natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Sag T-23/96 Elsa De Persio / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Tjenestemandsvedtægten
Case T­94/96 Martin Hagleitner ν Commission of the European Communities Staff Regulations of Officials
Sag T-94/96 Martin Hagleitner / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Tjenestemandsvedtægten
Case T­193/96 Lars Bo Rasmussen ν Commission of the European Communities Staff Regulations of Officials
SagT-11/95 24 BP Chemicals Limited / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Statsstøtte
Case T­215/97 Sari Kristiina Jouhki ν Commission of the European Communities Staff Regulations of Officials
Sag T-193/96 Lars Bo Rasmussen / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Tjenestemandsvedtægten
Joined Cases T-180/96 and T­181/96 36 Mediocurso ­ Estabelecimento de ensino particular, Ld.aν Commission of the European Communities Social policy
Sag T-140/95 Ryanair / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Statsstøtte
Case T­188/95 Waterleiding Maatschappij 'Noord­West Brabant' NV ν Commission of the European Communities State aid
Sag T-215/97 ........ Sari Kristiina Jouhki / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Tjenestemandsvedtægten
Case T­142/97 Eugénio Branco Lda ν Commission of the
Sag T-3/96 26 Roland Haas, Hans-Werner Schmidt, Siegfried Schweikle, Albert Veith og Horst Wohlfeil / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Tjenestemandsvedtægten
Case T­50/96 55 Primex Produkte Import­Export GmbH & Co. KG, Gebr. Kruse GmbH et Interporc Im­ und Export GmbH ν Commission of the European Communities Free movement of goods Case T­95/96 40 Gestevisión Telecinco SA ν Commission of the European Communities State aid
Forenede sager T-180/96 og T-181/96 . . . Mediocurso - Estabelecimento de ensino particular, Ld.a/ Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Socialpolitik
Joined Cases C­289/96, C­293/96 and C­299/969
Sag C-59/97 Den Italienske Republik / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
Case C-59/97 Italian Republic ν Commission of the European Communities
Sag C-28/94 44 Kongeriget Nederlandene / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
Case C-28/94 61 Kingdom of the Netherlands ν Commission of the European Communities
Sag C-179/95 Kongeriget Spanien / Rådet for Den Europæiske Union
Case C-179/95 61 Kingdom of Spain ν Council of the European Union
Sag C-6/97 45 Den Italienske Republik / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
Case C­6/97 Italian Republic ν Commission of the European Communities
ENDELIGE DOMME
FINAL JUDGMENTS
Sag C231/96 Edilizia Industríale Siderurgica Sri (Edis) / Ministero delle Finanze Grundlæggende fællesskabsretlige principper
Case C-231/96 Edilizia Industríale Siderurgica Sri (Edis) ν Ministero delle Finanze Principles of Community law
Præjudiciel »Tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld — nationale processuelle frister« (Domstolens plenum)
Preliminary ruling (Recovery of sums paid but not due Procedural time-limits under national law) (Full Court) million for private limited companies and LIT 500 000 for other companies.
Ved kendelse af 18. juni 1996 har præsidenten for Tribunale di Genova forelagt tre præjudiciellespørgsmåivedrørendcfortolkningen af de fællesskabsretlige bestemmelser om lilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld.
By order of 18 June 1996, the President of the Tribunale di Genova (District Court, Genoa) referred to the Court of Justice for a preliminary ruling three questions on the interpretation of Community law concerning recovery of sums unduly paid.
Spørgsmålene er blevet rejst under en sag mellem på den ene side det italienske finansministerium og på den anden det tidligere aktieselskab, nu anpartsselskabet Edilizia Industriale Siderurgica Sri (Edis) (herefter »Edis«). Sagerne vedrører gebyret for registrering af selskaber i selskabsregistret (»tassa di concessione governativa«, herefter »gebyret«).
Those questions were raised in proceedings between Edilizia Industriale Siderurgica Sri (Edis), previously a public limited company and now a private limited company (hereinafter 'Edis'), and the Italian Ministry of Finance concerning the tassa di concessione governativa (administrative charge) for entering companies on the register of companies (hereinafter 'the registration charge').
Gebyret blev indført ved dekret nr. 641 af 26. oktober 1972 fra republikkens præsident.
The registration charge was introduced by Decree No 641 of the President of the Republic of 26 October 1972.
fastslog Domstolen, at artikel 10 i Rådets direktiv 69/335/EØF af 17. juli 1969 om kapitaltilførselsafgifter skal fortolkes således, at den - medmindre andet følger af undtagelsesbestemmelserne i artikel 12 er til hinder for opkrævning af et årligt gebyr for registrering af kapitalselskaber, uanset om afgiftsprovenuet medgår til finansiering af den forvaltningsgren, der forestår førelsen af det register, som selskaberne registreres i.
In its judgment in Joined Cases C-71/91 and C178/91 Ponente Carni and Cispadana Construzioni [1993] ECR 1-1915 (hereinafter 'Ponente Carni'), concerning the registration charge, the Court held that Article 10 of Council Directive 69/335/EEC of 17 July 1969 concerning indirecttaxes on the raising of capital was to be interpreted as prohibiting, subject to the derogating provisions of Article 12, an annual charge due in respect of the registration of capital companies even though the product of that charge contributed to financing the department responsible for keeping the register of companies.
Domstolen fastslog endvidere, at artikel 12 i direktiv 69/335 skal fortolkes således, at afgifter, der har karakter af vederlag, jf. artiklens stk. 1, litra e), kan være beløb, der opkræves som modydelse for lovpåbudte dispositioner i almenhedens interesse, som f.eks. registrering af kapitalselskaber.
The Court also held that Article 12 of Directive 69/335 was to be interpreted as meaning that duties paid by way of fees or dues referred to in Article 12(l)(e) might constitute payment collected by way of consideration for transactions required by law in the public interest such as, for example, the registration of capital companies.
Beløbenes størrelse, der kan variere efter selskabsformen, skal beregnes på grundlag af de med dispositionen forbundne omkostninger, der skønsmæssigt vil kunne fastsættes til et bestemt beløb.
The amount of such duties, which might vary according to the legal form taken by the company, was to be calculated on the basis of the cost of the transaction, which might be assessed on a flat-rate basis.
Lovdekret nr. 853 af 19. december 1984 fastsatte ligeledes, at gebyret ikke alene skulle erlægges ved registreringen af el selskabs sliftelsesdokumcnt i registret, men også hvert år den 30. juni.
Decree-Law No 853 of 19 December 1984, which also provided that from then on the charge would be payable not only upon registration of the document incorporating the company but also on 30 June of each calendar year thereafter.
I 1989 udgjorde beløbene således 12 mio. LIT for aktieselskaber og kommanditaktieselskaber, 3,5 mio. LIT for anpartsselskaber og 500 000 LIT for andre selskaber.
The amount of the charge was then further altered in 1988 and 1989.
! dom af 20. april 1993, Ponente Carni og Cispadana Costruzioni, som vedrørte gebyret,
In 1989 it amounted to LIT 12 million for public limited companies and partnerships limited by shares, LIT 3.5
Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at Edis i perioden mellem 1986 og 1992 betalte 64 500 000 LIT til statskassen i form af årligt gebyr.
Following that judgment, the registration charge was reduced to LIT 500 000 for all companies by
overholdt, såvel de materielle som de formelle regler.
Decree-Law No 331 of 30 August 1993 and it ceased to be payable annually.
Selskabet var al den opfattelse, at beløbet var blevet betall med urette, idel det pågældende gebyr var i strid med direktiv 69/335, og det krævede derfor beløbet tilbagebetalt al afgiftsmyndighederne. Kravet blev afvist.
Considering that sum to have been paid when not due, in breach of Directive 69/355, Edis applied to the competent finance administration, without success, for it to be refunded.
Anvendelsen af sådanne procesregler er ikke det samme som en begrænsning af virkningerne af en dom, hvorved Domstolen fortolker en fællesskabsretlig bestemmelse.
The application of those detailed rules must not therefore be confused with a limitation on the effects of a judgment of the Court ruling on a request for interpretation of a provision of Community law.
Følgen af en sådan begrænsning er således, at borgerne, som normalt i henhold til de nationale, processuelle regler kan udøve de rettigheder, den omtvistede fællesskabsretlige bestemmelse tillægger dem, fratages muligheden for at påberåbe sig den til støtte for deres krav.
The consequence of such a limitation is to deprive litigants, who would normally be in a position, under their national procedural rules, to exercise the rights conferred on them by the Community provision concerned, of the right to rely on it in support of their claims.
Præsidenten for Tribunale di Genova bemærkede imidlertid, at spørgsmålet om tilbagebetaling af gebyret er omfattet af artikel 13, stk. 2, i dekret nr. 641/72, hvori del hedder: »En afgiftspligtig kan kræve tilbagebetalt afgifter rav., der er betalt med urette, inden for en frist på tre år regnet fra betalingsdagen, idet der ellers indtræder præklusion ...«.
The President of the Tribunale di Genova observes, however, that, the registration charge fell within the scope of Article 13(2) of Decree No 641/72, according to which '[t]he taxpayer may request repayment of charges wrongly paid within a period of three years reckoned from the date of payment, failing which his action shall be barred ...'.
Præsidenten for Tribunale di Genova var imidlertid i tvivl om, hvorvidt de nævnte nærmere regler om tilbagebetaling er forenelige med Domstolens praksis vedrørende krav om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten.
The President of the Tribunale di Genova entertains doubts as to the compatibility of those conditions of repayment with the caselaw of the Court on the refunding of charges levied in breach of Community law.
Han bemærkede bl.a., at eller de almindelige regler i italiensk ret gælder der ikke en præklusiv frist med hensyn til, hvornår der skal anlægges sag med påstand om tilbagebetaling af beløb erlagt med urette, men kun den almindelige ti-årige forældelsesfrist, der er fastsat i artikel 2946 i codice civile.
He observes in particular that, according to the general rules of Italian law, an action for the recovery of sums paid but not due is subject not to a peremptory time-limit but merely to the 10-year limitation period under the ordinary law, as provided by Article 2946 of the Civil Code.
Det fremgår i øvrigt af fast retspraksis, at når der ikke er udstedt fællesskabsbestemmelser om tilbagebetaling af nationale afgifter, der er opkrævet med urette, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne. Disse processuelle regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden.
It is also clear from settled caselaw that, in the absence of Community rules governing the refund of national taxes levied though not due, it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts and tribunals having jurisdiction and to lay down the detailed procedural rules governing actions for safeguarding rights which individuals derive from Community law, provided, however, that such rules are not less favourable than those governing similar domestic actions and do not render virtually impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law.
Præsidenten for Tribunale di Genova udsatte derfor sagen og har forelagt Domstolen tre præjudicielle spørgsmål.
The President of the Tribunale di Genova therefore stayed proceedings pending a preliminary ruling from the Court of Justice on three questions.
Domstolen har således fastslået, at det er foreneligt med fællesskabsretten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister til beskyttelse af både den afgiftsnlifitige og den pVariJ^epde myndighed
The Court has thus recognised that it is compatible with Community law to lay down reasonable limitation periods for bringing proceedings in the interests of legal certainty which protects both the taxpayer and the administration concerned.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om fællesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstat afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med en fællesskabsretlig bestemmelse, under henvisning til en national, præklusiv frist, når anvendelsen af en sådan frist ville medføre en tidsmæssig begrænsning af virkningerne af en præjudiciel dom fra Domstolen vedrørende fortolkningen af den pågældende bestemmelse.
By its first question, the national court seeks to ascertain whether Community law prohibits a Member State from resisting actions for repayment of charges levied in breach of a provision of Community law by relying on a time-limit under national law where the application of that time-limit would restrict the effects in time of a preliminary ruling by the Court interpreting that provision.
Den forelæggende ret øn'kfr rírr/vstí opüyst, CÏÏÎ fællesskabsretten er ii! hinder for, ?x en medlemsstat afskærer u'bag^hetafegskTSv vedrørende afø'fter.
The national court seeks to ascertain whether Community law precludes a Member State from resisting actions for repayment of charges levied in breach of Community law by relying on a time-limit under national law of three years, by way of derogation from the ordinary rules governing actions between private individuals for the recovery of sums paid but not due, for which the period allowed is more favourable.
med urette, er løst på forskellig måde i de enkelte medlemsstater og inden for samme slat endog kan afhænge af, hvilke typer af skatter og afgifter der er tale om.
A comparison of the national systems shows that the problem of disputing charges which have been unlawfully claimed or refunding charges which have been paid when not due is settled in different ways in the various Member States, and even within a single Member State, according to the various kinds of taxes or charges in question.
at en medlemsstat er forpligtet til at udvide den gunstigste nationale ordning om tilbagebetaling til at omfatte alle tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter eller gebyrer, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten.
alongside a limitation period applicable under the ordinary law to actions between private individuals for the recovery of sums paid but not due, special detailed rules, which are less favourable, governing claims and legal proceedings to challenge the imposition of charges and other levies.
Fællesskabsretten er således ikke til hinder for, at en medlemsstats lovgivning ud over en almindelig forældelsesfrist, der gælder med hensyn til søgsmål med påstand om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, indeholder særlige og mindre gunstige regler med hensyn til indgivelse af klager og anlæggelse af søgsmål med henblik på anfægtelse af gebyrer og andre former for afgifter.
In this case, the time-limit at issue applies not only to repayment of the contested registration charge but also to that of all governmental charges of that kind.
For så vidt angår den foreliggende sag bemærkes, at den omtvistede præklusive frist ikke alene omfatter det anfægtede gebyr, men gebyrerne i almindelighed.
By its third question, the national court seeks to ascertain whether Community law prohibits a Member State from resisting actions for repayment of charges levied in breach of a directive by relying on a time-limit under national law which is reckoned from the date of payment of the charges in question even though, at that date, the directive concerned had not yet been properly transposed into national law.
Disse forskelle mellem de nationale ordninger er navnlig en følge af, at der ikke findes fællesskabsretlige bestemmelser om tilbagesøgning af nationale afgifter, der er opkrævet med urette.
This diversity between national systems derives mainly from the lack of Community rules on the refunding of national charges levied though not due.
1 en sådan situation tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin inlerne retsorden at udpege de kompetente retter og tastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne. Disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).
In such circumstances, as pointed out in paragraph 19 of this judgment, it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts and tribunals having jurisdiction and to lay down the detailed procedural rules governing actions for safeguarding rights which individuals derive from Community law, provided, first, that such rules are not less favourable than those governing similar domestic actions (principle of equivalence) and, second, that they do not render virtually impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law (principle of effectiveness).
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret reelt oplyst, om fællesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstat afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, præklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de pågældende afgifter blev betalt, selv om direktivet på det pågældende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemført i national ret.
The Court thus held in Fantask and Others that Community law does not prevent a Member State which has not properly transposed Directive 69/335 from resisting actions for repayment of duties levied in breach thereof by relying on a limitation period under national law of five years reckoned from the date on which those duties became payable.
For så vidt angår sidstnævnte princip har Domstolen fastslået, at det er foreneligt med fællesskabsretten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister til beskyttelse af både den afgiftspligtige og den pågældende myndighed.
As regards the latter principle, the Court has held that it is compatible with Community law to lay down reasonable limitation periods for bringing proceedings in the interests of legal certainty which protects both the taxpayer and the administration concerned.
Sådanne frister kan ikke antages i praksis at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til fællesskabsretten. En national, præklusiv frist på tre år, som regnes fra det tidspunkt, hvor den anfægtede betaling foretages, findes herved ikke at være urimelig.
Such time-limits are not liable to render virtually impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law.
Del er en betingelse for, at ækvivalensprincippet er overholdt, at den omtvistede regel finder anvendelse uden forskel på søgsmål, der vedrører tilsidesættelse af fællesskabsretten, og søgsmål, der vedrører tilsidesættelse af national ret, og der er tale om afgifter eller gebyrer af samme art. Delte princip kan derimod ikke fortolkes således,
Observance of the principle of equivalence implies, for its part, that the procedural rule at issue applies without distinction to actions alleging infringements of Community law and to those alleging infringements of national law, with respect to the same kind of charges or dues.
I dom af 2. december 1997 i sagen Fantask m.fl. fastslog Domstolen således, at fællesskabsretten ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemført direktiv 69/335 korrekt, at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende gebyrer, der er opkrævet i strid med direktivet, under henvisning til en national forældelsesfrist på fem år, der regnes fra det tidspunkt, hvor de pågældende gebyrer kunne kræves betalt.
That principle cannot, however, be interpreted as obliging a Member State to extend its most favourable rules governing recovery under national law to all actions for repayment of charges or dues levied in breach of Community law.
*1) Den omsißüsmMgked, at Domstolen har afsagt en préjudiciel dom vedrørende fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse, men ikke begrænset dommens tidsmæssige virkninger, berører ikke en medlemsstats ret til at afskære
Thus, Community law does not preclude the legislation of a Member State from laying down,
tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med den pågældende bestemmelse, under henvisning til en national, præklusiv frist.
The fact that the Court has given a preliminary ruling interpreting a provision of Community law without limiting the temporal effects of its judgment does not affect the right of a Member State to impose a time-limit under national law within which, on penalty of being barred, proceedings for repayment of charges levied in breach of that provision must be commenced.
Fællesskabsretten er ikke til hinder for, at en medlemsstat afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten, under henvisning til en national, præklusiv frist på tre år, som er en undtagelse fra den almindelige ordning, der gælder med hensyn til søgsmål med påstand om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, for hvilke der gælder en gunstigere frist, forudsat al den pågældende præklusive frist finder anvendelse uden forskel på tilbagebetalingskrav vedrørende sådanne afgifter, der støttes på fællesskabsretten, og krav, der støttes på national ret.
Community law does not prohibit a Member State from resisting actions for repayment of charges levied in breach of Community law by relying on a time-limit under national law of three years, by way of derogation from the ordinary rules governing actions between private individuals for the recovery of sums paid but not due, for which the period allowed is more favourable, provided that that time-limit applies in the same way to actions based on Community law for repayment of such charges as to those based on national law.
Under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende er fællesskabsretten ikke til hinder for, at en medlemsstat afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, præklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de pågældende afgifter blev betalt, selv om direktivet på det pågældende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemført i national ret«
In circumstances such as those of the main proceedings, Community law does not prevent a Member State from resisting actions for repayment of charges levied in breach of a directive by relying on a time-limit under national law which is reckoned from the date of payment of the charges in question, even if, at that date, the directive concerned had not yet been properly transposed into national law.
Generaladvokat D. Ruiz­Jarabo Colomer fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 26. marts 1998.
Advocate General D. Ruiz-Jarabo Colomer delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 26 March 1998.