natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Anerkendelse og fuldbyrdelse — retskraftig udeblivelsesdom — begæring om fuldbyrdel­sespäiegning i en anden kontraherende stal — nyt søgsmål i denne kontraherende stal, før afgørelse er truffet om begæringen om fuldbyrdelsespåtegning — ikke tilladt
Recognition and enforcement — Final judgment given in default — Order for enforcement sought in another Contracting State — Fresh action on the principal claim brought in that State prior to a decision on the application for enforcement being given — Inadmissibility
Sagsøgeren indgav derpå begæring om, at dommen blev forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i Forbundsrepublikken Tyskland i medfør af konventio­nens artikel 31 ff. Før afgørelsen om denne begæring blev truffet — afgørelsen trak ud, fordi det ikke med sikkerhed kunne fastslås, at det indledende processkrift i sagen var blevet forkyndt for den udeblevne part — anlagde sagsøgeren en ny sag i Forbundsrepu­blikken Tyskland mod sagsøgte med samme påstand.
The plaintiff thereafter made application in the Federal Republic for an order for the enforcement of that judgment under Article 31 et seq. of the Brussels Convention. A decision on that application was delayed because it was not possible to establish with cer­tainty that the document which instituted the proceedings had been served upon the de­fendant and before any such decision was given the plaintiff commenced a fresh action in respect of the same claim against the defendant in the Federal Republic.
Denne nye sag blev afvist.
The action was dismissed as inadmissible.
Retten udtalte, at udeblivelsesdommen — på grund af konventionens artikel 27, nr. 2, — ganske vist ikke hidtil havde kunnet anerkendes i Forbundsrepublikken i medfør af artikel 26, hvorved heller ikke den materielle retskraftvirkning for Forbundsrepublik­kens område, som principielt var forbundet med en sådan anerkendelse, var indtrådt.
It was the case, as the court stated, that it had not yet been possible to recognize the judg­ment given in default under Article 26 of the Convention because of the provisions of Ar­ticle 27 (2).
Den belgiske udeblivelsesdoms retskraft var dog også uden en anerkendelse til hinder for, at den nye sag kunne antages til realitetsbehandling.
Consequently, the judgment lacked any substantive legal effect in the Feder­al Republic since that effect is fundamentally linked to such recognition.
Retten kunne ikke tiltræde den opfattelse, som fra visse sider var blevet gjort gældende, nemlig at en ny sag med samme sagsgenstand normalt ikke skulle afvises, selv når der forelå en retskraftig udenlandsk dom, som skulle anerkendes i indlandet.
However, even without recognition, the final nature of the Belgian judgment in default prevented the in­stant action from being admissible.
Da en retskraftig udenlandsk afgørelse, som skal anerkendes, principielt havde materiel retskraft i indlandet, måtte dette på samme måde som for retskraftige indenlandske afgørelser føre til, at en ny sag med samme gen­stand skulle afvises.
The Court could not adopt the view, held by some, that even where a final foreign judgment which must be recognized domestically exis­ted, a fresh action on the same subjectmatter must not as a rale be dismissed as inadmis­sible.
Også ifølge EF­Domstolens opfattelse [dom af 30. 11.
Since a final foreign judgment which must be recognized was, in principle, legally binding in Germany it must, just as a final judgment of a German court, lead to an ac­tion on the same subjectmatter being inadmissible.
Retten udtalte endvidere, at det på trods af, at afgørelsen under henvisning til konven­tionens artikel 27, nr. 2, hidtil ikke var blevet anerkendt, dog fandtes betænkeligt at an­tage den nye sag til realitetsbehandling af følgende grunde.
In spite of the fact that recognition had not yet been accorded because of Article 27 (2) of the Convention, the following reasons existed for not admitting the instant action.
Hvis det skulle vise sig, at det ikke kunne fastslås, at betingelserne ifølge bestemmelsen var opfyldt, ville den uden­landske doms retskraft af hensyn til sagsøgte ikke blive udvidet til også at omfatte ind­landet.
If it were not possible to satisfy the conditions contained in Article 27 (2), then, for the de­fendant's protection, the legal effects of the foreign judgment would not extend to Germany.
En antagelse af en ny sag til realitetsbehandling på grund af, at retskraften ikke kunne udvides på denne måde, ville imidlertid føre til en ny realitetsafgørelse.
Nevertheless, to hold a fresh action admissible in view of that non-extension would lead to a second judgment being given on the substance of the matter.
Dette kunne accepteres, hvis den første realitetsafgørelse ikke kunne fuldbyrdes; men i det fo­religgende tilfælde ville der, hvis der blev truffet en ny realitetsafgørelse, opstå en mulig­hed for, at der kunne ske tvangsfuldbyrdelse hos sagsøgte to gange.
That was ac­ceptable if it were impossible to enforce the first judgment. In the present case, however, a second judgment on the substance of the matter would give rise to the possibility of double enforcement against the defendant.
Sagsøgeren kunne nemlig over for sagsøgte forlange tvangsfuldbyrdelse i Belgien allerede på grundlag af den belgiske udeblivelsesdom, og der var rent faktisk konkrete muligheder herfor, idet sagsøgte leverede varer til Belgien.
The plaintiff could already enforce the Bel­gian judgment in default against the defendant in Belgium, where practical steps could be taken since the defendant delivered goods in Belgium.
En ny, indenlandsk afgørelse vedrørende samme krav kunne først og fremmest fuldbyrdes over for sagsøgte i Forbundsrepublikken Tysk­land og dernæst i medfør af domskonventionen tillige åbne muligheder for tvangsfuld­byrdelse i Belgien.
A second, domestic judgment in respect of the same claim could, in the first place, be enforced against the defendant in the Federal Republic of Germany and, further, under the Brussels Convention, it would open up opportunities for enforcement against the defendant in Belgium as well.
Den endnu ikke skete anerkendelse af udeblivelsesdommen (under henvisning til konventionens artikel 27, nr. 2) og det dermed forbundne forhold, at rets­kraften ikke omfattede indlandet, ville i det foreliggende tilfælde netop ikke være en be­skyttelse for sagsøgte, men ville tværtimod, hvis der opnåedes en ny realitetsafgørelse, efter omstændighederne give mulighed for to gange at foretage tvangsfuldbyrdelse hos sagsøgte.
In the present case, therefore, no protection would have been afforded to the defendant by the fact that, by reason of Article 27 (2), recognition had not yet been accorded to the judgment given in default and its legal effect, which was linked to that recognition, had not been extended to Germany. On the contrary, that fact would, by means of a second judgment in the matter, have made possible in certain circumstances double enforce­ment against the defendant.
Artikel 27, nr. 2's beskyttelsesfunktion ville dermed få den modsatte virkning.
The protective function of Article 27 (2) would have been thereby reversed.
På trods af, at udeblivelsesdommen endnu ikke var anerkendt, måtte der derfor undta­gelsesvis tages hensyn til dens retskraft.
Accordingly, despite the fact that the judgment given in default had not yet been recognized, exceptionally, account had to be taken of the final legal effect of that judgment.
[begrebet »retsafgørelse«]
[The term "judgment"]
Afdeling 1 ­ ANERKENDELSE (artikel 26—artikel 30)
Section 1 ­ RECOGNITION (Articles 26 to 30)
[princippet om anerkendelse uden anvendelse af en særlig fremgangsmåde; konstatering af anerkendelsen i bestemte tilfælde]
[Principle of recognition without any special procedure; application for recognition ; recognition as an incidental question]
Anerkendelse — en i en medlemsstat truffet retsafgørelse, hvori retten erklærer, at den sav­nede kompetence — virkning — afbrydelse af forældelse efter tysk ret
Recognition — Judgment given in a Contracting State whereby the court declines jurisdic­tion — Effect — Interruption of the limitation period under German law
En belgisk virksomhed havde anlagt sag i Belgien mod en tysk virksomhed med påstand om betaling af købesummen efter en købekontrakt.
A Belgian undertaking brought an action in Belgium against a German undertaking for payment under a contract of sale.
Den belgiske ret erklærede, at den ikke var kompetent, og afviste sagen.
The Belgian court held that it had no jurisdiction and dismissed the action.
I den derpå ved den kompetente tyske ret anlagte sag, gjorde den tyske virksomhed gældende, at kravet var forældet, og at varen endvi­dere havde været behæftet med mangler.
In the subsequent action before a German court which had juris­diction the defendant German undertaking pleaded as a preliminary issue that the ac­tion was time­barred and further claimed that the goods had been defective.
Sagsøgeren fik medhold i første instans.
The court of first instance gave judgment for the plaintiff.
Oberlandesge­richt anførte, at den tyske virksomheds indsigelse om forældelse ikke kunne lægges til grund, da forældelsesfristen var blevet afbrudt ved sagsanlægget ved den belgiske ret, jfr. § 209, stk. 1, i den [tyske] Bürgerliches Gesetzbuch.
It held that the German undertaking's plea that the action was time­barred failed since the commencing of the action in the Belgian court had prevented time from running against the claim for the purchase price under Article 209 (1) of the Bürgerliches Gesetzbuch [Civil Code].
Reichsgericht havde ganske vist gentagne gange statueret, at sagsanlæg ved en udenlandsk ret ikke afbrød forældelses­fristen, i hvert fald ikke, når den i udlandet afsagte dom ikke kunne anerkendes i indlan­det.
Admittedly the Reichsgericht had repeatedly taken the view that an action before a foreign court did not interrupt the running of time where the foreign judgment could not be recognized in Germany.
Efter at domskonventionen var trådt i kraft, skulle retsafgørelser fra andre medlems­stater imidlertid nu uden særlige procesformer anerkendes i de øvrige kontraherende sta­ter.
However, after the entry into force of the Brussels Convention judgments given in a Contracting State were recognized in other Contracting States without any special pro­cedure being required.
Navnlig måtte det efter konventionens artikel 28, stk. 3, principielt ikke efterprøves, om retterne i domsstaten havde været kompetente.
In particular, under the third paragraph of Article 28 of the Con­vention the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given might not be reviewed.
De krav, som Reichsgericht stillede til en gyldig afbrydelse af forældelsen i den i Bürgerliches Gesetzbuch § 209 anførte for­stand — at kravet skulle gøres gældende ved foretagelse af retslige skridt, og at den uden­landske dom fik »materiel virkning« i indlandet i kraft af anerkendelse — var derfor op­fyldt, for så vidt angik domme fra andre kontraherende staters domstole.
Therefore the requirements laid down by the Reichsgericht for the effec­tive suspension of the running of time within the meaning of Article 209 of the Bürgerli­ches Gesetzbuch (making of the claim through the offices of the judicial authorities re­sponsible for the court proceedings or the proceedings for enforcement, enforceability of the foreign judgment in Germany through recognition) were fulfilled as regards judg­ments of the courts of other Contracting States.
I øvrigt spillede det heller ingen rolle, at den belgiske ret havde udtalt, at den ikke var saglig kompetent.
Further, it was­irrelevant that the Belgian court had declined jurisdiction.
Det havde længe været anerkendt, at også sagsanlæg ved en ikke kom­petent (tysk) ret afbrød forældelsen.
It had long been recognized that an action in a (German) court, even a court which does not have jurisdiction, suspends the running of time.
Efter at konventionen var trådt i kraft, måtte det samme gælde en afgørelse fra en belgisk ret.
After the entry into force of the Convention the position could not be different as regards a judgment of a Belgian court.
Anerkendelse — fremgangsmåde — afgørelse af anerkendelsesspørgsmålet under en ver­serende sag (artikel 26, stk. 3) — afgørelse af anerkendelsesspørgsmålet under en særskilt sag (artikel 26, stk. 2) — rekvirentens valg — retterne bundet af retskraftig konstatering i medfør af artikel 26, stk. 2
Recognition — Procedure — Incidental question of recognition (third paragraph of Article 26) — Special proceedings for recognition (second paragraph of Article 26) — Applicant's choice — Decision under the second paragraph of Article 26 binding on the courts
Sagsforholdet i denne sag og dommen i første instans er omtalt under II­2 — Β 1.
The facts concerning this dispute and the judgment at first instance may be found at II­2 ­ Bl.
Sagsøgeren appellerede dommen.
The plaintiff appealed against that judgment.
Medens appelsagen verserede for Kammergericht Berlin, trak sagsøgeren sin anmodning om anerkendelse af den italienske afgørelse til­bage og indledte en særskilt anerkendelsessag ved Landgericht Düsseldorf.
While the appeal to the Kammergericht, Berlin, was pending, the plaintiff withdrew the application for recognition of the Italian decision and instituted special recognition proceedings in the Landgericht Düsseldorf.
Sidstnævnte ret fastslog i medfør af konventionens artikel 26, ved kendelse af 25. februar 1977, som senere var blevet retskraftig, at den civilretlige del af den italienske afgørelse skulle aner­kendes.
By an order of 25 February 1977, which became final, that court held, under Article 26 of the Convention, that the part of the Italian judgment concerned with the defendant's liability in civil law should be recognized.
Kammergericht ændrede underinstansens dom og gav sagsøgeren medhold i kravet på det af ham hævdede grundlag.
In overturning the judgment at first instance the Kammergericht held that the claim was justified in principle.
Kammergericht anførte, at den italienske domstols rets­kraftige dom af 8. april 1975 — for så vidt angik erstatningssagen for Kammergericht — var bindende i det omfang, sagsøgte 1 derved var blevet tilpligtet at erstatte den ved ulyk­ken forvoldte skade. Retten kunne ikke selv efterprøve, om den italienske dom skulle an­erkendes, for så vidt angik sagsøgte 1 's erstatningspligt.
It stated that the final judgment of the Italian court of 8 April 1975 was binding in the present proceedings for compensation in so far as it ordered the first defendant to make reparation for damage occasioned by the accident.
Ganske vist havde den i den fo­religgende sag kunnet afgøre anerkendelsesspørgsmålet i medfør af domskonventio­nens artikel 26, stk. 3, som et præjudicielt spørgsmål.
Admittedly, it could have decided the question of recognition as an incidental issue in those proceedings in accordance with the third paragraph of Article 26 of the Brussels Convention.
Sagsøgeren kunne imidlertid også — som sket under appelsagen — indbringe anerkendelsesspørgsmålet for Landgericht Düsseldorf, som under hensyn til sagsøgte l's nuværende bopæl var enekompetent.
However, it was also possible for the plaintiff to institute proceed­ings for recognition in the Landgericht Düsseldorf, as the plaintiff had in fact done while the appeal was pending.
Som følge af Landgericht Düsseldorfs retskraftige kendelse stod det i forholdet mellem sagsøgeren og sagsøgte 1 fast, at sidstnævnte var forpligtet til at erstatte enhver skade, som var forvoldt ved ulykken.
Having regard to the first defendant's present domicile the Landgericht Düsseldorf had exclusive jurisdiction.
Det var ikke længere muligt at træffe en anden afgørelse, hverken vedrørende anerkendelsen eller kravets grundlag; principperne om retskraft­virkningen måtte finde tilsvarende anvendelse.
The decision of the court, which had become final, established, as between the plaintiff and the first defendant, that the latter was bound to compensate the plaintiff for all the damage caused by the accident.
[ordre public forbeholdt]
[Proviso as to public policy]
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — dom fra fransk domstol til betaling af erstatning, hvis størrelse fastsættes foreløbigt (»provision«) — ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article 34) — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Article 27 (1)) — Judgment of a French court ordering payment of interim damages ("provision") — Not contrary to German public policy
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — i modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — en endnu ikke »retskraftig« doms eksigibilitet — ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper, navnlig ikke når der stilles krav om sikkerhedsstillelse efter artikel 38, stk. 2
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article 34) — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Article 27 (1)) — Enforceability of a judgment which is not yet "final" — Not contrary to German public policy, especially where the provision of security is ordered under the second para­graph of Article 38
I en retssag angående ensidig afbrydelse af et kontraktsforhold havde Cour d'appel de Rennes ved dom af 13. juli 1976 dømt de to sagsøgte tyske selskaber til betaling af erstat­ning.
By judgment of 13 July 1976, given in litigation over the unilateral repudiation of a con­tract, the Cour d'Appel, Rennes, ordered the two defendant German companies to pay damages.
Til fastsættelse af erstatningens endelige størrelse havde retten udmeldt en sagkyn­dig, men havde samtidig pålagt de sagsøgte at betale en foreløbig erstatning (»provi­sion«) på 200 000 FF.
The court appointed an expert to make a final assessment of the amount of compensation but at the same time ordered payment of interim damages ("provision") amounting to FF 200 000.
De sagsøgte indankede denne dom til kassation. Ankesagen var endnu ikke afgjort på det tidspunkt, hvor kendelsen fra Oberlandesgericht Celle blev af­sagt.
The defendant brought an appeal in cassation against that judgment but at the date of the decision of the Oberlandesgericht the appeal had not yet been decided.
Ved Landgericht Stade havde sagsøgeren fået meddelt fuldbyrdelsespåtegning på dom­men fra Cour d'appel de Rennes, der var eksigibel efter fransk ret.
On application by the plaintiff, the Landgericht Stade had issued an order for the enfor­cement of the judgment of the Cour d'Appel, Rennes, that judgment being enforceable under French law.
Dette spørgsmål ap­pellerede de sagsøgte og gjorde gældende, at det stred mod grundlæggende tyske rets­principper at meddele den »endnu ikke retskraftige« dom fra Cour d'appel de Rennes fuldbyrdelsespåtegning, hvilket også gjaldt dommen til betaling af »foreløbig erstat­ning«.
The defendants appealed against that order and contended that the enforcement of the judgment of the Cour d'Appel, Rennes, which was "not yet final" was contrary to public policy in the Federal Republic of Germany, as was the ordering of payment of "interim damages".
Ved Oberlandesgericht fik de sagsøgte dog ikke medhold.
The Oberlandesgericht dismissed the appeal.
Oberlandesgericht anførte, at anerkendelse og fuldbyrdelse af den franske dom ikke var i strid med grundlæggende tyske retsprincipper, jfr. konventionens artikel 34, stk. 2, sammenholdt med artikel 27, nr. 1.
It held that the recognition and enforce­ment of the French judgment was not contrary to German public policy within the meaning of the second paragraph of Article 34 and Article 27 (1) of the Convention.
Af præmisserne fremgik, at Cour d'appel, da den tilpligtede de sagsøgte at betale en »rate« (»provision«) på 200 000 FF havde lagt til grund, at dette var skadens mindste omfang.
It was apparent from the grounds of judgment that in ordering the defendants to make a "payment on account" ("provision") of FF 200 000 the Cour d'Appel had proceeded upon an assumption that the loss was at least so great.
Men også selv om erstatningen sluttelig skulle blive fastsat til et mindre beløb af den sagkyndige, udgjorde en sådan dom til betaling af en »foreløbig« skadeserstat­ning ikke nogen krænkelse af tysk ordre public. Også tysk ret kender sådanne domme »med forbehold«, eksempelvis i dokument­ og vekselsager (§599 i Zivilprozessord­nung) samt i forbindelse med modregning (§ 302 i Zivilprozessordnung).
Even if the final damages payable on the basis of the expert's findings should be less there was nothing contrary to German
Udsendelse l/februar 1981
Issue 1/February I98I
(fortsat 1)
(continued I) public policy in ordering the payment of "interim" damages.
Det stred heller ikke mod grundlæggende retsprincipper i Forbundsrepublikken Tysk­land, at en dom var eksigibel allerede »inden den fik retskraft«.
Nor was it contrary to public policy in the Federal Republic of Germany for a judgment to be enforceable "before becoming final".
I sig selv var den mulig­hed, at de sagsøgte — i tilfælde af, at Cour de cassation eventuelt havde ophævet Cour d'appel's dom, efter at tvangsfuldbyrdelsen var gennemført — ikke fik tilkendt erstat­ning ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper.
The fact that in the event of the judgment of the Cour d'Appel being set aside by the Cour de Cassation after execution the defen­dants might not be able to obtain compensation was not in itself contrary to public pol­icy in the Federal Republic of Germany.
I øvrigt var der i konventio­nens artikel 38, stk. 2, hjemmel til at gøre tvangsfuldbyrdelse betinget af sikkerhedsstil­lelse og således beskytte de sagsøgtes interesser.
Moreover the second paragraph of Article 38 of the Convention offered the possibility of making enforcement conditional on the pro­vision of security and of thus protecting the interests of the defendants.
Retten bestemte, at sagsøgeren skulle stille sikkerhed, og udtalte, at de sagsøgte hermed var tilstrækkeligt beskyttet, hvorfor det ikke var fornødent at udsætte afgørelsen i med­før af konventionens artikel 38, stk. 1.
The court ordered the plaintiff to provide security and held that the defendants were thereby sufficiently protected, so that it was not necessary to stay proceedings under the first paragraph of Article 38 of the Convention.
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — i modstrid med grundlæg­gende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) —forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse af det indledende processkrift i sagen (artikel 27, nr. 2) — italiensk dom over italienske agenterfor et tysk rederi, der ikke varpart i sagen — fuldbyrdelse overfor tysk re­deri i Forbundsrepublikken ikke tilladt
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article 34) — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Article 27(1)) — Due service in sufficient time of the document which instituted the proceedings (Article 27 (2)) — Italian judgment against the Italian agent of a German shipping company which was not a party to the proceedings — Enforcement against the German shipping company in the Federal Republic not permitted
I denne sag havde rekvirenten, et italiensk forsikringsselskab, ved Tribunale di Genova opnået dom for, at et andet italiensk selskab, Compagnia Italiana Marittima s.a.s. (CIMA), som agent for et tysk rederi og for et skib skulle betale et nærmere bestemt beløb med tillæg af renter og omkostninger. Rekvirenten begærede derpå dommen er­klæret eksigibel — i forhold til det tyske rederi (rekvisitus i fuldbyrdelsessagen) — for Forbundsrepublikken Tysklands område.
The applicant, an Italian insurance company, obtained a judgment from the Tribunale, Genoa, whereby another Italian company, Compagnia Italiana Marittima s.a.s.
Landgericht Hamburg tog ikke begæringen til følge.
The Landgericht Hamburg refused the application.