 68/151/EØF* (Femte Afdeling)
Preliminary ruling (Company law — Annual accounts — Penalties for Directive 68/151/EEC) (Fifth Chamber) works council or the company's works council.
Foreningen appellerede til Oberlandesgericht Düsseldorf, som stadfæstede kendelserne fra de to første instanser.
By order of 22 November 1995, the Oberlandesgericht Düsseldorf (Düsseldorf Higher Regional Court) referred to the Court for a preliminary ruling a question on the interpretation of Article 6 of the First Council Directive 68/151/EEC of 9 March 1968.
Ved kendelse af 22. november 1995 har Oberlandesgericht Düsseldorf forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 6 i Rådets første direktiv 68/151/EØF af 9. marts 1968 (herefter »første direktiv«).
On appeal by the Verband, the Oberlandesgericht Düsseldorf confirmed the decision of the lower courts.
Oberlandesgericht Düsseldorf var dog af den opfattelse, at der ved § 335 i Handelsgesetzbuch ikke var sket en korrekt gennemførelse af første direktivs artikel 6, hvorefter medlemsstaterne skal fastsætte passende sanktioner »for det tilfælde, at den i artikel 2, stk. 1, litra f), påbudte offentlighed vedrørende balance og resultatopgørelse undlades«.
It considered, nevertheless, that Paragraph 335 of the German Commercial Code incorrectly transposed Article 6 of the First Directive, which requires Member States to provide for appropriate penalties 'in case of failure to disclose the balance sheet and profit and loss account as required by Article 2(l)(f)\
Gennemførelse af direktivet
The transposition of the Directive
Spørgsmålet er blevet rejst under en sag, som Verband deutscher Daihatsu-Händler eV, en forening af tyske forhandlere af bilmærket Daihatsu (herefter »foreningen«), har anlagt ved Amtsgericht, som er den retsinstans, der i Tyskland fører handelsregisteret.
That question was raised in proceedings brought by the Verband Deutscher Daihatsu-Händler eV ('the Verband'), an association of German dealers in Daihatsu motor vehicles, before the Amtsgericht (Local Court). In Germany, each Amtsgericht is responsible for maintaining the Commercial Register within its area of jurisdiction.
Foreningen fremsatte for Amtsgericht Kempen begæring om, at det under fastsættelse af en tvangsbøde blev pålagt Daihatsu Deutschland GmbH, som er den tyske hovedimportør af Daihatsu-biler, at offentliggøre sine årsregnskaber, hvilket selskabet havde undladt siden 1989.
The Verband applied to the Amtsgericht Kempen (Kempen Local Court) for an order requiring Daihatsu Deutschland GmbH, the general agent responsible for the importation of Daihatsu vehicles into Germany, to publish its annual accounts, which it had not done since 1989, or, in default, to pay a fine in the form of a periodic penalty payment.
Ved kendelse af 24. oktober 1994 besluttede Amtsgericht Kempen, at begæringen ikke kunne imødekommes. Denne kendelse blev stadfæstet af Landgericht Krefeld ved kendelse af 13. december 1994.
That application was dismissed by the Amtsgericht Kempen by decision of 24 October 1994, which was confirmed by decision of the Landgericht Krefeld (Krefeld Regional Court) of 13 December 1994.
Samordningen af medlemsstaternes selskabsretlige bestemmelser har i henhold til EF-traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), til formål at beskytte såvel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser. Tredjemand omfatter imidlertid ikke enhver fysisk eller juridisk person, men udelukkende personer, der har en retlig forbindelse med selskabet.
In accordance with Article 54(3)(g) of the EC Treaty, the coordination of national systems of company law is designed to safeguard the interests of members 'and others'.
I den tyske juridiske teori antages det almindeligvis, at begrebet tredjemand i traktatens artikel 54, stk. 3, litra g)'s forstand udelukkende omfatter selskabets kreditorer.
In that regard, it is generally recognized in German academic legal writing that the term Others', within the meaning of Article 54(3)(g) of the Treaty, covers only creditors of the company.
Landgericht henviste - ligesom Amtsgericht - til § 335, første punktum, nr. 6, i den tyske Handelsgesetzbuch, sammenholdt med § 335, andet punktum, hvorefter en procedure med henblik på fastsættelse af tvangsbøder kun kan indledes på begæring af en selskabsdeltager, en kreditor, det fælles virksomhedsnævn eller selskabets virksomhedsnævn. Foreningen henhører imidlertid ikke under nogen af disse kategorier.
Like the Amtsgericht, the Landgericht based its decision on point 6 in the first sentence of Paragraph 335 of the German Commercial Code in conjunction with the second sentence of that paragraph, pursuant to which proceedings for the imposition of a fine in the form of a periodic penalty payment may be brought only by a member or creditor of the company, the general
Begrebet tredjemand i traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), kan derfor ikke begrænses til kun at omfatte selskabets kreditorer.
Furthermore, the very wording of Article 54(3)(g) of the Treaty refers to the need to protect the interests of 'others' generally, without distinguishing or excluding any categories falling within the ambit of that term.
Spørgsmålet, om første direktivs artikel 6 er ubetinget og tilstrækkelig præcis, og om en borger kan påberåbe sig bestemmelsen til støtte for en begæring til den offentlige myndighed om at iværksætte sanktioner over for et privat selskab
The question whether Article 6 of the First Directive is unconditional and sufficiently clear, and whether it may be relied upon by an individual for the purposes of applying to the competent public authority for the imposition of penalties on a private company
Eftersom et direktiv i henhold til Domstolens faste praksis ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for borgerne og således ikke som sådan kan påberåbes over for dem, er det ufornødent at undersøge, om første direktivs artikel 6 kan have direkte virkning i en medlemsstats interne retsorden.
As the Court has consistently held, a directive may not of itself impose obligations on an individual and may therefore not be relied upon as such against such a person. Consequently, there is no need to examine whether Article 6 of the First Directive is capable of having direct effect in the domestic legal order of a Member State.
Der er herved ikke taget stilling til spørgsmålet om en eventuel anvendelse af princippet om, at medlemsstaterne efter fællesskabsretten har pligt til at erstatte tab, som de påfører borgerne som følge af en manglende gennemførelse eller en forkert gennemførelse af et direktiv.
This finding is without prejudice to the possible applicability of the principle that Community law requires Member States to make good loss and damage caused to individuals by reason of their failure to transpose a directive or their failure to do so correctly.
For så vidt angår artikel 6 i første direktiv bemærkes, at det fremgår af fjerde betragtning til dette direktiv, at offentliggørelsen af årsregnskaberne først og fremmest skal informere tredjemænd, som ikke har eller ikke kan få tilstrækkeligt kendskab til selskabets regnskabsmæssige og økonomiske situation.
As regards Article 6 of the First Directive, the fourth recital in the preamble shows that disclosure of annual accounts is primarily designed to provide information for third parties who do not know or cannot obtain sufficient knowledge of the company's accounting and financial situation.
Bestemmelserne i direktivets artikel 3, hvorefter der skal føres et offentligt register, hvori alle offentligt tilgængelige dokumenter og oplysninger skal registreres, og hvorefter enhver person skal kunne rekvirere en genpart af årsregnskaberne efter skriftlig anmodning, bekræfter ønsket om at sikre, at enhver berørt person kan indhente sådanne oplysninger.
Article 3 of the First Directive, which provides for the maintenance of a public register in which all documents and particulars to be disclosed must be entered, and pursuant to which copies of the annual accounts must be obtainable by any person upon application, confirms the concern to enable any interested persons to inform themselves of these matters.