natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Han lagde herved til grund, at selskabernes udnyttelse af det pågældende pro­duktionssystem også var retsstridig ifølge gældende ret i de andre lande (ud over Ne­derlandene), for hvilke de begærede forholdsregler skulle gælde.
The President assumed that the use by the defendants of the disputed manufacturing process was also unlawful under the laws of those States other than the Netherlands for which the application for the measures had been made.
Med hensyn til spørgsmålet om den internationale kompetence bemærkede præsidenten indlednings­vis, at denne fremgik af konventionens artikel 6, i det omfang forholdsreglerne angik parter med hjemsted uden for Nederlandene.
To the extent that the application was directed at defendants domiciled outside the Netherlands, the international jurisdiction of the court derived from Article 6 of the Convention.
Efter konventionens artikel 24 måtte der imidlertid udvises tilbageholdenhed med hen­syn til et forbud med virkning i andre lande, som der var tale om her, idet man bør undlade at træffe en foreløbig forholdsregel, som skal gennemføres i andre lande, når der er stor risiko for, at forholdsreglen ikke kan gennemtvinges.
Nevertheless, Article 24 of the Convention required caution to be exercised when mak­ing a prohibition outside the jurisdiction: a provisional measure which was to be im­plemented in another State ought not to be ordered if the risk of it not being enforce­able was too great.
Præsidenten for Arrondissementsrechtbank 's­Gravenhage erklærede sig kompetent i medfør af konventionens artikel 24 (dom af 31. maj 1988, Kosmo­Foam BV m.fl. mod Süllhöfer; KG 1988, nr. 259; NIPR 1988, nr. 579; NJ 1989, nr. 745; [1991] Int.Lit.Proc. 356).
The President of the Arrondissementsrecht­bank, The Hague, held that he had jurisdiction under Article 24 of the Convention (Judgment of 31 May 1988, Kosmo­Foam BV and Others ν Süllhöfer; KG 1988, No 259; NIPR 1988, No 579; NJ 1989, No 745; [1991] Int.Lit.Proc. 356).
Præsidenten udtalte imidlertid, at i det omfang foran­staltningerne skulle træffes med virkning uden for den nederlandske retsordens gyldig­hedsområde, var det mere hensigtsmæssigt at anmode vedkommende udenlandske rets­instans om at træffe afgørelse herom. Præsidenten tog derfor begæringen til følge, for så vidt den angik regnskabsaflæggelsen, som skulle ske i Nederlandene, men afslog den, for så vidt angik de forholdsregler, der skulle træffes med virkning i Tyskland.
However, if an in­terim injunction had to be enforced outside the Netherlands, it would be better to apply to the competent foreign court for such an injunction.
(Jfr. også 1­31 ­ B 13; I­5I ­ B 1)
(See also 1­31 ­ Β 13; 1­51 ­ Β 1)
1­25.0 — B 1 Hoge Raad, dom af 14. januar 1977, De Wolf mod Harry Cox BV (afgørelse truffet i tilslutning til præjudiciel afgørelse fra EF­Domstolen)
1­25.0 — Β 1 Hoge Raad, Judgment of 14 January 1977, De Wolf ν Harry Cox BV (Decision following a preliminary ruling by the Court of Justice of the European Communities)
Anerkendelse og fuldbyrdelse — udtømmende reguleret i konventionen — eksigibel retsaf­gørelse fra en kontraherende stat — ny sag mellem de samme parter om samme sagsgen­stand ved retterne i en anden kontraherende stal — ikke tilladt
Recognition and enforcement — Conclusive rules of the Convention — Enforceable judg­ment obtained in a Contracting State — Fresh action between the same parties concerning the same subject­matter before courts of another Contracting State — Barred
Med denne afgørelse afsluttedes den sag, hvori EF­Domstolen på begæring af Hoge Raad afsagde sin dom af 30. november 1976 (sag 42/76, jfr. ovenfor punkt 1­25.0 — A 1 ; jfr. også anførte sted om de faktiske omstændigheder og de forudgående retsfor­handlinger).
This decision disposed of the proceedings in the context of which the Court of Justice, at the request of the Hoge Raad, delivered its judgment of 30 November 1976 (Case 42/76 De Wolf ν Harry Cox BV, 1­25.0 — A 1, supra, to which reference should be made for the facts and previous procedure).
På grundlag af EF­Domstolens dom ophævede Hoge Raad dommen fra den nederlandske førsteinstans og afviste sagen.
On the basis of that judgment the Hoge Raad quashed the decision of the court of the first instance in the Netherlands and dis­missed the action as inadmissible.
A nerkendelse og fuldbyrdelse — retskraftig udeblivelsesdom — begæring om fuldbyrdel­sespåtegning i en anden kontraherende stat — nyt søgsmål i denne kontraherende stat, før afgørelse er truffet om begæringen om fuldbyrdelsespåtegning — ikke tilladt
Recognition and enforcement — Final judgment given in default — Order for enforcement sought in another Contracting State — Fresh action on the principal claim brought in that State prior to a decision on the application for enforcement being given — Inadmissibility
Sagsøgeren indgav derpå begæring om, at dommen blev forsy­net med fuldbyrdelsespåtegning i Forbundsrepublikken Tyskland i medfør af konven­tionens artikel 31 ff. Før afgørelsen om denne begæring blev truffet — afgørelsen trak ud, fordi det ikke med sikkerhed kunne fastslås, at det indledende processkrift i sagen var blevet forkyndt for den udeblevne part — anlagde sagsøgeren en ny sag i For­bundsrepublikken Tyskland mod sagsøgte med samme påstand.
The plaintiff thereafter made application in the Federal Republic for an order for the enforcement of that judgment under Article 31 et seq. of the Brussels Con­vention. A decision on that application was delayed because it was not possible to es­tablish with certainty that the document which instituted the proceedings had been served upon the defendant and before any such decision was given the plaintiff com­menced a fresh action in respect of the same claim against the defendant in the Federal Republic.
Denne nye sag blev af­vist.
The action was dismissed as inadmissible.
(fortsat 1) kens område, som principielt var forbundet med en sådan anerkendelse, var indtrådt.
(continued 1)
Den belgiske udeblivelsesdoms retskraft var dog også uden en anerkendelse til hinder for, at den nye sag kunne antages til realitetsbehandling.
How­ever, even without recognition, the final nature of the Belgian judgment in default prevented the instant action from being admissible.
Retten kunne ikke tiltræde den opfattelse, som fra visse sider var blevet gjort gældende, nemlig at en ny sag med samme sagsgenstand normalt ikke skulle afvises, selv når der forelå en retskraftig uden­landsk dom, som skulle anerkendes i indlandet.
The Court could not adopt the view, held by some, that even where a final foreign judgment which must be recognized domestically existed, a fresh action on the same subject­matter must not as a rule be dismissed as inadmissible.
Da en retskraftig udenlandsk afgørel­se, som skal anerkendes, principielt havde materiel retskraft i indlandet, måtte dette på samme måde som for retskraftige indenlandske afgørelser føre til, at en ny sag med samme genstand skulle afvises.
Since a final foreign judgment which must be recognized was, in principle, legally binding in Germany it must, just as a final judgment of a Ger­man court, lead to an action on the same subject­matter being inadmissible.
Også ifølge EF­Domstolens opfattelse (dom af 30.11.1976, jfr. ovenfor under 1­25.0 — A 1) var en retsafgørelse, som var truffet i en kontraherende stat, og som i henhold til konventionens artikel 31 kunne forsynes med fuldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat, til hinder for, at der i denne sid­ste stat blev nedlagt påstand om, at den anden part i sagen dømtes til noget, hvortil han allerede var dømt i den førstnævnte stat.
According to the Court of Justice of the European Communities (Case 42/76 De Wolf ν Harry Cox Β V, 1­25.0 — Al, supra), a judgment given in one Contracting State for which an order for enforcement under Article 31 of the Brussels Convention might issue in another State prevented the bringing of an action before a court in that other State for a judg­ment in the same terms as the judgment delivered in the first State.
Retten udtalte endvidere, at det på trods af, at afgørelsen under henvisning til konven­tionens artikel 27, nr. 2, hidtil ikke var blevet anerkendt, dog fandtes betænkeligt at an­tage den nye sag til realitetsbehandling af følgende grunde.
In spite of the fact that recognition had not yet been accorded because of Article 27(2) of the Convention, the following reasons existed for not admitting the instant action.
Hvis det skulle vise sig, at det ikke kunne fastslås, at betingelserne ifølge bestemmelsen var opfyldt, ville den udenlandske doms retskraft af hensyn til sagsøgte ikke blive udvidet til også at omfatte indlandet.
If it were not possible to satisfy the conditions contained in Article 27(2), then, for the de­fendant's protection, the legal effects of the foreign judgment would not extend to Ger­many.
En antagelse af en ny sag til realitetsbehandling på grund af, at retskraften ikke kunne udvides på denne måde, ville imidlertid føre til en ny realitetsafgørelse.
Nevertheless, to hold a fresh action admissible in view of that non­extension would lead to a second judgment being given on the substance of the matter.
Dette kunne accepteres, hvis den første realitetsafgørelse ikke kunne fuldbyrdes; men i det foreliggende tilfælde ville der, hvis der blev truffet en ny realitetsafgørelse, opstå en mulighed for, at der kunne ske tvangsfuldbyrdelse hos sagsøgte to gange.
That was acceptable if it were impossible to enforce the first judgment. In the present case, how­ever, a second judgment on the substance of the matter would give rise to the possibility of double enforcement against the defendant.
Sagsøgeren kunne nemlig over for sagsøgte forlange tvangsfuldbyrdelse i Belgien allerede på grundlag af den belgiske udeblivelsesdom, og der var rent faktisk konkrete muligheder herfor, idet sagsøgte leverede varer til Belgien.
The plaintiff could already enforce the Belgian judgment in default against the defendant in Belgium, where practical steps could be taken since the defendant delivered goods in Belgium.
En ny, indenlandsk afgørelse vedrøren­de samme krav kunne først og fremmest fuldbyrdes over for sagsøgte i Forbundsrepu­blikken Tyskland og dernæst i medfør af domskonventionen tillige åbne muligheder for tvangsfuldbyrdelse i Belgien.
A second, domestic judgment in respect of the same claim could, in the first place, be enforced against the defendant in the Federal Republic of Germany and, further, under the Brussels Con­vention, it would open up opportunities for enforcement against the defendant in Bel­gium as well.
Den endnu ikke skete anerkendelse af udeblivelses­dommen (under henvisning til konventionens artikel 27, nr. 2) og det dermed forbund­ne forhold, at retskraften ikke omfattede indlandet, ville i det foreliggende tilfælde ne­top ikke være en beskyttelse for sagsøgte, men ville tværtimod, hvis der opnåedes en ny realitetsafgørelse, efter omstændighederne give mulighed for to gange at foretage tvangsfuldbyrdelse hos sagsøgte.
In the present case, therefore, no protection would have been afforded to the defendant by the fact that, by reason of Article 27(2), recognition had not yet been accorded to the judgment given in default and its legal effect, which was linked to that recognition, had not been extended to Germany. On the contrary, that fact would, by means of a second judgment in the matter, have made possible in certain circumstances double enforcement against the defendant.
Artikel 27, nr. 2's beskyttelsesfunktion ville dermed få den modsatte virkning.
The protective function of Article 27(2) would have been thereby reversed.
På trods af, at udeblivelsesdommen endnu ikke var anerkendt, måtte der derfor undtagelsesvis tages hensyn til dens retskraft.
Accordingly, despite the fact that the judgment given in default had not yet been recognized, exceptionally, account had to be taken of the final legal effect of that judgment.
(fortsat 1) have været muligt at forkynde beslutningen for ham i overensstemmelse med de inter­nationale konventioner.
(continued 1)
Sagen indledes ved Kantongerecht på begæring af de sociale myndig­heder; disse og den person, der har modtaget bistanden, er parter i sagen.
Proceedings are in­stituted on application of the payer of social benefits to the Kantongerecht; the payer of benefits and the defendant are parties to the proceedings.
Ifølge arti­kel 66, stk. 2, er Kantongerecht's afgørelse foreløbig eksigibel, selv om den ikke forelig­ger i sin helhed.
According to Article 66(2), the judgment of the Kantongerecht is enforceable immediately without any special procedure.
En genpart sendes i medfør af artikel 67, stk. 1, til parterne i sagen i an­befalet brev.
Under Article 67(1), it is to be sent to the defendant by registered post.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — begrebet »retsafgørelse« i konventionen —foreløbig rets­afgørelse truffet af en fransk ret angående bevissikring i Tyskland — ikke en »retsafgø­relse«
Recognition and enforcement — Concept of 'judgment' for purposes of the Convention — Interim measures ordered by a French court to secure evidence in Germany — Not a 'judg­ment' for purposes of the Convention
Rekvirenten, som havde hjemsted i Frankrig, førte ved de franske retter en sag mod de to rekvisiti, hvorunder rekvirenten bl.a. gjorde gældende, at et vandværk for behand­ling af grundvand, som rekvirenten skulle opføre i Essen (Tyskland), og som til dels var færdigbygget, ikke blev drevet efter forskrifterne af en af de to rekvisiti.
The applicant, which had its seat in France, instituted proceedings in France against the two defendants in which it argued, inter alia, that a ground water purification plant which it was to construct in Essen (Germany) and which was partially completed was not being properly operated by one of the defendants.
Efter mundtlig forhandling ved Tribunal de commerce de Paris opnåede rekvirenten en foreløbig rets­afgørelse (ordonnance de référé), som var foreløbigt eksigibel. Ved afgørelsen blev der udmeldt en fransk sagkyndig, som blev bemyndiget til at besigtige vandværket i Essen, lade dokumentation fremlægge for sig, fastslå, hvilke ændringer der var blevet foreta­get på vandværket, og i den forbindelse også blev bemyndiget til af afhøre personer.
Following oral proceedings be­fore the Commercial Court in Paris, the applicant obtained an order granting interim measures (ordonnance de référé) by which a French expert was instructed and auth­orized to inspect the plant in Essen, to obtain access to evidential documentation, to determine the alterations which had been made to the plant and to take oral evidence from individuals.
Efter at de to rekvisiti havde nægtet den sagkyndige adgang til vandværket, anmodede rekvirenten Landgericht Essen om at fastslå, at Tribunal de commerce de Paris' forelø­bige afgørelse skulle anerkendes.
Following the defendants' refusal to allow the expert access to the plant, the applicant applied to the Landgericht Essen for recognition of the order of the Commercial Court of Paris granting interim measures.
Landgericht's afgørelse, hvorved anmodningen blev imødekommet, blev ophævet af appelinstansen.
The decision granting the appli­cation was set aside on appeal.
Oberlandesgericht fastslog for det første, at den omhandlede ordonnance de référé, der var afsagt i medfør af artikel 145 og artikel 808 ff. i Nouveau Code de procédure civile, indebar en bevissikring. Proceduren svarede til den anteciperede bevisførelse, der efter tysk ret kan finde sted i henhold til §§ 485 ff. i Zivilprozeßordnung.
The Oberlandesgericht first of all ruled that the ordonnance de référé granted pursuant to Articles 145 and 808 et seq. of the Nouveau Code de procédure civile contained a measure for securing evidence and that the procedure corresponded to the procedure under German law for securing evidence, as set out in Paragraph 485 et seq. of the Zivilprozeßordnung (Code of Civil Procedure).
Retten anførte dernæst, at en bevisoptagelse, som en retsinstans har truffet bestemmel­se om, og som skal foregå i en anden stat, skal gennemføres efter reglerne om retsan­modninger.
The Oberlandesgericht held that measures of inquiry pursuant to a court order, which had to take place in a foreign country, required to be carried out in accordance with the rules of international judicial assistance.
I forholdet mellem Frankrig og Tyskland var det reglerne herom i Haag­konventionen af 1970 om bevisoptagelse i udlandet i sager om civile eller kommercielle
In relations between France and Germany, therefore, the Hague Convention of 1970 on the Taking of Evidence Abroad in Civil or Commercial Matters was of relevance.
(fortsat 1) spørgsmål, der fandt anvendelse. Det forhold, at bevisoptagelsen i internationale rets­forhold er undergivet særlige mellemstatslige overenskomster, gør det berettiget, af af­gørelser, hvorved der er truffet bestemmelse om bevisoptagelse, og som er af rent pro­cessuel karakter, ikke henregnes til retsafgørelser i konventionens artikel 25's forstand.
(continued 1) for that reason not merely unenforceable, but also incapable of being recognized, a view which was, moreover, in accordance with that unanimously expressed in aca­demic writing.
Afdeling 1 - ANERKENDELSE (artikel 26 - artikel 30)
Section 1 - RECOGNITION (Articles 26 to 30)
[Princippet om anerkendelse uden anvendelse af en særlig fremgangsmåde; konstatering af anerkendelsen i bestemte tilfælde]
[Principle of recognition without any special procedure; application for recognition; recognition as an incidental question]
Anerkendelse — en i en medlemsstat truffet retsafgørelse, hvori retten erklærer, at den savnede kompetence — virkning — afbrydelse af forældelse efter tysk ret
Recognition — Judgment given in a Contracting State whereby the court declines jurisdic­tion — Effect — Interruption of the limitation period under German law
En belgisk virksomhed havde anlagt sag i Belgien mod en tysk virksomhed med på­stand om betaling af købesummen efter en købekontrakt.
A Belgian undertaking brought an action in Belgium against a German undertaking for payment under a contract of sale.
I den derpå ved den kompetente tyske ret anlagte sag, gjorde den tyske virksomhed gældende, at kravet var forældet, og at varen endvidere havde været behæftet med mangler.
In the subsequent action before a German court which had juris­diction the defendant German undertaking pleaded as a preliminary issue that the ac­tion was time­barred and further claimed that the goods had been defective.
Oberlandesge­richt anførte, at den tyske virksomheds indsigelse om forældelse ikke kunne lægges til grund, da forældelsesfristen var blevet afbrudt ved sagsanlægget ved den belgiske ret, jfr. § 209, stk. 1, i den (tyske) Bürgerliches Gesetzbuch.
It held that the German undertaking's plea that the action was time­barred failed since the commencing of the action in the Belgian court had prevented time from running against the claim for the purchase price under paragraph 209(1) of the Bürgerliches Gesetzbuch [Civil Code].
Reichsgericht havde ganske vist gentagne gange statueret, at sagsanlæg ved en udenlandsk ret ikke afbrød forældelses­fristen, i hvert fald ikke, når den i udlandet afsagte dom ikke kunne anerkendes i ind­landet. Efter at domskonventionen var trådt i kraft, skulle retsafgørelser fra andre med­lemsstater imidlertid nu uden særlige procesformer anerkendes i de øvrige kontrahe­rende stater.
Admittedly the Reichsgericht had repeatedly taken the view that an action before a foreign court did not interrupt the running of time where the foreign judgment could not be recognized in Germany.
Navnlig måtte det efter konventionens artikel 28, stk. 3, principielt ikke ef­terprøves, om retterne i domsstaten havde været kompetente.
In particular, under the third paragraph of Article 28 of the Convention the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given might not be reviewed.
De krav, som Reichsge­richt stillede til en gyldig afbrydelse af forældelsen i den i Bürgerliches Gesetzbuch § 209 anførte forstand — at kravet skulle gøres gældende ved foretagelse af retslige skridt, og at den udenlandske dom fik »materiel virkning« i indlandet i kraft af aner­kendelse — var derfor opfyldt, for så vidt angik domme fra andre kontraherende sta­ters domstole.
Therefore the requirements laid down by the Reichsge­richt for the effective suspension of the running of time within the meaning of para­graph 209 of the Bürgerliches Gesetzbuch (making of the claim through the offices of the judicial authorities responsible for the court proceedings or the proceedings for en­forcement, enforceability of the foreign judgment in Germany through recognition) were fulfilled as regards judgments of the courts of other Contracting States.
Det havde således ikke længere betydning, om sagen var anlagt ved en tysk ret eller ved en ret i en anden kontraherende stat.
Therefore it could no longer make any difference whether the action had been brought in a Ger­man court or a court of another Contracting State.
Det havde længe været anerkendt, at også sagsanlæg ved en ikke kompetent (tysk) ret afbrød forældelsen.
It had long been recognized that an action in a (German) court, even a court which does not have jurisdiction, suspends the running of time.
Anerkendelse —fremgangsmåde — afgørelse af anerkendelsesspørgsmålet under en ver­serende sag (artikel 26, stk. 3) — afgørelse af anerkendelsesspørgsmålet under en særskilt sag (artikel 26, stk. 2) — rekvirentens valg — retterne bundet af retskraftig konstatering i medfør af artikel 26, stk. 2
Recognition — Procedure — Incidental question of recognition (Art. 26, third para.) — Special proceedings for recognition (Art. 26, second para.) — Applicant's choice — Deci­sion under the second paragraph of Article 26 binding on the courts
Sagsforholdet i denne sag og dommen i første instans er omtalt under 11­2 — Β 1.
The facts concerning this dispute and the judgment at first instance may be found at II­2 — Β 1.
Medens appelsagen verserede for Kammergericht Berlin, trak sagsøgeren sin anmodning om anerkendelse af den italienske afgørelse til­bage og indledte en særskilt anerkendelsessag ved Landgericht Düsseldorf.
While the appeal to the Kammergericht, Berlin, was pending, the plaintiff withdrew the application for recognition of the Ital­ian decision and instituted special recognition proceedings in the Landgericht Düssel­dorf.
Sidst­nævnte ret fastslog i medfør af konventionens artikel 26, ved kendelse af 25. februar 1977, som senere var blevet retskraftig, at den civilretlige del af den italienske afgørelse skulle anerkendes.
By an order of 25 February 1977, which became final, that court held, under Ar­ticle 26 of the Convention, that the part of the Italian judgment concerned with the de­fendant's liability in civil law should be recognized.
Kammergericht anførte, at den italienske domstols rets­kraftige dom af 8. april 1975 — for så vidt angik erstatningssagen for Kammergericht — var bindende i det omfang, sagsøgte 1 derved var blevet tilpligtet at erstatte den ved ulykken forvoldte skade. Retten kunne ikke selv efterprøve, om den italienske dom skulle anerkendes, for så vidt angik sagsøgte 1 's erstatningspligt.
It stated that the final judgment of the Italian court of 8 April 1975 was binding in the present proceedings for compensation in so far as it ordered the first defendant to make reparation for damage occasioned by the accident.
Ganske vist havde den i den foreliggende sag kunnet afgøre anerkendelsesspørgsmålet i medfør af domskon­ventionens artikel 26, stk. 3, som et præjudicielt spørgsmål.
Admittedly, it could have decided the question of recognition as an incidental issue in those proceedings in accordance with the third paragraph of Article 26 of the Brussels Convention.
Sagsøgeren kunne imidler­tid også — som sket under appelsagen — indbringe anerkendelsesspørgsmålet for Landgericht Düsseldorf, som under hensyn til sagsøgte l's nuværende bopæl var ene­kompetent.
However, it was also possible for the plaintiff to institute proceedings for recognition in the Landgericht Düsseldorf, as the plaintiff had in fact done while the appeal was pending.