natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ensidigt fastsatte betingelser kunne derfor ikke antages at udgøre en sådan skriftlig aftale, som omhandledes i konventionen, idet aftalen i henhold hertil skulle være udtrykkelig og utvetydig.
1-17.1.1 — Β 5 Hof van Beroep, Antwerp, Judgment of 15 June 1977, GmbH P. ν NV D., Rechtskundig Weekblad 1978, Column 1630
En italiensk virksomhed havde anlagt sag ved Tribunale di Udine (Italien) mod et selskab med hjemsted i Frankrig til betaling for nogle varer, den italienske virksomhed havde leveret på grundlag af en mellem parterne truffet aftale; varerne skulle overgives i Frankrig, hvor købesummen skulle erlægges ved veksler.
When Article 17 spoke of an agreement between the "parties", that must be taken to mean, in a Convention dealing with questions of procedural law, the "parties to the action"; a third party, who as holder of the bill of lading derived rights thereunder, was not involved in drawing up the document.
Subsidiært påstod sagsøgte frifindelse under henvisning til, at sagsøgeren ubeføjet havde annulleret kontrakten, og påstod selvstændig dom til betaling af skadeserstatning.
The agreement in writing referred to in the Convention, which must be express and unambiguous, could not be inferred from conditions laid down unilaterally.
Corte di cassazione, som behandlede formalitetsspørgsmålet, udtalte, at den italienske ret, hvor sagen var anlagt, ikke var kompetent. Corte di cassazione fastslog, at fremsættelsen af modkravet ikke kunne anses for en underkastelse under italiensk jurisdiktion, da kravet kun var gjort gældende subsidiært for det tilfælde, at retten ikke skulle afvise at være kompetent.
Moreover, the Brussels Convention did not determine the question as to which law governed the validity of the agreement or individual clauses thereof as a matter of sub­stantive law.
Retten udtalte derpå, at de franske domstole i henhold til domskonventionens artikel 2 og artikel 5, nr. 1, var enekompetente til at træffe afgørelse vedrørende kravet, da sagsøgte havde hjemsted i Frankrig, og den omtvistede forpligtelse skulle opfyldes på sagsøgtes hjemsted. I henhold til EF-Domstolens dom af 6. oktober 1976 [sag 12/76, jfr. ovenfor under 1-5.1.2 — A 1] skulle opfyldelsesstedet bestemmes efter den lov, som i henhold til lovvalgsreglerne for den ret, som behandlede sagen, var bestemmende for den omtvistede forpligtelse. I henhold til artikel 25 i Disposizioni sulla legge in generale i Codice civile var dette i det foreliggende tilfælde fransk lov, i henhold til hvilken — i medfør af de bestemmelser, der i givet fald fandt anvendelse (artikel 1651 og 1247 i code civil) — den omtvistede forpligtelse skulle opfyldes i Frankrig.
It was for the court in which reference was made to the agreement to examine it in the light of substantive law.
Da det umiddelbart fulgte af lovregler, at den franske ret var kompetent, var det ikke nødvendigt at tage stilling til den af sagsøgte påberåbte værnetingsaftale, hvorefter Tribunal de la Seine skulle pådømme sagen.
In a judgment of 19 November 1975 the Rechtbank van Koophandel, Antwerp, held that after 1 February 1973, the date of the Convention's entry into force, decisions holding that an agreement in a bill of lading conferring jurisdiction on a foreign court
1968 - ARTIKEL 17, STK. 1
1968 ­ ARTICLE 17(1)
Afslutningsvis tilføjede Corte di cassazione, at Haag-konventionerne af 15. juni 1955 og 1. juli 1964 om internationale løsørekøb ikke kunne finde anvendelse, enten da Frankrig ikke havde ratificeret dem, eller da domskonventionen under alle omstændigheder måtte have forrang som lex specialis.
(continued 2) was valid only if it was certain that the foreign court would apply the mandatory provi­sions of Article 91 of the Law of 21 August 1879, as interpreted by Belgian case­law and commentary, could no longer be followed in relation to an agreement conferring juris­diction on a court in a Member State if at least one party was domiciled in a Member State; (Rechtskundig Weekblad 1976, Column 2225).
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsklausul i en arbejdsaftale — ugyldig i henhold til national ret — domskonventionens artikel 17 havde forrang
The question whether a forum clause contained in a bill of lading satisfied the conditions of the first paragraph of Article 17 of the Convention was also answered in the negative in the judgment of the Rechtbank van Koophandel, Antwerp, of 14 June 1977, De Ster and others ν Hamburg­Südamerikanische Dampfschiffahrtsgesellschaft Eggert & Ansinck and others. CD
I en handelsagenturaftale havde parterne, en tysk agent og en italiensk virksomhed, af talt, at der for »enhver tvist« skulle være værneting »på sagsøgerens hjemsted«.
An Italian undertaking brought an action against a French company in the Tribunale di Udine (Italy) for payment under a contract between the parties whereby the Italian undertaking was to supply certain goods; the goods were to be delivered in France and the purchase price paid there by bill of exchange.
Under påberåbelse heraf havde forhandleren ved Landgericht Wiesbaden anmodet om foretagelse af arrest på gods mod den italienske virksomhed.
The defendant objected to the jurisdic­tion of the court in Udine and declared that the Tribunal de la Seine (France) had juris­diction, either because the contract was concluded in France and was to be performed there, or by virtue of a forum clause contained in the contract to the effect that the said French court should have jurisdiction in any dispute.
Retten udtalte, at en gyldig værnetingsaftale, jfr. domskonventionens artikel 17 ikke var kommet i stand, da parter nes aftale på ikke tilladt måde lod spørgsmålet om værnetinget stå åbent, alt efter hvilken af aftalens parter der optrådte i sagsøgerens rolle. Netop dette skulle artikel 17 for hindre ved bestemmelsen om, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skulle kunne tillægges enekompetence ved aftale.
It stated that the making of the counterclaim could not be regarded as submission to the jurisdiction of the Italian courts, as that claim was only pleaded in the alternative in case the court held that it had jurisdiction.
Rekvirenten kunne heller ikke påberåbe sig artikel 17, stk. 3, da parternes værnetingsaftale netop ikke var truffet »til fordel« for ham.
In the present case, that was French law by virtue of Article 25 of the Disposizioni sulla Legge in Generale in the Codice Civile.
Kompetence — aftale om kompetence — begrebet »parterne« i artikel 17 — retssagens parter — værnetingsklausul i konnossement — ingen virkning til skade for den senere in dehaver
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Jurisdiction clause in a contract of employ­ment — Void under national law — Precedence taken by Article 17 of the Brussels Convention
Sagsøgeren var indehaver af et af sagsøgte, et selskab med hjemsted i Nederlandene, udstedt konnossement, som bestemte, at alene retterne i Am sterdam eller Rotterdam var kompetente.
An employee of a French company who had his domicile in Belgium commenced proceedings against his employer in the Tribunal du Travail, Brussels, and pleaded cer­tain claims arising out of the contract of employment.
Retten i første instans fandt på grundlag af domskonventionen at mangle kompetence. Ankeinstansen ændrede denne afgørelse.
The defendant objected to the ju­risdiction of the court, relying on a clause contained in the contract of employment to the effect that the courts in Lille (France) should have exclusive jurisdiction over dispu-
1976, s. 1831 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat F. Capotorti, s. 1843)
1-17.1.1 — Β 8 Oberlandesgericht Frankfurt am Main, Order of 20 September 1978, Case No 18 W 38/78
I en sag, som var indbragt for Bundesgerichtshof som appelinstans, og som førtes mellem en tysk og en italiensk virksomhed, var der uenighed mellem parterne om, hvorvidt Landgericht Köln gyldigt var aftalt som værneting i kraft af en værnetingsklausul i den tyske sagsøgers almindelige forretningsbetingelser.
It held that a valid jurisdiction agreement within the meaning of Article 17 of the Brussels Convention had not been created, since the agreement between the parties had failed to determine with sufficient precision the venue for settling disputes, it depending in each case on which of the parties to the contract assumed the role of plaintiff.
Bundesgerichtshof forelagde i denne forbindelse EF-Domstolen to spørgsmål vedrørende fortolkningen af domskonventionens artikel 17, stk. 1.
That was preci­sely what Article 17 sought to prevent by providing that exclusive jurisdiction could be conferred on a court or the courts of a Contracting State.
Indledningsvis udtalte Domstolen vedrørende fortolkningen af artikel 17 i almindelig hed følgende:
Nor could the applicant derive any benefit from the third paragraph of Article 17, since the parties' agreement on juris­diction had not been concluded "for the benefit of' the applicant.
Bundesgerichtshof havde i første spørgsmål spurgt, om kravet om skriftlighed i konventionens artikel 17, stk. 1, er opfyldt, når en værnetingsaftale indeholdes i almindelige for retningsbetingelser, som er trykt på bagsiden af et af begge parter underskrevet kon traktsdokument.
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — The term "the parties" in Article 17 — The parties to the action — Forum clauses in a bill of lading — Not valid against a subsequent holder
Domstolen besvarede dette benægtende, og fastslog, at denne frem gangsmåde ikke giver nogen sikkerhed for, at medkontrahenten faktisk har tiltrådt en klausul, som fraviger de almindelige værnetingsregler.
The parties were in dispute about the Belgian courts' jurisdiction to entertain an action under a contract for the carriage of goods from Mozambique to Antwerp by sea.
Det forholdt sig anderledes, så fremt den af begge parter undertegnede kontrakt selv udtrykkeligt henviser til værnetingsklausulen i de almindelige forretningsbetingelser.
The plaintiff was the holder of a bill of lading issued by the defendant, a company based in the Netherlands. The bill of lading conferred exclusive jurisdiction on the courts in Amsterdam or Rotterdam.
Det første spørgsmål besvaredes følgelig således:
The court of first instance declined jurisdiction in application of the Brussels Convention.
»Det i artikel 17, stk. 1, i konventionen... nævnte krav om skriftlighed, er, når en værnetingsklausul indeholdes i en af kontrahenternes almindelige forretningsbetingelser, som er trykt på bagsiden af et aftaledokument, kun opfyldt, såfremt den af begge kontrahenter underskrevne kontrakt udtrykkeligt henviser til disse alminde lige forretningsbetingelser.«
The appeal court held that the Belgian courts had jurisdiction under Article 5 ( 1 ) of the Convention, since, as the port of destination, Antwerp, was the place for the perfor­mance of the carrier's obligation to deliver the goods in proper condition.
Det andet spørgsmål drejede sig om, hvorvidt kravet om skriftlighed i konventionens ar tikel 17, stk. 1, er opfyldt, når kontrahenterne i kontraktsteksten udtrykkeligt henviser til et tidligere skriftligt tilbud, hvori der blev henvist til en værnetingsklausul i alminde lige forretningsbetingelser.
A contrary conclusion could be derived only from Article 17 of the Convention and the require­ments laid down by that provision must be strictly construed in view of the far-reaching effects of jurisdiction agreements.
Domstolen besvarede dette spørgsmål bekræftende, for så vidt angår det tilfælde, at henvisningen i tilbudet er udtrykkelig og så tydelig, at den kan efterprøves af en medkontrahent, der udviser sædvanlig omhu; det måtte yderligere kunne godtgøres, at de almindelige forretningsbetingelser indeholdende værnetingsklausulen faktisk er meddelt medkontrahenten sammen med det tilbud, hvortil der hen vises.
Since the provision required an "agreement" between the parties, the court must examine whether the jurisdiction clause was in fact the subject of a consensus between the parties. In this regard the expression "parties", in a conven­tion on matters of procedural law, must be taken to mean the "parties to the action".
Indirekte eller stiltiende henvisninger til tidligere skrivelser var derimod ikke til strækkeligt, da der i dette tilfælde ikke var vished for, at værnetingsklausulen faktisk har været en del af selve kontrakten.
The plaintiff, which as current holder of the bill of lading sought to enforce rights thereun­der, had not participated in its formation, with the result that there could be no question of a consensus as regards the jurisdiction clause.
Det andet spørgsmål besvaredes følgelig således:
Therefore the jurisdiction of the Bel­gian courts was not disturbed by it.
Den i tilslutning til denne dom trufne afgørelse i sagen for den nationale ret er omtalt under 1-17.1.2 - B 9.
See also the decision of the same court of 15 June 1977, supra 1-17.1.1 — Β 5; on the question of the formal validity of forum clauses in bills of lading see further 1-17.1.2 — Β 7, 14, infra.
1-17.1.2 — A2 Dom af 14. 12.
Formal requirements
1976, s. 1851 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat F. Capotorti, s. 1863)
(Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: F. Caportiti (p. 1844)
De på bagsiden af denne skrivelse trykte »Salgs-, leverings- og betalingsbetingelser« indeholdt bl.a. en klausul, hvorefter alene retterne i Hamburg var kompetente til at afgøre enhver tvist, der måtte opstå. Denne skrivelse blev ikke bekræftet af køberen.
In an action between a German and an Italian undertaking, which was brought to the Bundesgerichtshof by way of appeal on a point of law, the parties were in dispute over the question whether jurisdiction had been validly conferred on the Landgericht Köln by virtue of a jurisdiction clause in the German plaintiffs general conditions of sale.
I forbindelse med prøvelsen af denne væmetingsklausuls gyldighed forelagde Bundesgerichtshof EF-Domstolen to spørgsmål vedrørende fortolkningen af domskonventionens artikel 17, stk. 1.
In this regard the Bundesgerichtshof submitted two questions to the Court of Justice of the European Communities on the interpretation of the first paragraph of Article 17 of the Brussels Convention.
Efter at have udtalt sig om fortolkningen af artikel 17 i almindelighed (se ovenfor under 1-17.1.2 — Al) udtalte Domstolen vedrørende Bundesgerichtshofs første spørgsmål, at der ikke kan antages at bestå nogen formodning om, at en kontrahent har villet give af kald på de fordele, konventionens værnetingsregler giver.
The Court of Justice first made the following general remarks with regard to the inter­pretation of Article 17:
Det kunne derfor ikke antages, at køberen, selv om han i en mundtlig indgået aftale havde accepteret at kontrahere i henhold til sælgerens almindelige forretningsbetingelser, også havde accepteret en eventuel værnetingsklausul i disse almindelige forretningsbetingelser.
"The way in which that provision is to be applied must be interpreted in the light of the effect of the conferment of jurisdiction by consent, which is to exclude both the jurisdiction determined by the general principle laid down in Article 2 and the special jurisdictions provided for in Articles 5 and 6 of the Convention.
For det tilfælde, at en købeaftale er indgået mundtligt uden nogen henvisning til almindelige forretningsbetingelser, spurgte Bundesgerichtshof videre, om artikel 17 kan finde anvendelse, når sælgeren skriftligt bekræfter indgåelsen og vedlægger bekræftelsen sine almindelige forretningsbetingelser indeholdende en værnetingsklausul, og køberen ikke reklamerer over denne skriftlige bekræftelse.
In view of the consequences that such an option may have on the position of the parties to the action, the requirements set out in Article 17 governing the validity of clauses conferring jurisdiction must be strictly construed.
I begge tilfælde kunne der imidlertid antages at foreligge en aftale om kompetencen, så fremt aftalen var sluttet mundtligt inden for rammerne af parternes løbende forretningsforhold, og det yderligere var godtgjort, at dette forhold i sin helhed reguleredes af den bekræftende parts almindelige forretningsbetingelser, som indeholdt en værnetingsklausul.
By making such validity subject to the existence of an 'agreement' between the par ties, Article 17 imposes on the court before which the matter is brought the duty of examining, first, whether the clause conferring jurisdiction upon it was in fact the subject of a consensus between the parties, which must be clearly and precisely demonstrated.
De forelagte spørgsmål besvaredes i overensstemmelse hermed således:
The purpose of the formal requirements imposed by Article 17 is to ensure that the consensus between the parties is in fact established."
»Er en aftale indgået mundtligt, er formkravene i artikel 17, stk. 1, i konventionen ... kun opfyldt, såfremt sælgers skriftlige bekræftelse med meddelelse af hans al mindelige forretningsbetingelser skriftligt er accepteret af køber.
The Bundesgerichtshof had asked in the first place whether a clause conferring jurisdiction which was included among general conditions of sale printed on the back of a con tract signed by both parties fulfilled the requirement of a writing under the first paragraph of Article 17 of the Convention.
Det forhold, at køber ikke har gjort indsigelse mod medkontrahentens ensidige be kræftelse, kan kun sidestilles med accept af værnetingsklausulen, såfremt den mundtlige aftale indgår i kontrahenternes løbende forretningsforhold, som er oprettet på grundlag af en af kontrahenternes almindelige forretningsbetingelser, som in deholder en værnetingsklausul.«
"Where a clause conferring jurisdiction is included among the general conditions of sale of one of the parties, printed on the back of a contract, the requirement of a writing under the first paragraph of Article 17 of the Convention... is fulfilled only if the contract signed by both parties contains an express reference to those general conditions."
Anmærkning: Efter afsigelsen af denne dom blev sagen for den nationale ret sluttet forligsmæssigt.
The Court held that the requirement was fulfilled in the case of an express reference which could be checked by a party exercising reasonable care; it must also be established that the general conditions including the clause confer ring jurisdiction had in fact been communicated to the other contracting party with the offer to which reference was made.
(Jfr. også 1­5.1.2 ­ B 8, II, 12 og 15; 1­21 ­ B 4; 1­57 ­ B 2 og 3)
For the decision given in the main action following this judgment, see 1-17.1.2 — Β 9, infra.
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsklausul i en faktura — fakturaen modtaget uden reklamation — ikke gyldig i henhold til artikel 17
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Formal requirements — Written confirmation of a contract concluded orally — Notification of general conditions of sale containing a jurisdiction clause — Need for acceptance in writing — Exceptions — Oral agreements within the framework of a continuing trading relationship
Rechtbank van koophandel Kortrijk, som behandlede en sag, hvorunder en belgisk virksomhed havde indstævnet tyske sagsøgte til betaling for levering af varer, erklærede at mangle stedlig kompetence. Sagsøgeren havde påberåbt sig en værnetingsklausul i sine fakturaer. Retten fandt, at værnetingsklausulen var ugyldig, og den begrundede dette med en henvisning til domskonventionen, der fandt anvendelse på en sag, der var anlagt efter dens ikrafttræden, også selv om sagen angik forpligtelser, der var opstået før dette tidspunkt.
In an action between German and Belgian commercial undertakings, which was brought before the Bundesgerichtshof by way of appeal on a point of law, the issue was whether there was a valid agreement conferring jurisdiction on the Landgericht Hamburg in dis­putes arising from a contract of sale which had been concluded orally.
Manglende reklamation ved modtagelsen af fakturaer, som blandt de almindelige forretningsbetingelser indeholdt en værnetingsklausul, kunne ikke anses for en stil­tiende accept af denne klausul til skade for en statsborger i Forbundsrepublikken Tysk­land.
The "conditions of sale, delivery and payment" printed on the reverse ofthat document contained inter alia a clause stipulating that all disputes were to be decided exclusively by the Hamburg courts. That document was not confirm­ed by the buyer.
Det var netop formålet med formkravene i artikel 17 at gøre en ende på de mis­brug, som havde været resultatet af, at værnetingsklausuler blev indføjet som vilkår i fak­turaer.
In connexion with its inquiry as to the validity of that jurisdiction clause the Bundesgerichtshof referred two questions to the Court of Justice of the European Communities on the interpretation of the first paragraph of Article 17 of the Brussels Convention.
(fortsat 1)
1968 - ARTICLE 17(1)
Afgørelsen gik imidlertid andrageren imod, idet Corte di cassazione anførte følgende begrundelse: den værnetingsaftale til fordel for en tysk ret, som andrageren påberåbte sig, opfyldte ikke betingelserne i konventionens artikel 17, da klausulen, som var indeholdt i en »ordrebekræftelse«, hverken var underskrevet af parterne eller bekræftet ved en brev- eller telegramveksling.
(continued 1) the conclusion of the contract subject to his general conditions of sale and annexed to that document his conditions of sale including a clause conferring jurisdiction and if the buyer did not challenge that written confirmation.
I den tilgrundliggende aftale havde den tyske sælger forpligtet sig til at opstille den solgte maskine i den italienske købers virksomhed; i dette tilfælde måtte opfyldelsesstedet for forpligtelsen til levering af salgsgenstanden anses for at være det sted, hvor opstillingsarbejdet skulle have været udført, og ikke det sted, hvor maskinen blev overgivet til fragtføreren til forsendelse.
Indeed, in such a con text, it would be contrary to good faith for the recipient of the confirmation to deny the existence of a jurisdiction conferred by consent, even if he had given no acceptance in writing.
Dette fulgte af tysk ret, som skulle lægges til grund, da aftalen havde sin nærmeste tilknytning til Tyskland.
Note: After this judgment was delivered a settlement was reached in the main action.
(fortsat 1)
Courts of Member States
Belgiske retters kompetence kunne ikke udledes af sagsøgtes konnossementsbetingelser, som fastlagde Antwerpen som værneting.
(See also 1-5.1.2 - Β 8, 11, 12, 15; 1-21 - B4; 1-57 - Β 2,3)
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsklausul i en ordrebekræftelse — manglende udtrykkelig accept — stiltiende accept — ikke gyldig i henhold til artikel 17
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Jurisdiction clause in an invoice — Invoice accepted without protest — Not effective under Article 17
Den tyske sagsøger havde anlagt sag mod den nederlandske sagsøgte til betaling for brandisoleringsarbejder.
A Belgian undertaking brought an action in the Rechtbank van Koophandel, Kortrijk, against the German defendant for payment for goods delivered.
Oberlandesgericht afviste ligesom Landgericht sagen på grund af manglende tysk international kompetence.
The court held that it did not have jurisdiction ratione loci.
Modsat den af sagsøgeren hævdede opfattelse kunne sagsøgtes opfordring til at påbegynde arbejdet ikke anses for en gyldig vil jeserklæring om at ville acceptere leverings- og betalingsbetingelserne som del af aftalen.
The court held that that clause was void under the Brussels Con­vention, which was applicable to an action commenced after its entry into force even though it concerned obligations which arose before that date.
Ganske vist kunne værnetingsklausuler i henhold til artikel 17 principielt vedtages ved henvisning til almindelige forretningsbetingelser. En betingelse herfor var imidlertid, at denne henvisning var utvetydig og omfattet af aftaleparternes udtalte vilje.
Under Article 17 of the Convention the parties could depart from the normal rales on jurisdiction only by agreement in writing or by an oral agreement evidenced in writing.