natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I sidste række var det tre andre kriterier, Domstolen lagde til grund.
Three other criteria were ultimately adopted by the Court.
Den fandt for det første, at det forhold, at de udgifter, der følger af en aftale, er flerårige, var relevant, idet forholdsvis beskedne årlige udgifter nemlig, når de kumuleres over mange år, kan repræsentere en betydelig budgetmæssig indsats.
It found,first, that the fact that expenditure under an agreement was spreadover severalyears was relevant, since relatively modest annual expenditure could, over anumber of years, represent a significant budgetary outlay.
Den fandt for det andet, at en sammenligning af de udgifter, der fulgte af en aftale, med størrelsen af de bevillinger, der var bestemt til finansiering af Fællesskabets eksterne foranstaltninger, gjorde det muligt at sætte aftalen i relation til den budgetmæssige indsats, som Fællesskabet havde godkendt for sin politik udadtil.
It then held thatcomparison of the expenditure under an agreement with the amount of theappropriations designed to finance the Community's external operations enabledthat agreement to be set in the context of the budgetaryoutlay approved by the Community for its external policy, and offered an appropriate means of assessingthe financial importance which the agreement actually had.
Denne sammenligning gav således et mere relevant grundlag for at vurdere den økonomiske betydning, som aftalen reelt havde for Fællesskabet.
Finally, where asectoral agreement was involved, that analysiscould, in appropriate cases, becomplemented by a comparison between the expenditure entailed by theagreement and the whole of the budgetary appropriations for the sector inquestion, taking the internal and external aspects together.
Når det drejer sig om en sektoraftale, kan denne analyse i givet fald suppleres med en sammenligning mellem de udgifter, som aftalen indebærer, og samtlige de bevillinger, der er opført på budgettet for den pågældende sektor, såvel vedrørende interne som eksterne foranstaltninger.
Applying those criteriato the case before it, the Court found that the fisheries agreement with Mauritania(the agreement in issue) had been concluded for five years, which was not a particularly lengthy period, and that while the annual amounts at issue exceeded5Vo of expenditure on fisheries, they representedbarely more than L% of the whole of the payment appropriations allocated for external operations of the Community, a proportion which, whilst far from negligible, could scarcely bedescribed as important.
Domstolen, der anvendte disse kriterier på sagens faktiske omstændigheder, konstaterede, at fiskeriaftalen med Mauretanien, der var sagens genstand, var indgået for fem år, altså en varighed, som ikke var særlig lang, og at de involverede årlige beløb, selv om de svarede til mere end 5% af udgifterne til fiskeri, kun udgjorde godt og vel 1% af samtlige betalingsbevillinger til Fællesskabets
In the final case it was, this time, the Commission which sought the annulmentof a Council regulation on mutual assistance between the administrative authoritiesof the Member States and cooperation between those authorities and the
Ifølge Kommissionen skulle Rådet have baseret den anfægtede forordning på traktatens artikel 43 og artikel 100 A (efter ændring nu artikel 95 EF).
Article 308 EC). According to the Commission, the Council should have based the regulation on Article 43 together with Article 100a of the Treaty (now, after amendment, Article 95 EC), whose objective is to harmonise the laws of the
Sidstnævnte bestemmelse tilsigter en tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger for at sikre det indre markeds funktion.
Member States for the purpose of the establishment and functioning of the internal market.
Kommissionen gjorde dels gældende, at forordningen omhandlede toldunionens og dermed det indre markeds rette funktion, dels beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser som omhandlet i EF-traktatens artikel 209 A (efter ændring nu artikel 280 EF), dvs. bekæmpelse af svig, som ifølge Kommissionen ikke var et selvstændigt formål, men fulgte af indførelsen af toldunionen. Domstolen fulgte ikke denne argumentation.
The Commission contendedthat the regulation was intended to ensurethe proper functioning of the customs union and thus of the internal market, andthat the protection of the financial interests of the Community within the meaning of Article 209aof the Treaty (now, after amendment, Article 280 EC), hence thefight against fraud, was not an independent objective but followed from theestablishment of the customs union.
Den bemærkede, at beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser ikke fulgte af indførelsen af toldunionen, men var et selvstændigt formål, der inden for traktatens system var blevet placeret i afsnit II (finansielle bestemmelser) i femte del om Fællesskabets institutioner, og ikke i tredje del om Fællesskabets politikker, som toldunionen og landbruget hører under.
It statedthat the protection of the financial interests of the Community did not follow fromthe establishment of the customs union, but constituted an independent objectivewhich, under the scheme of the Treaty, was placed in Title II (financialprovisions) of Part V relating to the Community institutions and not in Part III on Community policies, which included the customs union and agriculture.
Formålet med at beskytte Fællesskabets finansielle interesser blev konkretiseret i den omtvistede forordning, idet der inden for toldunionen og den fælles landbrugspolitik blev udstedt særlige bestemmelser som en tilføjelse til de almindeligt gældende bestemmelser.
Theregulation at issue implemented the objective of protecting the financial interest of the Community by laying down, in the context of the customs union and thecommon agricultural policy, specific rules additional to the generally applicablelegislation.
Da traktatens artikel 209 A i den version, der var gældende ved udstedelsen af forordningen, angav det mål, der skulle nås, uden dog at give Fællesskabet kompetence til at oprette et system som det foreliggende, var det berettiget at benytte traktatens artikel 235 (dom af 18.11.1999, sag C-209/97, Kommissionen mod Rådet, Sml. I, s. 8067).
Since Article 2O9aof the Treaty, in the version applicable when theregulation was adopted, indicated the objective to be attainedbut did not conferon the Community competence to set up a system of the kind at issue, recourseto Article 235 of the Treaty was justified (iudgment of 18 November 1999 in Case C-209197 Commission v Council, not yet reported in the ECR).
Ud over den specifikke retspraksis, der vedrører bevægeligheden for lægemidler og plantebeskyttelsesmidler, skal der på området for varernes frie bevægelighed særligt fremhæves de domme, der blev afsagt i Kortas- og Colim-sagerne. sagerne.
In the field of thefree movement of goods, thejudgments in Kortas and,in Colim v Bigg's Continent Noord are to be noted, together with case-law specific to the movement of medicinal and plant protectionproducts. products.
I, s. 3143) anledning til nogle spørgsmål om fortolkningen af traktatens artikel 100 A, herunder navnlig stk. 4, som fastsatte en undtagelsesprocedure til fordel for medlemsstater, som, efter Rådets træffeise af en harmoniseringsforanstaltning, fandt det nødvendigt at anvende nationale regler, der var begrundet i væsentlige hensyn omhandlet i traktatens artikel 36 (efter ændring nu artikel 30 EF) eller i hensyn til arbejdsmiljøbeskyttelse eller miljøbeskyttelse.
According to the Court, the general potential of a directive to havedirect effect is wholly unrelated to its legal basis, depending instead on itsintrinsic characteristics,that is to say on whether its provisions are unconditionaland sufficiently precise.
Det fremgår indledningsvis af dommen, at et direktiv kan have direkte virkning, selv om det er udstedt i medfør af traktatens artikel 100 A, og selv om den nævnte undtagelsesordning består.
The national court also asked the Court whether the direct effect of a directive, where the deadline for its transposition into nationallaw had expired, was affected by the existence of a notification made by a
Den forelæggende ret spurgte endvidere Domstolen, om det havde betydning for den direkte virkning af et direktiv, hvis gennemførelsesfrist var udløbet, at en medlemsstat havde givet meddelelse i henhold til traktatens artikel 100 A, stk. 4, med henblik på at få bekræftet nationale undtagelsesbestemmelser fra direktivet.
Member State pursuant to Article 100a(4), seeking confirmation of provisions ofnational law derogating from the directive. The Court replied in the negative,stating that measures for the harmonisation of Member State legislation which wassuch as to hinder intra-Community trade would be rendered ineffective if Member
Domstolen svarede benægtende, idet den fandt, at de foranstaltninger, der træffes med henblik på en tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger, som kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet, ikke ville få den tilsigtede virkning, hvis medlemsstaterne fortsat havde mulighed for ensidigt at anvende nationale bestemmelser, der fraviger disse foranstaltninger.
States retained the right unilaterally to apply national rules derogating from thosemeasures. It therefore answered that a Member State was not authorised to applythe national provisions notified by it under Article 100a(a) until after it hadobtained a decision from the Commission confirming them, even where the Commission was unreasonablyslow in coming to a decision.
Den svarede derfor, at en medlemsstat først har ret til at anvende nationale bestemmelser, der er givet meddelelse om i henhold til traktatens artikel 100 A, stk. 4, når Kommissionen har truffet beslutning om at bekræfte dem — også selv om Kommissionen har været urimeligt længe om at udtale sig.
The Court notedin that regard that Article 100a(4),as worded prior to the Treaty of Amsterdam,was silent as to the time within which the Commission had to adopt a position onthe national rules notified to it.
Domstolen bemærkede i denne forbindelse, at bestemmelsen i den udgave, der var gældende forud for Amsterdam-traktaten, ikke opstillede nogen frist, inden for hvilken Kommissionen skulle tage stilling til de nationale bestemmelser, der var meddelt den.
The Court declared however, for the sake ofcompleteness, that the fact that there was no time-limrt could not absolve the Commission from the obligation to act with all due diligence in discharging itsresponsibilities, since implementation of the notification scheme provided for bythe Treaty required the Commission and the Member States to cooperatein good faith (udgment of 1 June 1999 in CaseC-3I9197 Kortas, not yet reported in the ECR).
Den udtalte dog, at det forhold, at der ikke gælder en frist på området, ikke kan fritage Kommissionen fra sin forpligtelse til, inden for sine ansvarsområder, at handle med den fornødne omhu, idet iværksættelsen af den meddelelsesordning, som er foreskrevet i artikel 100 A, stk. 4, kræver et loyalt samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne.
In the mainproceedings, the national court was uncertain whether national legislationrequiring labelling particulars, instructions for use and guaranteecertificates forpfoducts to be given in the language or languages of the area where the productswere placed on the market should have been notified as a technical regulation.In its judgment, the Court held that it was necessary to distinguish between the
Domstolen udtalte i dommen, at der måtte sondres mellem forpligtelsen til at videregive visse oplysninger om et produkt til forbrugeren, som opfyldes ved angivelse heraf på selve varen eller ved dokumenter, som vedlægges denne, såsom brugsanvisning og garantibevis, og forpligtelsen til at affatte disse oplysninger på et bestemt sprog.
obligation to convey certain information about a product to consumers,which iscarried out by affixing particulars to the product or adding documents to it suchas instructions for use and the guarantee certificate, and the obligation to give thatinformation in a specified language.
Ifølge Domstolen udgør forpligtelsen til at give disse oplysninger på et bestemt sprog ikke i sig selv en teknisk forskrift, men en supplerende regel, som er nødvendig for gennemførelsen af den effektive videregivelse af oplysningerne.
The latter did not constitute a technicalregulation but an ancillary rule necessary in order for the information to beeffectively communicated.
Samme dom indeholder i øvrigt visse præciseringer vedrørende grænserne for medlemsstaternes mulighed for at kræve, at disse oplysninger skal være affattet på bestemte sprog, selv i tilfælde af, at der ikke foreligger nogen fuldstændig harmonisering af, hvilket sprog oplysninger på indførte produkter skal være affattet på.
The judgment also contains some clarification regardingthe limits on the ability of the Member States, even where the languagerequirements applicable to information appearing on imported products are not fully harmonised, to require that information to be given in specific languages(udgment of 3 June 1999 in Case C-33197Colim v Bigg's ContinentNoord, not yet reported in the ECR).
Handelen med lægemidler og plantebeskyttelsesmidler inden for Fællesskabet — og dermed den retspraksis, der omhandler denne — har helt særlige karakteristika, for så vidt som markedsføringen af disse typer produkter i hver medlemsstat i princippet kræver en forudgående markedsføringstilladelse udstedt af de kompetente nationale myndigheder.
The movement of medicinal products and plant protection products within the Community, and therefore the related case-law, present very specificfeatures inasmuch as a marketing authorisation issued by the appropriate national authorities is in principle required before such products may be marketed in each
Rådets direktiv af 26.1.1965 om tilnærmelse af lovgivning om farmaceutiske specialiteter (EFT 1965-1966, s. 17).
Council Directive 65/65_BAR_EEC of 26 January 1965 on the approximation of provisions laid down by law, regulation or administrative action relating to proprietary medicinal products (OJ, EnglishSpecial Edition 1965-1966,p. 20).
Rådets direktiv af 15.7.1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler (EFT L 230, s. 1).
Council Directive 9l/414/EECof 15 July 1991 concerning the placing of plant prorecrion productson the market (OJ1991 L230, p.1).
For det andet blev det anført, at lægemiddelovervågningssystemet ikke ville fungere i importstaten, idet der ikke fandtes nogen forpligtelse for indehaveren af markedsføringstilladelsen i denne stat til regelmæssigt at indgive oplysninger vedrørende det parallelt indførte lægemiddel.
conditions of use, the medicinal product imported as a parallel import did not pose a risk as to quality, efficacy or safety fiudgment of 16 December 1999 in Case C-94198 The Queen v The Licensing Authority established by the MedicinesAct 1968 ex parte Rhöne-PoulencRorer and Another, not yet reported in the ECR).
I British Agrochemicals Association-sagen (dom af 11.3.1999, sag C100/96, Sml I, s. 1499) udtalte Domstolen indledningsvis, at Smith & Nephew og Primecrown-dommen, der er nævnt ovenfor, og som vedrørte parallelimport af lægemidler, mutatis mutandis kunne overføres på markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, henset til ligheden mellem de to regelsæt. Den fandt endvidere, at denne retspraksis fandt anvendelse på et plantebeskyttelsesmiddel, der var importeret fra en stat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, hvor det allerede var omfattet af en markedføringstilladelse, der var udstedt i medfør af direktiv 91/414. For så vidt angår import af et plantebeskyttelsesmiddel fra et tredjeland udtalte den derimod, at de omstændigheder, som i Smith & Nephew og Primecrowndommen førte til at se bort fra anvendelsen af direktivets bestemmelser om proceduren for meddelelse af markedsføringstilladelse, ikke var opfyldt, og at et sådant produkt derfor ikke kunne være omfattet af en markedsføringstilladelse, der allerede var blevet meddelt i importmedlemsstaten til fordel for et produkt, der ansås for identisk. 10.
Food ex parte British Agrochemicals Association [1999] ECR I-L499, the Courtheld first of all that the case-law laid down in Smith & Nephew and Primecrown, cited above, relating to parallel imports of medicinal products, could be applied,mutatis mutandis, to the placing of plant protection products on the market, given the similaritiesof the two bodies of legislation. It then held that that case-lawapplied to a plant protection product imported from a State belonging to the European Economic Area in which it was already covered by a marketingauthorisation granted in accordance with Directive 9ll4l4. As regards the importation of plant protection products from third countries, on the other hand,the conditions which had led, in the decision in Smith & Nephew and Primecrown, to the non-applicabilityof the provisions of the directive concerningthe procedure for the grant of marketing authorisation were not fulfilled and sucha product therefore could not benefit from a marketing authorisation alreadygranted in the Member State of importation for a product considered to be identical.
Mange af de domme, der blev afsagt i 1999, som vedrørte landbrugs-og fiskerisektorerne, angik især meget tekniske spørgsmål og var af begrænset betydning. Imidlertid skal dommen af 5. oktober 1999 nævnes.
Of the numerous judgments delivered in 1999 relating to the agricultural and fisheries sectors, most concerned questions which were rather technical andof relatively limited importance. One judgment to note, however, is that of 5
Denne dom afgjorde en tvist mellem Spanien og Rådet inden for den fælles fiskeripolitik
Spain contended, first, that there had been a failureto take account of the objectives of the common fisheries policy.
Spanien gjorde endvidere gældende, at princippet om relativ stabilitet var blevet tilsidesat, idet en ny kvote af ansjoser var blevet tildelt i det pågældende område til et land, Portugal, der aldrig havde haft kvoter i det område, hvilket var en klar tilsidesættelse af forpligtelsen til at opretholde den procentsats, der var fastsat for hver af de to medlemsstater, Spanien og Frankrig, som bestanden var delt mellem. Domstolen fulgte imidlertid ikke denne argumentation.
Spain also claimedthat the principle of relative stability had been infringed since a new anchovyquota had been allocated in the zone at issue to a country, namely Portugal, which had never had a quota there, in flagrant breach of the obligation to preserve thepercentage shares laid down for each of the two Member States between whom the stock had beendivided, namely Spain and France.
Den konstaterede for det første, at princippet om relativ stabilitet ikke var til hinder for udvekslinger mellem medlemsstaterne, og for det andet, at den omtvistede udveksling fremgik af to forordninger, som Rådet havde vedtaget, hvoraf den første var blevet vedtaget med det samme hjemmelsgrundlag som den forordning, hvis bestemmelser sagsøgeren havde påberåbt sig.
It found that the principle of relative stabilitydid not preclude exchanges between Member States and that the exchange indispute was the result of two regulations issued by the Council of which the firsthad been adopted on the same legal basis as the regulation on which Spainrelied. relied.
For så vidt angår de betingelser, hvorunder denne udveksling var blevet tilladt, bemærkede Domstolen for det første, at der ikke var sket en forhøjelse af fiskemulighederne i de to pågældende områder tilsammen, og for det andet, at denne udveksling ikke var til skade for de fiskemuligheder, der alene i det pågældende område var tildelt andre medlemsstater, der ikke deltog i udvekslingen, og endelig, at det ikke var bevist, at den pågældende udveksling bragte de pågældende områders ressourcer i fare, og dermed heller ikke, at den var til skade for de medlemsstater, der havde kvoter i dette område.
As regards the conditions in which that exchange had been authorised, the Courtnoted first of all that there was no increase in fishing quotas in the two zonestaken together, secondly, that the exchange did not adverselyaffect, in the zoneto which quota could be transferred taken by itself, the fishing quota allocated to Member States not privy to the exchange and, finally, that the exchange inquestion had not been shown to jeopardise resources in the zones concerned or,therefore, to have an adverse effect on the rights of Member States to quotas there.
Rådet blev herefter frifundet.
The action was therefore dismissed.
De domme, der blev afsagt i 1999 vedrørende den frie bevægelighed for personer inden for Den Europæiske Union, afspejlede det stigende antal
The judgments delivered in 1999 concerning freedom of movement forpersons within the European Union reflect the increasinglyvaried facetsof that principle, be they professional regulation, checks at internal frontiers, socialsecurity or tax.
aspekter af dette princip, hvad enten der er tale om lovgivning for erhverv, kontrol ved interne grænser, social sikring eller beskatning.
national level or even if the terms of an agreement entered into by a public bodyand its staff representatives were common to other collective agreements enteredinto on an individual basis by other public bodies of the same kind.
For at fremme arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet har fællesskabslovgiver vedtaget direktiver, der fastsætter generelle systemer for anerkendelse af eksamensbeviser og videregående uddannelser.
The case of Wijsenbeek arose from the refusal,contrary to Netherlandslaw, of Mr Wijsenbeek to present his passport and establish his Netherlandsnationality when entering the Netherlands at Rotterdamairport following a flightfrom Strasbourg.
I Fernåndez de Bobadilla-sagen skulle Domstolen undersøge, om et erhverv, som var reguleret af en kollektiv overenskomst indgået af arbejdsmarkedets parter, kunne anses for at være lovreguleret i de nævnte direktivers forstand.
In the resulting criminal proceedings, Mr Wijsenbeek relied,in his defence, on the second paragraph of Article 7a and Article 8a of the ECTreaty (now, after amendment, Articles 14 EC and 18 EC).
For ikke at skade disse direktivers effektive virkning svarede Domstolen, at dette var tilfældet, når kollektive overenskomster generelt regulerer adgangen til et erhverv eller dets udøvelse, navnlig når denne situation hidrører fra en ensartet administrativ politik på nationalt plan, eller såfremt bestemmelserne i en overenskomst mellem et offentligt organ og repræsentanterne for de arbejdstagere, det beskæftiger, er fælles med andre kollektive overenskomster indgået individuelt af andre offentlige organer af samme type (dom af 8.7.1999, sag C-234/97, Sml. I, s. 4773).
In answer to thenational court's questions, the Court ruled that, as Community law stood at thetime of the events in question, neither Article 7a nor Article 8a of the Treatyprecluded a Member State from requiring a person, whether or not a citizen ofthe European Union, under threat of criminal penalties, to establish his nationalityupon his entry into the territory of that Member State by an internal frontier ofthe Community, provided that the penalties applicable were comparable to thosewhich applied to similar national infringements and were not disproportionate.
Wijsenbeek-sagen opstod ved, at en fællesskabsborger ved indrejsen fra Strasbourg til Nederlandene i Rotterdam lufthavn nægtede at forevise sit pas og at godtgøre, at han var nederlandsk statsborger, hvilket var i strid med den gældende nederlandske lovgivning, hvorfor han blev afvist. I forbindelse med den straffesag, der fulgte, påberåbte Florus Ariél Wijsenbeek sig EF-traktatens artikel 7 A, stk. 2, og artikel 8 A (efter ændring nu artikel 14 EF og artikel 18 EF).
With regard to tax and social security, whether in relation tocontributions or benefits, the Court sought to remove unjustified obstacles tofreedom of movement for persons (Terhoeve with regard to social securitycontributions), while acceptingthat obstacles resulting directly from the absenceof harmonisation of national laws cannot be avoided (Gscltwind with regard to income tax and Nijhuis relating to a social securitybenefit). benefit).