natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En eneforhandler med hjemsted i Belgien havde anlagt sag mod sin franske leverandør og herunder påstået aftalen ophævet i henhold til belgisk ret på grund af leverandørens misligholdelse samt leverandøren dømt til betaling af skadeserstatning.
An exclusive distributor whose registered office was in Belgium brought an action in a Belgian court against its French supplier in which it sought the dissolution of the con­tract under Belgian law, on the ground of the supplier's wrongful conduct, and payment of damages.
Sagsøgeren gjorde gældende, at sagsøgte ensidigt havde annulleret aftalen uden at overholde en mellem parterne aftalt opsigelsesfrist.
The plaintiff founded his action on a submission that the defendant had uni­laterally repudiated the contract without notice.
Retten i første instans udtalte, at den savnede kompetence til at påkende sagen, hvorefter eneforhandleren indbragte sagen for Cour d'appel i Mons, som forelagde Domstolen an række spørgsmål om fortolkningen af domskonventionens artikel 5, nr. 1, og artikel 5, nr. 5
The court of first instance declined juris­diction; the exclusive distributor appealed against that decision to the Cour d'Appel, Mons, which referred a series of questions to the Court of Justice on the interpretation of Article 5 ( 1 ) and (2) of the Brussels Convention.
Retten spurgte for det første, om udtrykket »forpligtelse« i artikel 5, nr. 1, i et tilfælde som det foreliggende skulle fortolkes således, at det omfatter enhver forpligtelse i hen hold til de senere i medfør af rammeaftalen indgåede aftaler, eller om det udelukkende sigtede til den forpligtelse, der lå til grund for søgsmålet.
The first question asked whether in such a case the expression "obligation" in Article 5 (1) must be interpreted as applying without distinction to any obligation arising out of the outline contract or even arising out of subsequent sales concluded in performance of that contract, or as referring exclusively to the obligation forming the basis of the proceedings.
Vedrørende sidstnævnte mulig hed spurgte retten nærmere, om udtrykket »forpligtelse« i artikel 5, nr. l's forstand skulle forstås således, at det henviste til den oprindelige forpligtelse, til forpligtelsen til at fremskaffe en ydelse, der svarede til den oprindelige forpligtelse, til forpligtelsen til at betale erstatning, når den forpligtelse var bortfaldet på grund af kontraktens ophævelse eller opsigelse, eller endelig til forpligtelsen til at betale en »passende erstatning« eller »tillægserstatning« i henhold til den belgiske lov af 27. juli 1961.
If the last­mentioned possibility was the correct one, the Court was further asked to rule whether the word "obligation" in Article 5 (1) referred to the original obligation, the obligation to provide the equivalent of the original obligation or the obligation to pay damages where the effect of the dissolution or termination of the contract was to render void the original obligation, or, finally, to the obligation to pay "fair compensation" or "additional compensation" within the meaning of the Belgian Law of 27 July 1961.
Udsendelse I/februar 1981
Issue 1/February 1981
(fortsat 1)
(continued I)
Domstolen udtalte hertil, at de i konventionens præambel nævnte mål forudsatte, at antallet af værneting for én og samme aftale begrænsedes i videst muligt omfang.
The Court of Justice ruled that the objectives stated in the preamble to the Convention implied the need to avoid, so far as possible, creating a situation in which a number of courts had jurisdiction in respect of one and the same contract.
Arti kel 5, nr. 1, kunne derfor ikke fortolkes således, at den henviste til enhver forpligtelse efter den pågældende kontrakt.
Therefore, Article 5(1) of the Convention could not be interpreted as referring to any obligation whatsoever arising under the contract in question.
Udtrykket »forpligtelse« sigtede derimod til den kon traktmæssige forpligtelse, der lå til grund for sagen, hvilket i øvrigt klar bekræftedes af den italienske og tyske affattelse af bestemmelsen.
On the contrary, the word "obligation" in that article referred to the contractual obligation forming the basis of the legal proceedings, as was clearly confirmed by the Italian and German versions of the article.
Følgelig var den forpligtelse, der skulle tages i betragtning ved bestemmelsen af opfyldelsesstedet i artikel 5, nr. l's for stand, den forpligtelse, der svarede til den kontraktmæssige rettighed, sagsøgeren påberåbte sig som grundlag for søgsmålet.
It followed that for the purpose of determining the place of performance within the meaning of Ar ticle 5 (1) the obligation to be taken into account was that which corresponded to the con tractual right on which the plaintiffs action was based.
I de tilfælde, hvor sagsøgeren rejste krav om erstatning eller påstod aftalen ophævet på grund af modpartens misligholdelse, var forpligtelsen i artikel 5, nr. l's forstand den forpligtelse i henhold til kontrakten, hvis manglende opfyldelse påberåbtes som grundlag for kravene.
In a case where the plaintiff claimed damages or sought the dissolution of the contract on the ground of the wrongful conduct of the other party, the obligation referred to in Article 5(1) was that which arose under the contract and the non-performance of which was relied upon to support such claims.
Herefter besvarede Domstolen det første præjudicielle spørgsmål således:
Accordingly, the Court of Justice gave the following reply to the first question submitted :
»I en tvist mellem en forhandler efter en eneforhandlingsaftale og den pågældende leverandør, som ifølge forhandleren har krænket den tilsikrede eneret, henviser ud trykket »forpligtelse« i artikel 5, nr. 1, i konventionen ... til den kontraktmæssige forpligtelse, som ligger til grund for søgsmålet, dvs. til den leverandøren påhvilede forpligtelse, der svarer til den kontraktmæssige rettighed, forhandleren påberåber sig som grundlag for søgsmålet.
"In disputes in which the grantee of an exclusive sales concession is charging the grantor with having infringed the exclusive concession, the word 'obligation' con tained in Article 5 (1) of the Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters refers to the con tractual obligation forming the basis of legal proceedings, namely the obligation of the grantor which corresponds to the contractual right relied upon by the grantee in support of the application.
I en tvist angående retsvirkningerne af leverandørens krænkelse af en eneforhandlingsaftale, såsom betaling af erstatning eller ophævelse af kontrakten, er den forpligtelse, der skal lægges til grund ved anvendelsen af konventionens artikel 5, nr. 1, den forpligtelse, kontrakten pålægger leverandøren, og hvis misligholdelse påberåbes af forhandleren som grundlag for erstatningskravet eller for kontraktens ophævelse.
In disputes concerning the consequences of the infringement by the grantor of a contract conferring an exclusive concession, such as the payment of damages or the dissolution of the contract, the obligation to which reference must be made for the purposes of applying Article 5(1) of the Convention is that which the contract imposes on the grantor and the non-performance of which is relied upon by the grantee in support of the application for damages or for the dissolution of the contract.
Hvad angår kravene om erstatning, tilkommer det den nationale ret at undersøge, hvorvidt der efter den på kontrakten anvendelige lov er tale om en selvstændig kon traktmæssig forpligtelse eller om en forpligtelse, der træder i stedet for den ikke-op-fyldte kontraktmæssige forpligtelse.«
In the case of actions for payment of compensation by way of damages, it is for the national court to ascertain whether, under the law applicable to the contract, an in dependent contractual obligation or an obligation replacing the unperformed con tractual obligation is involved."
For det andet spurgte den nationale ret, om eneforhandleren kunne anses for at være leder af en leverandøren tilhørende filial, et agentur eller en lignende virksomhed i kon ventionens artikel 5, nr. 5's forstand, når forhandleren hverken var beføjet til at handle i leverandørens navn eller til at forpligte ham eller var undergivet hans kontrol eller ledelse. se.
Secondly the Court was asked whether an exclusive distributor who was not empowered either to negotiate in the name of the supplier or to bind him and was not subject either to the control or direction of the supplier, should be regarded as being at the head of a branch, agency or other establishment of the supplier within the meaning of Article 5 (5) of the Convention.
Domstolen udtalte hertil, at et af de væsentlige kendetegn for en filial eller et agentur i artikel 5, nr. 5's forstand bl.a. var, at de var underkastet hovedvirksomhedens ledelse og kontrol.
In this regard the Court of Justice stated that one of the essential characteristics of the concepts of branch or agency within the meaning of Article 5 (5) was the fact of being subject to the direction and control of the parent body.
Hvad angik den i artiklen nævnte »virksomhed«, fremgik det både af be stemmelsens formål og ordlyd, at konventionen hermed sigtede til en virksomhed med samme væsentlige kendetegn som en filial eller et agentur.
It was clear from both the object and the wording of the provision that the spirit of the Convention required that the con-
Udsendelse l/februar ¡981
Issue 1/February 1981
Domstolen besvarede herefter det andet spørgsmål således:
Accordingly, the Court of Justice gave the following reply to the second question :
»Forhandleren efter en eneforhandlingsaftale kan ikke betragtes som leder af en den pågældende leverandør tilhørende filial, agentur eller lignende virksomhed i den i artikel 5, nr. 5, i konventionen ... forudsatte betydning, når han ikke er undergivet dennes kontrol eller ledelse«.
"When the grantee of an exclusive sales concession is not subject either to the control or to the direction of the grantor, he cannot be regarded as being at the head of a branch, agency or other establishment of the grantor within the meaning of Article 5 (5) of the Convention... ".
Den i tilslutning til denne dom trufne afgørelse i sagen for den nationale ret er omtalt under 1­5.1.1 ­ Β 6.
Note: For the decision given in the main action following this judgment see 1-5.1.1 — Β 6.
(Jfr. også 1­6 ­ B 3 og 4)
(See also I 6 - Β 3, 4)
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesvæmeting (artikel 5, nr. 1) — be­grebet »forpligtelse« i artikel 5, nr. 1 — selvstændig begrebsbestemmmelse
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of performance (Article5 (1)) — The term "obligation" in Article5 (1) — Independent interpretation
I en retssag mellem en belgisk eneforhandler og dennes tyske leverandør vedrørende leverandørens ensidige uvarslede opsigelse af eneforhandlingsaftalen, udtalte retten, at der ikke var værneting i Belgien i henhold til artikel 5, nr. 1.
In a dispute between a Belgian exclusive distributor and its German supplier arising out of the supplier's unilateral termination of the exclusive distributorship contract without notice the court held that the courts of Belgium did not have jurisdiction under Article 5 (1).
Den i denne bestemmelse nævnte »forpligtelse« skulle ikke bestemmes efter belgisk ret, men derimod selvstændigt efter konventionen.
The "obligation" referred to in that provision should not be defined according to Belgian law, but independently on the basis of the Convention.
Hermed mentes, således som det fremgik af den italienske affattelse, den forpligtelse, som sagen angik. I en retssag som den foreliggende betød dette leveran­dørens forpligtelse i henhold til den belgiske lov af 27. juli 1961 til ved kontraktens ophør at indrømme en opsigelsesfrist eller betale en affindelsessum.
As was clear from the Italian version, the term meant the obligation "at issue" in the proceedings concerned.
Hvis leverandøren havde opsagt aftalen uden varsel, skulle forpligtelsen til betaling af affindelsessummen ifølge articel 1247 i code civil opfyldes på hans bopæl eller hjemsted.
Where the supplier terminated without notice, the obligation to pay compensation under Article 1247 of the Code Civil must be performed at the supplier's domicile or registered office as the case may be.
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesvæmeting (artikel 5, nr. 1) — krav støttet på kontraktforhandlinger som krav »i sager om kontraktsforhold« i artikel 5, nr. 1 's forstand — bedømmelse af kravets retlige karakter og bestemmelse af opfyldelsesstedet efter kontraktstatuttet
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of performance (Article 5 (1)) — Claims arising out of precontractual relations viewed as claims "relating to a contract" within the meaning of Article 5 (1) — Determination of the legal nature of the claims and ascertainment of the place of performance under the proper law of the con­tract
Mellem parterne i denne sag — et tysk kommanditselskab og et italiensk aktieselskab — havde der fundet forhandlinger sted om det tyske selskabs overtagelse af en »område­repræsentation« for det italienske selskabs produkter.
Negotiations had taken place between the parties to this dispute — a German Kom­manditgesellschaft [limited partnership] and an Italian company limited by shares — concerning the possibility of the German undertaking's becoming area representative for the products of the Italian company.
Der blev dog ikke indgået nogen aftale.
However, no contract was concluded.
Den tyske virksomhed sagsøgte derpå det italienske selskab ved Landgericht Hamburg til betaling af skadeserstatning »på grund af ugrundet afbrydelse af kontrakts­forhandlinger«.
The German undertaking then brought an action against the Italian company in the Land­gericht Hamburg claiming damages for "unjustified termination of contractual negotia­tions".
Sagsøgte påstod sagen afvist under henvisning til, at den pågældende ret ikke var kompetent.
The damages claimed amounted to the precontractual expenses.
Retten afviste sagen.
The defendant raised a preliminary objection to the court's jurisdiction.
(fortsat 1) retlige karakter og opfyldelsesstedet skulle bestemmes, skulle af en domstol afgøres efter tysk international privatret.
The preliminary question as to which legal system must be used to determine the legal nature of the claims and the place of performance must be answered by a German court applying German private international law.
Afgørende var for så vidt de obligationsretlige lov­valgsregler, da parterne åbenbart havde planlagt at indgå en forhandlerkontrakt, og sag­søgeren havde gjort krav gældende vedrørende kontraktsbrud hhv. ansvar i forbindelse med forhandlingerne og dermed »krav af kontraktmæssig natur i videste forstand«.
The matter was held to be governed by the conflict rules of the law of obligations, since the parties had obviously intended to conclude an agency contract and the plaintiff was advancing claims based on breach of contract or pre­contractual liability, and thus on "claims of a contractual nature in the broadest sense of the term".
De herfor relevante retsregler skulle i mangel af en udtrykkelig eller stiltiende aftale mellem parterne bestemmes ud fra de planlagte kontraktsforholds nærmeste tilknytning.
The law governing that matter had to be ascertained, in the absence of an express or implied agreement between the parties, by asking where the focal point of the intended contractual relations lay.
Under hensyn til, sagsøgeren skulle have virket for sagsøgte i Tyskland, lokaliserede retten rets­forholdets nærmeste tilknytning til Tyskland og henførte således i det hele kontraktsfor­holdet, herunder spørgsmålet om ansvar i forbindelse med kontraktsforhandlinger, under tysk lov.
In view of the fact that the plaintiff was to act for the defendant in Germany, the court decided that Germany was the focal point of the legal relations and thus subjected the entire contrac­tual relationship, including the question of pre­contractual liability, to German law alo­ne.
Den statuerede derefter, at ifølge § 269 ff i den tyske Bürgerliches Gesetz­buch var opfyldelsesstedet for de af sagsøgeren rejste krav sagsøgtes hjemsted i Italien.
It then found that by Article 269 et seq. of the Bürgerliches Gesetzbuch [German civil code] the place of performance for the claims advanced by the plaintiff was the defen­dant's registered office in Italy.
Konventionens artikel 5, nr. 1, gav således ikke grundlag for værneting på sagsøgerens hjemsted.
Therefore Article 5 (1) of the Convention could not be used to confer jurisdiction upon the courts for the plaintiffs place of domicile.
Kompetence — specielle kompetanceregler — opfyldelsesvæmeting (artikel 5, nr. 1) — kra­vets aftaleretlige natur — bestemmes efter national ret — opfyldelsessted — bestemmes efter national ret
Jurisdiction — Special Jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of performance (Article 5 (1)) — Contractual nature of the claim — Determined according to internal law — Place of performance — Determined according to internal law
Et belgisk selskab havde anlagt sag i Belgien mod en nederlansk virksomhed til betaling af skadeserstatning for ensidig annullation af en eneforhandlingsaftale.
A Belgian company brought an action in Belgium against an undertaking based in the Netherlands claiming damages for the unilateral termination of an exclusive distribu­torship agreement.
Sagsøgeren var underforhandler (sous­concessionnaire) for sagsøgtes belgiske eneforhandler og havde ingen direkte kontraktmæssige forbindelser med sagsøgte.
The plaintiff was a sub­dealer (sous­concessionaire) for the defen­dant's Belgian exclusive distributor and was not in a direct contractual relationship with the defendant.
Sagsøgte støttede sin påstand på artikel 5, stk. 2, i den belgiske lov af 27. juli 1961, som affattet ved lov af 13. april 1971, hvorefter underforhandleren ved annullation af underforhandlingsaftalen som følge af ensidig annullation af eneforhandlingsaftalen kun kan gøre visse erstatningskrav gæl­dende over for leverandøren, men ikke over for eneforhandleren.
It based its claim on the second paragraph of Article 5 of the Belgian Law of 27 July 1961, as amended by the Law of 13 April 1971, which provided that on termi­nation of the sub­dealership agreement as a result of the unilateral termination of the ex­clusive dealership agreement the sub­dealer could make certain claims for compensa­tion only against the supplier.
Retten erklærende sig for kompetent på grundlag af domskonventionen.
The court found that it had jurisdiction on the basis of the Brussels Convention.
Konventionen havde forrang for de belgiske nationale værnetingsregler og således også for loven af 27. juli 1961, skønt denne indeholdt præceptive bestemmelser.
The Convention took precedence over the internal Belgian provisions on jurisdiction, in­cluding the Law of 26 July 1961, even though the latter contained mandatory rules.
Rettens kompetence fremgik af konventionens artikel 5, nr. 1, da de krav, der var gjort gældende under sa­gen, var af aftaleretlig natur.
The jurisdiction arose under Article 5 (1) of the Convention since the claims relied upon in the action were of a contractual nature.
Reglerne i den nævnte belgiske lov angik »kontraktsfor­hold« i artikel 5, nr. l's forstand.
The rules contained in the said Belgian Law dealt
(fortsat 1)
(continued 1) with "matters relating to a contract" within the meaning of Article 5 (1).
Den omtvistede forpligtelse, som sagen i henhold til konventionens artikel 5, nr. 1, af­hang af, var i det foreliggende tilfælde den kontraktmæssige forpligtelse, hvis manglende opfyldelse blev gjort gældende som grundlag for erstatningskravet for brud på enefor­handlingsaftalen.
The disputed obligation on which everything depended in the context of Article 5 (1) of the Convention was in the present case the contractual obligation the unsatisfactory performance of which was pleaded as the basis of the claim for damages for breach of the exclusive distributorship agreement.
Det drejede sig om forpligtelsen til ved aftalens ophør at tilstå et rime­ligt opsigelsesvarsel.
Here it was a question of the obligation to give proper notice of the termination of the agreement.
Opfyldelsessted for denne forpligtelse skulle afgøres efter den på­gældende rets nationale lov.
The place of performance of that obligation must be determined according to the internal law of the court in which the action was brought.
Da sagsøgte havde opfyldt den omtvistede forpligtelse, nemlig at given en — angiveligt utilstrækkelig — opsigelsesfrist ved at sende opsigelses­skrivelsen til sagsøgerens hjemsted i Verviers, var retten kompetent i henhold til artikel 5, nr. 1.
As the defendant had performed the obligation in dispute, namely the giving of a period of notice (allegedly insufficient), by sending notice in writing to the defendant's office in Verviers, the court in which the action had been brought had jurisdiction under Article 5(1).
Kompetence — krav i henhold til en veksel — intet kontraktsforhold mellem vekselens in­dehaver og trassent — konventionens artikel 5, nr. 1, fandt ikke anvendelse — den alminde­lige væmetingsregel i artikel 2 afgørende
Jurisdiction — Claims under a bill of exchange — No contractual relationship between the holder and the drawer of the bill — Articles (I) of the Convention held inapplicable — Importance of the general rule on jurisdiction under Article 2
Sagsøgeren havde anlagt sag som indehaver af en af sagsøgte, et italiensk selskab, ud­stedt veksel, der var betalbar i Göttingen (Forbundsrepublikken Tyskland), og som dér blev protesteret på grund af manglende betaling.
The plaintiff brought an action as holder of a bill of exchange drawn by the defendant, an Italian company. The bill was payable in Göttingen (Federal Republic of Germany) and was protested there for non­payment.
Sagsøgte gav ikke møde i retten.
The defendant was not represented at the hearing.
Ret­ten udtalte i henhold til domskonventionens artikel 20, at den savnede kompetence, og afviste sagen. Retten anførte, at det i tysk ret (§ 603 i Zivilprozessordnung) for vekselinde­haverens regres mod trassenten foreskrevne værneting på betalingsstedet ikke gælder i forhold til de stater, der har tiltrådt konventionen.
The court declared that it had no jurisdiction pursuant to the first paragraph of Article 20 of the Brussels Convention and dismissed the action.
Tværtimod kunne rettens kompe­tence — da sagsøgte havde hjemsted i Italien — kun følge af konventionens artikel 5, nr. 1.
Rather, jurisdiction could only be assumed by those courts — since the defendant's registered office was in Italy — under Article 5 ( 1 ) of the Conven­tion.
Der bestod dog ikke noget kontraktsforhold mellem parterne, da sagsøgte alene sagsøgtes som trassent i henhold til artikel 43 i den tyske veksellov.
However, no contractual relationship existed between the parties, as the defendant was being sued only as drawer under Article 43 of the Wechselgesetz [Law on bills of ex­change].
Der havde kun be­stået et kontraktsforhold mellem sagsøgte og vekslens trassat og acceptant.
A contractual relationship existed solely between the defendant and the drawee and acceptor of the bill.
Kompetence — specielle kompetenceregler — sag om erstatning for skade opstået som følge af straffesag — culpøst kontraktsbrud årsag til straffesagen — kravet af kontraktretlig karakler
Jurisdiction — Special jurisdiction — Claim for compensation in respect of damage arising as a result of criminal proceedings — Wrongful breach of contractual obligations leading to criminal proceedings — Claim held to be contractual in nature.
Et selskab med hjemsted i Italien havde solgt en fransk handlende et parti frugtcocktail »fob Napoli eller fob Salerno«. På fakturaen var anført, at varen opfyldte den franske »législation sur les fraudes« (retsforskrifter om priser, mål og vægt, varens beskaffenhed og betegnelse), og at sælgeren indestod herfor.
A company with its registered office in Italy sold a quantity of fruit cocktail to a French merchant "fob Naples or fob Salerno".