natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Da de øvrige betingelser i Bruxelles­konventionen var opfyldt, erklærede præsidenten afgørelserne, der var truffet efter kontradiktorisk sagsbehandling, eksigible, den af Rechtbank in eerste aanleg Antwerpen afsagte dom dog kun for så vidt som den vedrørte betaling af underholdsbidrag.
As the remaining requirements of the Brussels Convention were satisfied, the President declared the decisions at issue enforceable although the second judgment of the Recht­bank van Eerste Aanleg, Antwerp, was enforceable only as regards the order to pay maintenance.
Artikel 11 i Haag­konventionen af 15. april 1958 om anerkendelse og fuldbyrdelse af af­gørelser vedrørende underholdspligt over for børn lyder således :
Article 11 of the Hague Convention of 15 April 1958 on the Recognition and Enforce­ment of Decisions relating to Maintenance Obligations in respect of Children provides as follows:
»Ingen bestemmelse i denne konvention skal være til hinder for, at den bidragsbe­rettigede påberåber sig en hvilken som helst anden bestemmelse, som ifølge lovgiv­ningen i det land, hvor den fuldbyrdende myndighed har sit sæde, eller ifølge anden konvention mellem de kontraherende stater finder anvendelse på fuldbyrdelse af af­gørelser vedrørende underholdsbidrag.«
"Nothing in this Convention shall affect the right of the party entitled to maintenance to avail himself of any other provision applicable to the enforcement of decisions re­lating to maintenance, whether under the municipal law of the country where the en­forcement authority sits or under the terms of another Convention in force between the Contracting States."
(fortsat 1) det henviste til en væmetingsklausul i konnossementet, hvorefter retterne i Hamburg skulle være kompetente, og tysk ret skulle finde anvendelse; den belgiske sølovs arti­kel 91 var efter rederiets opfattelse ikke til hinder herfor, da skibet ikke havde og heller ikke skulle have anløbet belgisk havn, og denne bestemmelse derfor ikke fandt anvendel­se.
The dipping company pleaded that the Rechtbank had no jurisdiction, relying on a jurisdic­ion clause in the bills of lading which declared that the courts in Hamburg had jurisdic­ion and German law was applicable; Article91 of the Belgian Shipping Law ¡Zeewetj Jid not prevent the application ofthat clause, since the ship had not called at any Bel­gian port and had not been intended to do so, so that that provision was not applicable.
Med hensyn til værnetingsklausulens gyldighed påberåbte rederiet sig konventio­nens artikel 17.
In order to prove the validity of thejurisdiction clause it relied on Article 17 of the Con­tention.
Den anden sagsøgte påstod sagen afvist og gjorde herved gældende, at der ikke var noget kontraktforhold mellem selskabet og sagsøgerne ; Rechtbank gav selskabet medhold i dette anbringende.
The other defendant claimed that the application was inadmissible because it lad no contractual relationship with the plaintiffs; the Rechtbank accepted that plea.
Vedrørende spørgsmålet om kompetencen anførte retten, at når skibet ifølge et konnos­sement vedrørende en kombineret transport ikke skal anløbe belgisk havn, men en sådan havn tværtimod kun er angivet som »place of delivery« efter anløbet af en ikke­belgisk havn, den egentlige »port of discharge«, kunne angivelsen af denne belgiske havn kun på grundlag af en retlig fiktion være et argument for, at den belgiske sølov fandt anvendelse.
As regards its jurisdiction, the court held that if, according to a bill of lading for the com­bined carriage of goods, the ship was not intended to call at a Belgian port but such port was instead given only as the "place of delivery" after the ship had called at a non­Belgian port, which was the true "port of discharge", the fact that the Belgian port was mentioned could only be used as an argument for the applicability of the Belgian Shipping Law on the basis of a fiction.
Anvendelsen af denne lov, hvis bestemmelser var en del af ordre pu­blic, kunne vanskeligt støttes på en sådan fiktion.
The application ofthat law, whose provisions were a matter of public policy, could not be based on such a fiction.
På den anden side, udtalte Rechtbank, kunne det sagsøgte rederi heller ikke påberåbe sig konventionens artikel 17.
Hy contrast the Rechtbank rejected the defendant shipping company's reliance on Arti­de 17 of the Convention.
Ikke blot fandt denne bestemmelse ikke anvendelse på konnossementer, da disse hverken med hensyn til form eller indhold opfylder betingel­serne for, at der foreligger en aftale i denne bestemmelses forstand; desuden er det i hen­hold til konventionens artikel41 (redaktøren: der menes artikel 57) udelukket at an­vende denne, når der i andre konventioner er fastsat udtrykkelige og særlige regler for det pågældende sagsområde.
It held that that provision did not apply to bills of lading be­:ause they did not satisfy either in form or in content the requirements for an agreement ivithin the meaning of that provision: moreover, Article 41 of the Convention (editor's lote: Article 57 is meant) excluded the application of the Convention if the subject­mat­er of the dispute was expressly and especially governed by other conventions.
Efter Rechtbank's opfattelse skulle de to Combined Bills of lading i det foreliggende tilfælde omfatte hele transporten, herunder strækningen Rot­terdam—Antwerpen, hvor transporten var sket ad landevej.
In the Rechtbank's opinion, the combined bills of lading were intended in the present case to ;over the entire carriage, including the journey from Rotterdam to Antwerp, which was accomplished by road.
Hermed var betingelserne for anvendelsen af CMR­konventionen på den her foreliggende kombinerede transport opfyldt.
Thus the conditions for the application of the CMR were satis­fied by the combined carriage at issue here.
Da det ikke stod fast, hvilken strækning det krav, der var gjort gældende under sagen, vedrørte, måtte sagen i hvert fald anlægges i henhold til de præceptive retsregler, som fandt anvendelse på hele transportaftalen eller en del af denne. Rechtbank var i det foreliggende tilfælde kompetent i henhold til en kompetenceregel i CMR­konventio­nen, som retten på det sted, hvor de varer, som erstatningskravet vedrørte, skulle have været afleveret.
As it was not clear to which section of the lourney the claim made by the plaintiffs related, the action would in any event have to he brought in accordance with the binding provisions of law which applied to the entire .ontract of carriage or a part thereof.
Rechtbank erklærede sig derfor kompetent; konventionen var i hen­hold til artikel 57 ikke til hinder herfor i det foreliggende tilfælde, da det er ubestridt, at CMR­konventionen fastsætter særlige regler for international godstransport ad lande­vej.
The Recht­sank therefore declared that it had jurisdiction : in the present case, that was not affected 3y the Brussels Convention, according to Article 57 thereof, because the CMR undoubt­edly laid down special rules relating to the international carriage of goods by road.
1­57 — Β 10 Cour d'appel de Paris, dom af 9. juli 1981, F. mod R.
1-57 — Β 10 Cour d'Appel, Paris, Judgment of 9July 1981, F. ν R.
Forholdet til andre konventioner — Haag­konventionen om anerkendelse og fuldbyr­delse af afgørelser vedrørende underholdspligt af 15. april 1958 — begæring om fuldbyr­delsespåtegning på en afgørelse om underholdspligt under påberåbelse af konventionen af 1968 — Haag­konventionen fandt ikke anvendelse
Relationship to other Conventions — Hague Convention of 15 April 1958 on the Rec­ognition and Enforcement of Decisions relating lo Maintenance Obligations in respect of Children — Application for an order for lhe enforcement of a maintenance order on the basis of the Brussels Convention — Hague Convention inapplicable
Anerkendelser og fuldbyrdelse — fremgangsmåde — efterprøvelse af den uden­landske rets kompetence — betingelser — ingen prøvelse af den anvendte lov eller rea­litetsprøvelse af den udenlandske afgørelse
Recognition and enforcement — Procedure — Review of lhe jurisdiction of the for­eign court — Requirements — No review of the law applied or of the substance of the foreign judgment
Ved dom afsagt af en tysk ret var sagsøgte blevet dømt til at betale underholdsbidrag til sin søn, sagsøgeren ; faderskabet var i forvejen blevet fastslået af retten under en anden sag. Afgørelsen om underholdsbidrag blev erklæret eksigibel i Frankrig i henhold til konventionen af 1968, som sagsøgeren havde påberåbt sig.
By a judgment of a German court the respondent was ordered to pay maintenance to his son, the applicant ; paternity had already been established in other court proceedings.
Sagsøgte anfægtede denne afgørelse ved appel og gjorde under henvisning til artikel 15 i Code civil gældende, at de tyske retter savnede kompetence til at træffe afgørelse i faderskabssagen, samt at der var sket en tilsidesættelse af Haag­konventionen af 15. april 1958 om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser vedrørende underholdspligt over for børn samt konventionen af 24. oktober 1956 om, hvilket lands lov der skal anvendes på underholdsforpligtelser over for børn ; den udenlandske afgørelse var i øvrigt i modstrid med fransk ordre pu­blic.
In his appeal against that deci­sion, the respondent maintained that the German courts had no jurisdiction in the pater­nity proceedings owing to Article 15 of the French Civil Code and also claimed that there had been a breach of the Hague Convention of 15 April 1958 on the Recognition and Enforcement of Decisions relating to Maintenance Obligations in respect of Chil­dren and of the Hague Convention of 24 October 1956 on the Law Applicable to Mainte­nance Obligations towards Children: moreover, he argued that the foreign judgment was contrary to French public policy.
Cour d'appel stadfæstede afgørelsen og anførte først, at dommen til betaling af under­holdsbidrag, som begæredes erklæret eksigibel, som selvstændig afgørelse måtte holdes adskilt fra afgørelsen om faderskabet til sagsøgeren; endvidere havde sagsøgeren påbe­råbt sig bestemmelserne i konventionen af 1968, hvori der er fastsat en forenklet frem­gangsmåde med hensyn til meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning, og ikke Haag­konven­tionen af 1958, ifølge hvis artikel 6 de almindelige processuelle bestemmelser i fuldbyr­delsesstaten er afgørende for meddelelsen af fuldbyrdelsespåtegning.
The Cour d'Appel dismissed the appeal and held first that the maintenance order whose enforcement was sought should be regarded as a separate judgment from the judgment on paternity; furthermore, the applicant had relied on the provisions of the Brussels Convention, which provided a simplified procedure for the enforcement of foreign judgments, and not on the Hague Convention of 1958, Article 6 of which provided that the general rules of procedure of the State in which enforcement was sought were appli­cable to such applications.
De af sagsøgte fremførte indsigelser kunne ikke tages til følge.
The court held that the submissions put forward by the respondent were unfounded.
Ifølge artikel 28 i konven­tionen af 1968 kan kompetencen for retterne i domsstaten kun efterprøves i de tilfælde, hvor konventionen fastsætter præceptive eller eksklusive kompetenceregler; kompeten­cereglen i artikel 5 for sager om underholdspligt er ikke omfattet heraf.
Ac­cording to Article 28 of the Brussels Convention, the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given could only be reviewed in cases in which the Con­vention provided for compulsory or exclusive jurisdiction; the jurisdiction laid down in Article 5 for matters relating to maintenance was not among those cases.
Jurisdiktionspri­vilegiet i artikel 15 i Code civil kan sagsøgte alligevel ikke påberåbe sig inden for anven­delsesområdet for konventionen af 1968, som også omfatter sager om underholdspligt.
The respond­ent could not rely on the special jurisdiction rule laid down in Article 15 of the French Civil Code within the field of application of the Brussels Convention, which included matters relating to maintenance.
Den omstændighed, at sagsøgte under faderskabssagen havde påberåbt sig artikel 15 i Code civil, var uden betydning, da den afgørelse, der var truffet under denne sag, ikke var genstanden for den foreliggende.
The fact that he had relied on Article 15 of the Civil Code in the paternity proceedings was irrelevant, since the judgment given in those pro­ceedings was not the object of the present proceedings.
Det kunne ikke gøres gældende, at der forelå en tilsidesættelse af Haag­konventionen af 1958, da sagsøgeren ikke havde påberåbt sig dennes bestemmelser. Det kunne heller ikke gøres gældende, at der forelå en tilsidesættelse af Haag­konventionen af 1956.
It could not be claimed that there was a breach of the Hague Convention of 1958 because the applicant had not relied on its provisions.
Ifølge konventionen af 1968 kan den udenlandske afgørelse ikke efterprøves med hen­
According to the Brussels Conven-
1968 ­ ARTIKEL 57 fortsat 1) syn til, hvilken lov retten i domsstaten har lagt til grund ved en realitetsafgørelse ; en rea­litetsprøvelse af den udenlandske afgørelse er ligeledes udelukket i medfør af konventio­nens artikel 29.
(continued 1) tion, the foreign judgment could not be reviewed in respect of the adjudicating court's choice of the law applicable to the substance of the case: a review of the substance of the foreign judgment was also excluded by Article 29 of the Convention.
Den omstændighed — som sagsøgte ligeledes havde gjort gældende — at der i den tyske afgørelse var tilkendt underholdsbidrag med tilbagevirkende kraft i vi­dere omfang, end det var muligt i henhold til artikel 2277 i Code civil, var i øvrigt ingen tilsidesættelse af grundlæggende franske retsprincipper.
The other fact referred to by the respondent, namely that the German court had made an order for the retrospective payment of maintenance which was wider than was possible under Article 2277 of the Civil Code, was not contrary to French public policy.
Cour d'appel de Rennes fastslog i en dom af 29. juni 1982, L. mod Office de la jeunesse de Reutlingen (Revue critique de droit international privé 1983, s. 504), at en tysk afgø­relse om underholdspligt, som var truffet på grundlag af en afgørelse, der tidligere var truffet af samme ret i en faderskabssag, ikke vedrørte personers retlige status og derfor ikke var udelukket fra anvendelsesområdet for konventionen af 1968 — hvis bestemmel­ser sagsøgeren havde påberåbt sig.
In a judgment dated 29 June 1982 in L. v Office de la Jeunesse (Revue Critique de Droit International Privé 1983, p. 504), the Cour d'Appel, Rennes, held that a German mainte­nance order which had been made on the basis of a finding of paternity previously made by the same court, did not concern the status of natural persons and was therefore not ex­cluded from the scope of the Brussels Convention, on whose provisions the applicant had relied.
Retten erklærede derefter bestemmelserne i Haag­konventionen af 2. oktober 1973 om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser vedrø­rende underholdspligt anvendelig og pålagde — da den tyske afgørelse var truffet i en udeblivelsessag — sagsøgeren at tilvejebringe de dokumenter, der er nævnt i denne kon­ventions artikel 17, nr. 3.
The court then held that the provisions of the Hague Convention of 2 Octob­er 1973 on the Recognition and Enforcement of Decisions relating to Maintenance Obli­gations was applicable and, because the German judgment was given in default of ap­pearance, required the applicant to produce the documents referred to in Article 17 (3) ofthat Convention.
Forholdet til andre konventioner — Haag­konventionen om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser vedrørende underholdspligt over for børn af 15. april 1958 — bestemmelser om fremgangsmåden ved meddelelsen af fuldbyrdelsespåtegning — forrang for Bruxelles­konventionens regler
Relationship to other Conventions — Hague Convention of 15 April 1958 on the Recogni­tion and Enforcement of Decisions relating io Maintenance Obligations in respect of Chil­dren — Provisions on the procedure for the enforcement of judgments — Precedence over the rules of the Brussels Convention
Ved dom afsagt af Tribunale di Messina var sagsøgte blevet dømt til at betale under­holdsbidrag til sin hustru og sine mindreårige børn.
By a judgment of the Tribunale di Messina the respondent was ordered to pay mainte­nance to his wife and children.
Hustruens begæring om fuldbyrdel­sespåtegning på dommen, der støttedes på bestemmelserne i Bruxelles­konventionen, blev afslået ved kendelse afsagt af retsformanden for den kompetente civile afdeling ved Landgericht Darmstadt.
The wife's application for an order for the enforcement of that judgment, based on the provisions of the Brussels Convention, was refused by the President of the Civil Chamber of the Landgericht Darmstadt.
Hustruen appellerede til Oberlandesgericht i medfør af konven­tionens artikel 40, men fik ikke medhold. Oberlandesgericht anførte, at det ikke var Landgericht, men Amtsgericht, der havde været kompetent til at meddele fuldbyrdelses­påtegning.
Her appeal under Ar­ticle 40 of the Convention was unsuccessful.
For så vidt en afgørelse vedrører krav på underholdsbidrag fremsat af børn født inden for ægteskab, som endnu ikke er fyldt 21, retter anerkendelsen og fuldbyrdel­sen af denne afgørelse sig efter Haag­konventionen om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser vedrørende underholdspligt over vor børn af 15. april 1958 og den tyske gen­nemførelseslov vedrørende denne af 18. juli 1961.
The recognition and enforcement of judgments which con­cerned the maintenance of legitimate children who had not yet reached the age of 21 de­pended on the Hague Convention of 15 April 1958 on the Recognition and Enforce­ment of Decisions relating to Maintenance Obligations in respect of Children and the German Law of 18 July 1961 by which it was implemented.
Ifølge gennemførelseslovens § 1 har Amtsgericht saglig kompetence til at meddele fuldbyrdelsespåtegning; den ret, som er
According to Paragraph I of that Law, the Amtsgericht having general jurisdiction over the debtor had jurisdiction to
Da det centrale i sagen var børnenes krav på underholdsbidrag, gik Amtsgericht's kom­petence forud for kompetencen for retsformanden for Landgericht i henhold til § 5 i den tyske gennemførelseslov til Bruxelles­konventionen, uden at det var nødvendigt at un­dersøge, om den eksklusive kompetence i henhold til Bruxelles­konventionen blev sat ud af kraft af Amtsgericht's kompetence i familieretlige sager, som ligeledes er eksklu­
As the action chiefly concerned the children's right to maintenance, the jurisdiction of the Amtsgericht took precedence over that of the President of the Landgericht under Paragraph 5 of the German Law implementing the Brussels Convention, without its be­ing necessary to examine whether the exclusive jurisdiction provided for by the Brussels Convention was invalidated by the similarly exclusive jurisdiction of the Amtsgericht in matters relating to family law.
(Jfr. også 1­17.1.1 ­ B 18; 1­17.1.2 ­ B 7; 1­28 — B 1)
(See also 1-17.1.1 -
Kompetence — aftaler om kompetence i tilfælde, hvor en af parterne har bopæl eller hjem­sted i Luxembourg — almindelige forretningsbetingelser
Jurisdiction — Jurisdiction agreement with a person domiciled in Luxembourg conditions of business
Kompetence — sagsøgte bosat i Luxembourg — væmetingsklausul, der ikke var udtrykke­ligt accepteret, kunne ikke gøres gældende
Jurisdielion — Defendant domiciled in Luxembourg — Not bound by a jurisdiction unless expressly accepted
Sagsøgeren forlangte betaling for leverede varer og påberåbte sig sine almindelige salgs­betingelser, som indeholdt en værnetingsaftale til fordel for retterne i Bruxelles.
In an action torecover payment for goods supplied the plaintiff relied on its general con­ditions of sale containing a jurisdiction clause in favour of the courts in Brussels.
Ifølge sagsøgeren havde sagsøgte i et brev til sagsøgeren ikke bestridt, at Tribunal de commerce de Bruxelles var kompetent.
' continued 1) cording to the plaintiff, did not contest the jurisdiction of the Tribunal de Commerce, Brussels, in a letter which it sent to the plaintiff.
Den nåede på grundlag af arti­kel 17 til det resultat, at accepten af værnetingsaftalen, der kun var stiltiende, i det fore­liggende tilfælde ikke opfyldte betingelserne i denne bestemmelse, som ikke kunne un­dergives en udvidende fortolkning, da konventionen helt klart ville begrænse mulighe­den for at påberåbe sig sådanne aftaler. Tribunal de commerce erklærede sig på embeds vegne inkompetent.
It concluded, on the basis of Article 17 alone, that the mere tacit acceptance of the jurisdiction clause did not satisfy the requirements ofthat provision, which could not be given an extensive interpretation in view of the fact that the Convention had manifestly sought to limit the possibility of reliance on such clauses.
[Domstolens kompetence til at træffe afgørelse med hensyn til fortolkningen]
[Jurisdiction of the Court of Justice to give rulings on the interpretation of the Convention]
[retter, der kan anmode om præjudiciel afgørelse]
[Courts which may request preliminary rulings]
III-2 — A 1 Kendelse af 9. november 1983 '), sag 80/83, Habourdin International S.A. og Banque Nationale de Paris mod S.p.A. Italocremona (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Varese), Sml. 1983, s. 3639
III-2 — A 1 Order of 9 November 1983,' Case 80/83, Habourdin International SA and Banque Nationale de Paris ν SpA Italocremona [1983] ECR 3639 (Preliminary ruling requested by the President of the Tribunale di Varese
Domstolens afgørelse af præjudicielle spørgsmål — retter, der kan anmode om præjudiciel afgørelse — retter i kontraherende stater, der »træffer afgørelse som appelinstans« (artikel 2, nr. 2) — en italiensk domstol, der i første instans traf afgørelse vedrørende en begæring om genoptagelse af et betalingspålæg — kunne ikke forelægge et præjudicielt spørgsmål mål
Preliminary ruling by the Court of Justice — Courts which may request a preliminary ruling — Courts of the Contracting States silting "in an appellate capacity" (Article 2 (2)) — Ital­ian court sitting in proceedings at first instance brought against a payment order made un­der a summary procedure — Not allowed to request a preliminary ruling
»Ved kendelse af 23. april 1983, indgået til Domstolen den 6. maj 1983, har præsidenten for Tribunale di Varese i medfør af protokollen af 3. juni 1971 om Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter benævnt kon ventionen), forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende en række af konventionens bestemmelser.
"By Order of 23 April 1983, received at the Court of 6 May 1983, the President of the Tribunale di Varese, pursuant to the Protocol of 3 June 1971 on the interpretation by the Court of Justice of the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (hereinafter re­ferred to as 'the Brussels Convention') submitted a question for a preliminary ruling on the interpretation of certain provisions ofthat Convention.
I henhold til protokollen er det kun nærmere bestemte domstole, der er opregnet i arti kel 2, som har beføjelse til at anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse ved rørende fortolkningen af konventionen, og der skal derfor i den foreliggende sag tages stilling til, om Domstolen har kompetence til at besvare det forelagte spørgsmål.
That Protocol provides that only certain courts, referred to in Article 2 thereof, may request the Court of Justice to give preliminary rulings on the interpretation of the Brussels Convention, so that, in this instance, it is necessary to consider whether the Court of Justice has jurisdiction to reply to the question submitted to it.