natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nogen tid efter hævede rekvisitus sagen om anerkendelse af og fuldbyrdelsespå­tegning på den amerikanske udeblivelsesdom; rekvirenten kærede Landgericht Stuttgarts arrestdekret til Oberlandesgericht, som ophævede arrestdekretet og nægtede arrest.
Some time later, the respondent withdrew her application for recognition and enforce­ment of the American judgment in default; at the applicant's request, the distraint order made by the Landgericht Stuttgart was set aside and the application for distraint was refused, inter alia on the ground that on 30 June 1978 the court in Arizona had set aside its judgment in default of 3 February 1977 on appeal by the applicant, subject to a number of conditions.
Det var blandt andet afgørende herfor, at ankeinstansen i Arizona den 30. juni 1978 havde ophævet udeblivelsesdommen af 3. februar 1977, der var indbragt for den af rekvirenten, idet den samtidig fastsatte en række påbud.
One of those conditions required the applicant to take no action against the respondent 'or the security' which she had provided in Germany in connec­tion with the proceedings for enforcement of the judgment of 3 February 1977.
I afgørelsen blev det blandt andet pålagt rekvirenten ikke at foretage retsskridt over for rekvisitus »eller den sikker­hed«, som hun havde stillet i Tyskland i forbindelse med sagen om fuldbyrdelsespåteg­ning på dommen af 3. februar 1977.
In the course of the German proceedings the applicant expressly confirmed that this condi­tion also covered the security provided by the respondent in the distraint proceedings.
Under den tyske arrestsag havde rekvirenten ud­trykkeligt bekræftet, at dette pålæg også vedrørte den sikkerhed, som rekvisitus havde stillet under arrestforretningen.
He intended to satisfy that judgment out of the security of DM 30000 which the respondent had paid in Ger­many in connection with the aforesaid distraint proceedings.
(fortsat 1) angår rentefoden kan udfyldes af den tyske ret ved meddelelsen af fuldbyrdelsespåteg­ning. Denne udfyldende fortolkning kan derimod ikke foretages under eksekutionsfor­retningen i tislutning hertil.
(continued 1) recognized and advocated that when it issued an order for enforcement a German court might supplement a foreign judgment containing a mere reference to legal interest by specifying the rate of interest.
Det ligger nemlig uden for fuldbyrdelsesmyndighedens (her fogedens) beføjelser og også uden for hans opgaver at forsøge at fastslå, hvilken udenlandsk lov der skal anvendes, undersøge, om den gælder på det tidspunkt, hvor fuldbyrdelsen finder sted, og at anvende den.
That went beyond the powers of in­terpretation of the enforcement authority (in this case the Rechtspfleger [registrar]) and fell outside the scope of his duty to ascertain the relevant foreign law, to satisfy himself as to its validity at the time of enforcement and to apply that law.
Fuldbyrdelse — meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning — dom til betaling af et ikke nærmere angivet beløb i domsstatens valuta svarende til et bestemt beløb i fuldbyrdel­sesstatens valuta — det for omregningen afgørende tidspunkt — udfyldende fortolk­ning af det udenlandske eksekutionsfundament under eksekvaturprocessen
Enforcement — Issue of an order for enforcement — Judgment ordering payment of an unspecified sum in the currency of the State in which judgment was given corre­sponding to a specified sum in the currency of the State where enforcement is sought — Material date for the purposes of conversion — Supplementing of the foreign claim in the proceedings for enforcement
Fuldbyrdelse — appel af afgørelsen om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning — udsættelse af afgørelsen i tilslutning til ordinær appel eller genoptagelse i domsstaten (artikel 38) — »recours en révision« efter fransk ret antoges ikke at være ordinær appel
Enforcement — Appeal against authorization for enforcement — Decision stayed fol­lowing an ordinary appeal brought in the State in which judgment was given (Art. 38) — 'Recours en révision ' under French law not an Ordinary appeal'
Den tyske rekvisitus i fuldbyrdelsessagen var ved Tribunal de commerce de Saint­Omer (Frankrig) blevet dømt til at betale den franske rekvirent modværdien af 195 249 DM i franske francs.
The German respondent was ordered by the Tribunal de commerce, Saint­Omer (France), to pay the French applicant the equivalent of DM 195 249 in French francs.
Under appellen af afgørelsen om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning gjorde rekvisitus bl.a. gældende, at den franske afgørelse ikke kunne tvangsfuldbyrdes efter sit indhold.
In its appeal against the issue of an order for enforcement it claimed inter alia that the content of the French decision was not capable of enforcement.
Oberlandesgericht Karlsruhe forkastede dette anbringende og udtalte i sin kendelse, at beløbet, som skulle betales i franske francs, »under de foreliggende omstændigheder« skulle erlægges efter kursværdien på det tidspunkt, hvor afgørelsen havde fået retskraft.
In its order rejecting that submission, the Oberlandesgericht Karlsruhe stated that 'on the facts' the amount to be paid in French francs was to be calculated at the exchange rate ruling on the day when the decision became res judicata.
Efter at rekvisitus havde indgivet appel, ophævede Bundesge­richtshof (ved kendelse af 28. juni 1984 — IX ZB 31/84; IPRax 1985, 101) denne ken­delse og forlangte en begrundelse for den nævnte retsopfattelse.
When the respondent appealed on a point of law, the Bundesgerichtshof (order of 28 June 1984 — IX ZB 31/84; IPRax 1985, 101) set that order aside and asked for reasons to be given for the said view of the law.
Oberlandesgericht nåe­de nu frem til, at der slet ikke skulle træffes afgørelse om omregningstidspunktet, da der skyldtes et beløb i tyske mark, og dommen skulle fuldbyrdes i Tyskland, således at det slet ikke var nødvendigt at foretage en omregning til franske francs.
The Oberlandesgericht then reached the conclusion that no finding was necessary on the question of the date for conversion, since an amount was owed in German marks and enforcement was to take place in Germany, so that there was no need to convert the sum into French francs.
Rekvisitus ind­gav på ny appel, og Bundesgerichtshof ophævede også denne kendelse (ved kendelse af 21. februar 1985 ­ IX ZB 124/84; IPRax 1986, 157). Bundesgerichtshof lagde vægt på, at rekvirenten ikke havde fået tilkendt et krav på betaling af et beløb i DM, men på be­taling af modværdien af dette beløb i franske francs, hvorfor omregningstidspunktet i høj grad var af betydning.
The fresh appeal on a point of law brought by the respondent resulted in that order also being set aside by the Bundesgerichtshof (order of 21 Febru­ary 1985 — IX ZB 124/84; IPRax 1986, 157), which stressed that the applicant had not been awarded a sum to be paid in German marks but the equivalent in French francs and therefore the proper conversion date was very relevant.
I sin (tredje) afgørelse af 29. januar 1986 undersøgte Oberlandesgericht først, efter hvil­ken lovgivning spørgsmålet om det relevante tidspunkt skulle bedømmes.
In its (third) decision, delivered on 29 January 1986, the Oberlandesgericht first exam­ined the question of which law should govern the question of the conversion date.
(fortsat I) men fransk ret skulle også anvendes, hvis der på dette punkt måtte foreligge en »lakune i national ret«.
The Brussels Convention contained no express rules on the point, but French law was to be applied inasmuch as an 'internal lacuna' presented itself.
Efter fransk ret er det imidlertid, når der er tale om en dom af den om­handlede karakter, som vedrører kontraktlige krav om opfyldelse og erstatning — i det mindste når kursen på francs er faldende — den helt samstemmende opfattelse, at om­regningen skal foretages på det tidspunkt, hvor betaling faktisk sker.
Under French law, however, the un­animous view was that in the case of a judgment such as that in question, concerning contractual claims to performance and damages, conversion had to take place at rate ruling at the time of actual payment, at least when the exchange rate of the franc was falling.
Rekvisiti opfattelse, hvorefter det ikke var tilladt at foretage en fortolkning af den fran­ske dom under eksekvaturprocessen, men rekvirenten tværtimod efter fransk ret skulle fremsætte en begæring om en udfyldende fortolkning af dommen, blev forkastet af ret­ten under henvisning til, at de franske appelinstanser har godkendt den måde at formu­lere domskonklusionen på, som der her var tale om, og at det i Frankrig tages for så givet, at omregningen finder sted på betalingstidspunktet, at det ikke er nødvendigt ud­trykkeligt at nævne det i dommen.
The court dismissed the respondent's argument that interpretation of the French judg­ment was not permissible in proceedings for an enforcement order and that the appli­cant was bound, under French law, to apply for the judgment to be supplemented. The court took this view on the grounds that the formulation in question had been approved by the higher French courts and express mention in the judgment was unnecessary be­cause it was undisputed in France that conversion took place on payment.
Rekvisitus havde endelig begæret appelsagen udsat i medfør af konventionens arti­kel 38, stk. 1, under henvisning til, at der i forbindelse med den franske dom i mellemti­den var blevet indbragt en »recours en révision« i medfør af artikel 593 ff. i Nouveau Code de procédure civile.
Finally the respondent applied for a stay of the appeal against the decision authorizing enforcement pursuant to the first paragraph of Article 38 of the Convention on the basis that a 'recours en révision' had meanwhile been lodged against the French judg­ment under Article 593 et seq. of the Nouveau Code de procédure civile.
Oberlandesgericht henviste på sin side til EF­Domstolens af­gørelse af 22. november 1977 i sag 43/77 (Industrial Diamond Supplies mod Riva, jfr. ovenfor under 1­25.0 — A 2), i henhold til hvilken en »recours en révision« ikke har ka­rakter af »ordinær appel eller genoptagelse«.
The Oberlan­desgericht referred, however, to the judgment of the Court of Justice of the European Communities of 22 November 1977 in Case 43/77 (Industrial Diamond Supplies ν Riva, supra, 1­25.0 — A 2) where it was held that a 'recours en révision' did not constitute an Ordinary appeal'.
Fristen for anvendelsen af dette retsmid­del begynder først at løbe den dag, hvor parten får kendskab til den omstændighed, der gøres gældende til støtte for »révision« af dommen, og er derfor uafhængig af selve retsafgørelsen.
The period within which such an appeal was to be lodged did not begin to run until the day on which the party became cognizant of the ground of appeal which it invoked, and thus did not depend on the decision in the case.
Dette retsmiddel svarer således til den ekstraordinære genoptagelse efter den tyske Zivilprozeßordnung, og reglerne om »recours en révision« findes i øvrigt og­så i afsnittet om ekstraordinære retsmidler i den franske civilproceslov.
That appeal therefore corresponded to a Wiederaufnahmeverfahren as provided for in the German Code of Civil Procedure. Moreover, the equivalent French code also dealt with it under the section on extraordinary appeals.
I en afgørelse truffet af Tribunal de commerce d'Angers (ligeledes i Frankrig) var den tyske rekvisitus blevet dømt til at betale modværdien af et bestemt beløb i DM »på tids­punktet for domsafsigelsen«. Under fuldbyrdelsesproceduren i Tyskland fastslog Ober­landesgericht München (kendelse af 16. september 1987 — 24 W 117/87; IPRax 1988, 291, kommenteret af Nagel, 277; IPRspr.
In a decision of the Tribunal de commerce, Angers (also in France), the German debtor was ordered to pay the equivalent of a sum specified in German marks 'on the day on which judgment is delivered'.
1987, nr. 158), at det i overensstemmelse med den franske rets udtrykkelige afgørelse var vekselkursen på det tidspunkt, hvor dom­men blev afsagt, og ikke på betalingstidspunktet, der skulle lægges til grund. § 244, stk. 2, i Bürgerliches Gesetzbuch, hvorefter betalingstidspunktet er afgørende, fandt ikke anvendelse i den foreliggende sag, da pengeskylden hverken var fastsat i uden­landsk valuta eller skulle betales i indlandet.
1987, No 158) that according to the express direction of the French court the exchange rate to be applied was that of the date on which the judgment had been given and not that of the date of payment. Para­graph 244(2) of the Bürgerliches Gesetzbuch (Civil Code), which provided that the date of payment was determinant, was not applicable to the case in question as the amount of money owed was neither expressed in foreign currency nor required to be paid in Germany.
Det almindelige retsprincip, der lå bag be­stemmelsen, kunne ikke anvendes, da denne var af dispositiv karakter, og resultatet i så fald ville blive det modsatte af, hvad den franske ret havde bestemt.
An application of the general spirit of that provision was also out of the question, as it was optional in nature and in the contrary case the sense of the instruc­tion given by the French court would be reversed.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — den franske Tribunal de commerce kun beklædt af en lægdommer — ingen modstrid med grundlæggende tyske retsprincipper
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Art. 27(1)) — French commercial court con­sisting solely afone lay person — Not contrary to German public policy
Fuldbyrdelse — meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning — betingelse — afgørelsen skul­le være egnet til fuldbyrdelse efter det konkrete indhold af domskonklusionen — for­tolkning af domskonklusionen på grundlag af afgørelsens øvrige indhold — grænser
Enforcement — Application for enforcement — Conditions — Enforceability of the judgment under the specific terms of the operative part of the judgment — Interpreta­tion of the operative part with the aid of the remainder of the judgment — Limits
Fuldbyrdelse — anfægtelse af afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, ved appel eller gen­optagelse (artikel 36) — indsigelser mod selve kravet — bestemmelse i den tyske gen­nemførelseslov til konventionen — gælden ifølge eksekutionsfundamentet til dels betalt allerede før den udenlandske afgørelse blev truffet — rekvirenten havde efter dette tidspunkt bekræftet, at beløbet var betalt, og rekvisitus havde taget delle til efterret­ning — ingen udelukkelse af indsigelsen
Enforcement — Appeal against authorization of enforcement (Art. 36) — Objections to the claim itself— Rules contained in the German Law implementing the Convention — Debt already partially satisfied before delivery of the foreign judgment — Confir­mation of payment by the creditor after this date and acknowledgement by the debtor — No exclusion of objection
Afgørelsen vedrørte meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning på en dom til betaling af et pengebeløb afsagt af Tribunal de commerce de Paris.
The decision related to the issue of an order for enforcement in respect of a money judgment of the Tribunal de commerce, Paris.
Rekvirenten havde over for rekvi­situs gjort krav gældende i henhold til en kaution for forskellige lån.
The creditor had claimed against the debtor in respect of a guarantee given in connection with various loans. The debtor was thereupon ordered to pay the amount requested 'as agreed on 17 June 1986 under the three loan contracts and with interest at the contractual rates with effect from 18 June 1986 to the date of payment, less the interest accrued between 29 June 1984 and 19 Feb­ruary 1986' ('arrêtés au 17 juin 1986 en vertu des trois contrats de prêts et ce avec intér­êts aux taux contractuels à compter du 18 juin 1986 jusqu'au jour du paiement, sous dé­ductions des intérêts courus entre le 29 juin 1984 et le 19 février 1986').
Oberlandesgericht, som afgørelsen om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning blev ap­pelleret til, udtalte først, at der ikke forelå en hindring for fuldbyrdelsen som omhand­let i konventionens artikel 34, stk. 2, sammenholdt med artikel 27, nr. 1.
The Oberlandesgericht hearing the appeal against the issue of the enforcement order first ruled that there was no obstacle to the grant of such an order under the second paragraph of Article 34 in conjunction with Article 27(1) of the Convention.
Den om­stændighed, at den dom, der skulle fuldbyrdes, var afsagt af en fransk Tribunal de commerce, som kun var beklædt af en lægdommer, var ikke tilstrækkelig til, at det kun­ne antages, at der forelå en særlig graverende tilsidesættelse af grundlæggende princip­per i den tyske retsorden.
The fact that the judgment to be enforced had been delivered by a French Tribunal de com­merce consisting solely of one lay person was insufficient to justify a ruling that there had been a particularly injurious breach of fundamental values under the German legal order.
Ganske vist omfatter ordre public­prøvelsen også de proces­retlige regler i den første stat, men der skal anlægges en streng vurdering ved udvælgel­sen af de procesretlige principper, den anden stat skal kræve overholdt.
While examination in the light of public policy also covered the law of the first State relating to procedure and the constitution of courts and tribunals, the selection of procedural requirements on which the second State was entitled to insist had to be sub­ject to a strict standard.
At de proces­retlige regler i den første stat afveg fra de procesretlige regler i den anden stat kunne derfor principielt ikke danne grundlag for at antage, at de stred mod grundlæggende retsprincipper, idet lovgivningen i alle de kontraherende stater ligger på det plan, der må forventes af en retsstat.
Differences between the laws of the first and second States re­lating to the constitution of courts and tribunals and to procedure could for that reason in principle not justify a finding that a judgment was contrary to public policy inas­much as the legislative process in all States subject to the Convention was based on the rule of law.
Ved specielt at nævne »handelssager« i artikel 1 har man netop også villet tage højde for, at tvister vedrørende handelsforhold i Frankrig og en­kelte andre stater er henlagt til handelsretter, som er fuldstændig adskilt fra de almin­delige domstole, og som ledes af lægdommere.
The special reference in Article 1 to 'commercial matters' also took account of the fact that in France and a number of other States commercial disputes were dealt with by special commercial courts which were completely separate from the ordinary courts and were under the direction of lay judges.
Imidlertid havde den af retten i Paris afsagte dom til dels et indhold, der ikke var egnet til fuldbyrdelse.
However, part of the judgment of the Paris court had no enforceable content.
I denne forbindelse anførte Oberlandesgericht indledningsvis, at det var en ufravigelig betingelse for, at fuldbyrdelsesstatens organer faktisk kunne gennem­føre fuldbyrdelsen, at eksekutionsfundamentet efter sit konkrete indhold muliggjorde en fuldbyrdelse inden for rammerne af den kompetence, der var tillagt dem.
In that connection, the Oberlandesgericht first stated that an absolute precondition of enforce­ment by the courts of the second State was that the specific terms of the operative part of the judgment made enforcement possible within the scope of the jurisdiction con­ferred on the courts and tribunals of the second State.
Derfor måtte det — ligesom ved en indenlandsk afgørelse — allerede under fuldbyrdelsespro­ceduren efterprøves, om eksekutionsfundamentet var egnet til fuldbyrdelse.
In the same way as in the case of a domestic judgment, it was necessary to consider, at the stage of proceedings for the issue of an order for enforcement, whether the operative part was capable of being en­forced.
Konven­tionen kræver ikke, at prøvelsen overflyttes til de organer, der gennemfører fuldbyrdel­sen; de kontraherende stater ses heller ikke at have interesse heri.
The Convention did not require such an examination to be transferred to the bodies responsible for enforcement; likewise, there was no obvious interest on the part of the Contracting States.
Bundesgerichtshof bedømmer åbenbart også kompetencespørgsmålet på samme måde.
It was clear that the Bundesgerichtshof also took the same view on the issue of jurisdiction.
Resultatet af den prøvelse, der herefter skulle foretages, var, at der ikke kunne medde­les fuldbyrdelsespåtegning, for så vidt angik renterne af lånet. Der skulle nemlig fra­drages et rentebeløb for en begrænset periode, der allerede var betalt, og som der ikke var sat tal på.
The examination that had accordingly to be undertaken showed that an order for en­forcement could not be granted in respect of the loan interest.
Det beløb, der skulle trækkes fra, kunne ikke bestemmes nærmere der­ved, at man tog de tre lån, som var nævnt i præmisserne, og renterne af lånene, som li­geledes var anført, og fastsatte beløbet på grundlag heraf.
The indeterminate na­ture of the amount to be deducted could not be rectified by the fact that the three loans referred to in the grounds of judgment and the corresponding interest could be used to calculate that amount.
Ganske vist anerkendes det, at der i princippet kan foretages en fortolkning af domskonklusionen på grundlag af afgørelsens øvrige indhold med henblik på at fastslå, om indholdet af en afgørelse er egnet til fuldbyrdelse. Det forekom imidlertid i princippet betænkeligt i så høj grad at ty til præmisserne og de i dommen anførte kendsgerninger — konkret udformningen af låneaftalerne med hensyn til de aftalte renter — allerede fordi en sådan fremgangsmå­de i det mindste kom meget tæt på en efterprøvelse af metodikken i den afgørelse, der var truffet i den første stat, og dermed en ulovlig realitetsprøvelse.
While it was recognized that for the determination of the en­forceable part of a judgment the operative part might be interpreted in the light of the remainder of the judgment, such an intensive reference back to the grounds of the judg­ment and the facts mentioned therein (in the present case, the terms of the loan con­tracts in respect of the agreed interest) was in principle questionable since it came very close, to say the least, to constituting a review of the methods employed by the court of the first State in arriving at its decision and thus an unacceptable review as to sub­stance.
I det foreliggende tilfælde var det under alle omstændigheder umuligt at anvende denne fremgangsmåde, fordi de faktiske omstændigheder ikke var tilstrækkeligt oplyst.
In the case under examination, such an attempt had to fail in any event in the absence of sufficient details of fact.
Beløbene kunne — i betragtning af, at de var an­ført i Tribunal de commerce's dom — uden videre udskilles fra de rentekrav og andre accessoriske krav, der vedrørte dem.
In view of the fact that they had been set out in the judgment of the Tribunal de commerce, the amounts in question could easily be separated arithmetically from the interest and other ancillary claims relating to them.
Denne fremgangsmåde var ikke ensbetydende med en forbudt realitetsprøvelse, fordi det i hvert fald ved domfældelse til betaling af et samlet beløb altid kun er af præmisserne, det kan udledes, at retten i den første stat har taget stilling til flere krav, jfr. artikel 42, stk. 1.
Such a method of procedure did not amount to an unlawful review as to sub­stance since the finding that the court of the first State had ruled in respect of several matters (within the meaning of the first paragraph of Article 42) could in any event only be reached on the basis of the grounds of the judgment in the case of a decision or­dering payment of an overall amount.
Det således fastsatte beløb blev herefter af Oberlandesgericht reduceret med et beløb, som en tredjemand havde betalt af på lånene.
The Oberlandesgericht accordingly further reduced the amount, as determined, by the amount of a payment made by a third party in respect of the outstanding loan.