natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting — forholdet mel­lem artikel 5, nr. 1, og nationale kompetenceregler
Jurisdiction — Special Jurisdiction — Jurisdielion of the courts for lhe place of per­formance — Relationship between Article 5 ( 1) and domestic rules on jurisdiction
Fortolkningen af konventionen — protokollen af 3. juni 1971 — Domstolens kompe­tence — omfang — ingen kompetence til at træffe afgørelse vedrørende spørgsmål om konventionens forrang for nationale retsregler
Interpretation of the Convention — Protocol of 3 June 1971 — Jurisdiction of the Court of Justice — Extent — No jurisdiction lo decide questions regarding the priority of the Convention over domestic rules on jurisdiction
Sagsøgeren havde anlagt sag mod et flod­ og kanalskibsfartsselskab med hjemsted i Nederlandene ved Schiffahrtsgericht Mannheim (Forbundsrepublikken Tyskland) med påstand om erstatning for en skade, der var opstået ved indtrængen afvand under trans­porten af et parti ris på Rhinen i nærheden af Wesel.
The plaintiff company brought proceedings before the Schiffahrtsgericht Mannheim (Federal Republic of Germany) against a barge company established in the Netherlands for compensation for water damage to its cargo of rice which occurred on the Rhine in the vicinity of Wesel.
Ifølge § 2, stk. 1, litra c), i den tyske Gesetz über das gerichtliche Verfahren in Binnenschiffahrtssachen af 27. september 1952 har de retter, der træffer afgørelse i sager om flod­ og kanalskibsfart (Schiffahrtsge­richte) blandt andet saglig kompetence i borgerlige sager, som hænger sammen med
Under Paragraph ( I ) c of the German Law of 27 September 1952 on procedure in cases arising out of transport by inland waterway, the Schiffahrtsge­richte have jurisdiction inter alia over civil disputes connected with transport on inland waterways regarding contractual claims for damages arising out of an accident involving a ship or the operation of a ship.
(fortsat 1) skibsfart på floder og kanaler og drejer sig om krav om erstatning i kontraktsforhold i anledning af en ulykke, der er forårsaget af et skib eller ved driften af et skib.
(continued 1) jurisdiction ratione loci aria dismissed the action as inadmissible.
Appelretten stadfæstede dommen. Revisionsanken førte til, at sagen blev hjemvist til Schiffahrtsgericht Mannheim.
An appeal against that judgment was unsuccessful.
Bundesgerichtshof anførte, at det ganske vist er rigtigt, at § 3, stk. 1, andet punktum, i loven af 1952 indeholder en regel om enekompetence.
The Bundesgerichtshof stated that it was true that the second sentence of Paragraph 3(1) of the 1952 Law provided for exclusive territorial jurisdiction.
Ikke desto mindre havde Schifffahrtsgericht Mannheim kompetencen, da konventionens artikel 5, nr. 1, for så vidt kom til anvendelse til fordel for sagsøgeren, Appelretten havde udtryk for den op­fattelse, at den tyske kompetenceregels eksklusive karakter var til hinder for anvendel­sen af artikel 5, nr. 1, fordi der ikke via internationale kompetenceregler kan foreskrives en national stedlig kompetence, som ikke er fastlagt i national ret.
The Schiffahrtsgericht Mannheim nevertheless had jurisdiction since Article 5(1) of the Convention operated to the benefit of the plaintiff. The appeal court had taken the view that the rule of exclu­sive jurisdiction laid down by the German provision precluded the application of Arti­cle 5(1), since the international rule on jurisdiction could not give rise to internal territo­rial jurisdiction which was not provided for in national law.
Efter Bundesgerichts­hofs opfattelse havde appelretten herved ikke taget i betragtning, at artikel 5, nr. 1, er en bestanddel af en folkeretlig overenskomst, der er ratificeret af Forbundsrepublikken Tyskland, og endvidere, ifølge udtalelserne i eksperternes rapport til konventionen, hører til de bestemmelser, som fastlægger det gældende værneting direkte og uden hen­visning til de nationale kompetenceregler i den stat, på hvis område den pågældende ret har sæde.
The Bundesgerichtshof held that that point of view ignored the fact that Articles (1) forms part of an inter­national agreement ratified by the Federal Republic of Germany and that according to the report of the Committee of Experts on the Convention it is a provision which di­rectly designates the competent court without referring to the rules of jurisdiction in force in the State where the Court is situated.
Da sagsøgtes fragtretlige forpligtelse skulle opfyldes i Mannheim, havde Schif­fahrtsgericht dér stedlig kompetence.
Since the defendant's obligation under the contract of carriage was to be performed in Mannheim, the Schiffahrtsgericht Mann­heim had jurisdiction.
Bundesgerichtshof anførte envidere, at spørgsmålet om artikel 5, nr. l's forrang for §3, stk. 1, andet punktum, i den tyske lov ikke havde noget at gøre med den fortolkning af konventionen, som er forbeholdt De europæiske Fællesskabers Domstol, således at det ikke var nødvendigt at forelægge dette spørgsmål for Domstolen.
The Bundesgerichtshof added that the question of the priority of Article 5(1) over the second sentence of Paragraph 3(1) of the German Law did not involve the interpretation of the Convention, a matter reserved to the Court of Justice of the European Communi­ties, so that it was not necessary to refer the question to that court.
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting — begrebet »forplig­telse« i artikel 5, nr. I —flere krav — de kontraktmæssige forpligtelser, der ligger til grund for sagen, er afgørende
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of performance — Term "obligation" in Article 5 ( 1) — Plurality of claims — Obligations giving rise to the action prevail
Sagsøgeren havde siden 1974 repræsenteret sagsøgte, der havde hjemsted i Forbundsre­publikken Tyskland, i Frankrig, og afsat dennes produkter dér.
Since 1974 the plaintiff had represented the defendant, a company whose head office was in the Federal Republic of Germany, in France and distributed its products there.
Sagsøgeren anlagde sag ved Tribunal de commerce de Paris med påstand om betaling af provision og erstatning med den begrundelse, at sagsøgte ensidigt og uretmæssigt havde bragt forretningsforhol­det til ophør.
Alleging that the defendant had unilaterally and improperly terminated their commer­cial relationship, the plaintiff brought proceedings before the Tribunal de Commerce, Paris, for the payment of commission and damages.
Sagsøgte gjorde gældende, at denne ret savnede kompetence, og anførte,
The Tribunal de Commerce held that it had jurisdiction under Article 5(1) of the Convention ; an appeal against that decision was dismissed by the Cour d'Appel.
(fortsat 1) at Landgericht Waldshut (Forbundsrepublikken Tyskland) havde kompetencen.
(continued I) peal court held first of all that the decision on jurisdiction should be based on the ac­count of the facts of the case in the statement of claim, where the plaintiff described its re­lationship with the defendant as a relationship of agency in the common interest of the parties (mandat d'intérêt).
Tribu­nale de commerce erklærede sig kompetent i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1 ; Cour d'appel de Paris stadfæstede denne dom ved dom af 13. november 1980.
On that basis it upheld the jurisdiction of the lower court un­der Article 5 ( 1 ) of the Convention over both the claim for commission and the claim for damages for wrongful termination of the contract.
På dette grundlag bekræftede appelretten under henvisning til konventionens artikel 5, nr. 1, at retten i første instans havde kompetence både med hensyn til kravet om provision og kravet om erstatning for uberettiget ophævelse af aftalen.
The contractual obligation whose al­leged breach was the basis of the claim was the defendant's obligation to meet its liabili­ties under the distribution contract; since the marketing in question was to take place in France, that obligation was to be performed in France.
Den kontraktsmæssige forplig­telse, hvis misligholdelse blev gjort gældende som begrundelse for kravet, var sagsøgtes forpligtelse til at overholde sine pligter i henhold til salgsaftalen; denne forpligtelse skul­le, da afsætningen skulle ske i Frankrig, opfyldes i dette land.
Furthermore, it was not neces­sary at that stage of the proceedings to determine whether the business relationship be­tween the parties was of a contractual or purely circumstantial nature.
I øvrigt anførte appelret­ten, at det ikke på dette stadium i sagen skulle undersøges, om forretningsforholdet mel­lem parterne havde været af kontraktsmæssig eller rent faktisk art. Ved kassationsappel­len af denne dom blev der især fremsat indsigelse mod, at Cour d'appel på grundlag af konventionens artikel 5, nr. 1, havde bekræftet, at retten i første instans var kompetent, men samtidig havde ladet stå åbent, om der havde været et kontraktsforhold mellem par­terne. Cour de cassation stadfæstede appelrettens dom.
In a further ap­peal against that judgment it was argued in particular that the Cour d'Appel had held that the lower court had jurisdiction under Article 5(1) of the Convention but had left open the question whether there was a contractual relationship between the parties.
Cour de cassation anførte, at appelretten havde tilsluttet sig retten i første instanses be­grundelse, hvorefter forretningsforholdet mellem parterne måtte karakteriseres som et fuldmagtsforhold i begges interesse, og sagsøgerens krav beroede på sagsøgtes forpligtel­ser, som var trådt i stedet for de oprindelige kontraktsmæssige forpligtelser, som på deres side ifølge den lovgivning, der fandt anvendelse i henholdt til franske kollisions­normer, skulle have været opfyldt i Frankrig.
The Cour de Cassation held that the appeal court had adopted the reasoning of the lower court according to which the business relationship between the parties was to be re­garded as an agency relationship in their joint interests and the plaintiffs money claims were based on obligations on the part of the defendant which arose out of the original contractual obligations, which in turn, under the law applicable under French conflicts rules, were to be performed in France.
Dermed havde appelretten anset grundla­get for sagen for at være af kontraktsmæssig art og anvendt konventionens artikel 5, nr. 1, korrekt, og det var ikke nødvendigt at gøre yderligere bemærkninger herom i den anfægtede dom.
The appeal court thus gave the dispute a contrac­tual foundation and correctly applied Article 5 (I) of the Convention: the other state­ments made in the judgment appealed against were redundant.
Den opfattelse, hvorefter der ved anvendelsen af konventionens artikel 5, nr. 1, også i tilfælde af flere krav principielt skal lægges vægt på de enkelte kontraktsmæssige for­pligtelser, hvis misligholdelse ligger til grund for kravene, er ligeledes kommet til udtryk i Cour d'appel d'Angers' dom af 29. januar 1980, Soc. Van Pelt mod Jedre, Revue cri­tique de droit international privé 1981, s. 118.
The view that in applying Article5(1) of the Convention in cases involving several claims reference should be made to the individual contractual obligations whose alleged breach has given rise to the claims was also expressed in the judgment of 29 January 1980 of the Cour d'Appel, Angers, in Sot: Van Pelt ν Jedre. Revue critique de droit interna­tional privé 1981, p. 1 18.
I denne sag havde en ansat repræsentant, som havde arbejdet for et belgisk selskab i Frankrig, efter at arbejdsgiveren havde ophæ­vet arbejdsforholdet, ad rettens vej søgt at inddrive krav på provision, feriegodtgørelse, erstatning for misligholdt opsigelsesfrist, godtgørelse for tilført good­will, samt erstat­ning for uberettiget opsigelse. Under henvisning til Domstolens domme af 6. oktober 1976 (jfr. ovenfor under 1­5.1.1 — A 1 og 1­5.1.2 — A 1) kom Cour d'appel til det resul­tat, at samtlige krav beroede på kontraktsmæssige forpligtelser, som skulle opfyldes i Frankrig.
In that case a commercial representative employed in France by a Belgian company who had been dismissed by the employer brought proceedings for commission, holiday pay, compensation in lieu of notice, compensation for good will and damages for unfair dismissal.
Kravene på provision og feriegodtgørelse var begrundet i arbejdsgiverens mis­ligholdelse af forpligtelser i henhold til aftalen, som på deres side var modydelser for ud­ført arbejde; for så vidt drejede sagen sig om arbejdsløn og hørte under de franske ret­
The other claims were by their nature in whole or in part claims for com­pensation based on the employer's obligation under French law to refrain from terminat­ing the contract without due justification. The failure to perform that obligation gave rise to the claims for payment: they therefore came within the jurisdiction of the French
Misligholdelsen af denne forpligtelse ud­løste de krav på betaling af pengebeløb, der var gjort gældende; disse hørte følgelig i medfør af konventionens artikel 5, Nr. 1, under de franske retter kompetence, uden at det havde betydning, om betalingsforpligtelserne som sådanne var bringe­ eller hente­skyld.
(continued 2) courts under Article 5(1) of the Convention, and it was irrelevant whether the obliga­tions to pay money themselves constituted debts payable at the home of the creditor or at the place of business of the debtor.
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting — begrebet »forplig­telse« i artikel 5, nr. 1 — flere krav — den forpligtelse, der er karakteristisk for aftalen, er afgørende
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of performance — Term "obligation ' in Article 5 ( I) — Plurality of claims — The obligation which charac­terizes the contract prevails
Sagsøgeren havde siden 1966 arbejdet for sagsøgte, et selskab med hjemsted i Berlin, som ansat repræsentant i Frankrig.
The plaintiff had been employed in France since 1966 as a commercial representative for the defendant, a company whose head office was in Berlin.
Efter sagsøgtes opsigelse af ansættelsesforholdet an­lagde han sag ved Conseil de prud'hommes de Paris med påstand om provision, erstat­ning for misligholdt opsigelsesfrist, godtgørelse for tilført good­will samt erstatning for uberettiget opsigelse.
After his dismissal by the defendant he brought proceedings before the Conseil de Prud'hommes, Paris, claim­ing the payment of commission, compensation in lieu of notice, compensation in re­spect of good will and damages for unfair dismissal.
Sagsøgte gjorde gældende, at de franske retter savnede kompe­tence, men fik ikke medhold.
The defendant argued unsuccess­fully that the French courts had no jurisdiction.
Ved dom af 28. september 1979 stadfæstede Cour d'appel de Paris førsteinstansens afgørelse.
By a judgment of 28 September 1979, the Cour d'Appel, Paris, upheld the judgment of the lower court.
Den anførte, at den ret, ved hvilken sagen var an­lagt, havde kompetence i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1, for så vidt angik kra­vene om provision og erstatning for ikke overholdt opsigelsesfrist. Disse krav var mod­
It held that the court seised had jurisdiction under Article 5 ( 1 ) of the Convention over the claims for commis­sion and for compensation in lieu of notice.
I denne sag var samtlige krav konnekse, da de hidrørte fra samme arbejdsfor­hold, og de måtte derfor behandles under ét.
D various claims were connected, since they arose out of the same employment relation­ship : the claims should therefore be decided together.
Der blev indgivet kassationsanke til Cour de cassation, som stadfæstede appelrettens af­gørelse.
A further appeal against that judgment to the Cour de Cassation was unsuccessful.
Appellanten havde især gjort gældende, at konventionens artikel 5, nr. 1, læg­ger vægt på den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, og at appelretten — som med urette havde anset fransk ret for anvendelig — ikke havde undersøgt, hvor de påstæv­nede beløb var blevet betalt før aftalens ophævelse, og hvor de i henhold til parternes af­taler skulle have været betalt.
There it was argued in particular that Article 5(1) of the Convention focused on the obligation giving rise to the claim and that the appeal court (which had incorrectly held French law to be applicable) had not ascertained where the amounts claimed were paid before the termination of the contract and where they should have been paid according to the par­ties' agreement.
Cour de cassation nøjedes med at fastslå, at konventionens artikel 5, nr. 1, med henblik på fastlæggelsen af, hvilken ret der har stedlig kompetence i sager om kontraktsforhold, referer til den forpligtelse, som er karakteristik for aftalen.
The Cour de Cassation held simply that in determining the court which had jurisdiction ratione loci in contractual disputes Article 5(1) of the Convention referred to the obliga­tion which characterized the contract.
Da der i det konkrete tilfælde var tale om en aftale om arbejde som repræsentant, havde appelretten med rette anset fransk lovgivning for afgørende som lovgivningen på sted, hvor sagsøgeren skulle ud­føre sit arbejde.
Since this case concerned the contract of a com­mercial representative the appeal court was correct to hold that French law was applica­ble as the law of the place where the plaintiff carried on his activities.
Bestemmelse af »det sted, hvor den forpligtelse, de ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«
Determination of the "place of performance of the obligation in question".
1-5.1.2 — Al Dom af 6. oktober 1976, sag 12/76'), Industrie Tessili Italiano Como mod Dunlop AG (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Frankfurt am Main), Sml.
15.1.2 — A 1 Judgment of 6 October 1976,' Case 12/76, Industrie Tessili Italiana Como ν Dunlop A G [1976] ECR 1473 (Preliminary ruling requested by the Oberlandesgericht Frankfurt am Main) Advocate General: H. Mayras (p. 1487)
Fortolkning af konventionen — protokollen af 3. juni 1971 — proceduren for Dom stolen — deltagelse af de medlemsstater, som ikke har tiltrådt konventionen
Interpretation of the Convention — Protocol of 3 June 1971 — Procedure in the Court of Justice — Participation of the Member States which are not parties to the Con­vention
Fortolkning af konventionen — begreber fra den borgerlige ret, herunder handelsretten, og fra procesretten — selvstændig fortolkning eller henvisning til national ret — generelle principper
Interpretation of the Convention — Terms from civil, commercial and procedural law — Independent interpretation or reference to national law — General principles
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting (artikel 5, nr. 1) — bestemmelse af opfyldelsesstedet efter den lov, som ifølge lovvalgsreglerne i lex fori gælder for den omtvistede forpligtelse
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction in relation to the place of perfor­mance (Article 5(1)) — Determination of the place of performance according to the law which governs the obligation in question according to lhe conflict rules of the lex fori
Oberlandesgericht Frankfurt am Main havde ved kendelse af 14. januar 1976 forelagt Domstolen et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikel 5, nr. 1.
By an order dated 14 January 1976 the Oberlandesgericht Frankfurt am Main referred to the Court of Justice a question on the interpretation of Article 5 (1) of the Convention.
Det fremgik af forelæggelseskendelsen, at tvisten, der som ankesag var indbragt for Oberlandesgericht, på det nuværende trin angik spørgsmålet, om retten i første instans, Landgericht Hanau, var kompetent til at påkende en sag, som en virksomhed i den pågældende retskreds havde anlagt mod en italiensk virksomhed med sæde i Como i forbindelse med opfyldelse af en kontrakt om den italienske virksomheds levering til den tyske virksomhed af et parti dameskidragter.
It appeared from the order for reference that the case, brought on appeal to the Oberlan­desgericht, concerned the jurisdiction of the court of first instance at Hannau to hear a case brought by an undertaking established within the jurisdiction ofthat court against an Italian undertaking with its registered office at Como in connection with the perform­ance of a contract relating to the delivery by the Italian undertaking to the German un­dertaking of a consignment of women's ski suits.
Af sagen fremgik det, at varerne var blevet fremstillet af den italienske virksomhed efter anvisninger fra den tyske virksomhed og overgivet til en af sidstnævnte anvist fragtfører ved fabrikantens sæde i Como.
It appeared from the file that the goods were manufactured by the Italian undertaking in accordance with instructions given by the German undertaking and delivered to a carrier in Como appointed by the German undertaking.
Den tyske virksomhed, der havde modtaget varerne og afsat en del af dem, var, efter at der var indløbet klager fra kunder, af den opfattelse, at de dragter, fabrikanten havde leveret, var af mangelfuld kvalitet og ikke var i overensstemmelse med de mellem par terne aftalte specifikationer.
The German undertaking, after taking delivery of the goods and selling some of them, considered as a result of complaints from its customers that the suits delivered by the manufacturer were defective and did not correspond to the specifications agreed be­tween the parties.
Virksomheden havde i denne anledning for sit hjemting sagsøgt den italienske fabrikant.
For this reason it brought an action in its local court against the Italian manufacturer.
Efter sidstnævnte rets opfattelse burde det rejste kompetence spørgsmål afgøres i overensstemmelse med konventionens bestemmelser.
The latter court considered that the question of jurisdiction raised must be settled in accordance with the provisions of the Convention.
Efter rettens opfattelse var der ikke mellem parterne indgået nogen gyldig værnetingsaftale i den i konventionens artikel 17 forudsatte betydning. Derimod udelukkede Oberlandesgericht ikke, at førsteinstansen kunne være kompetent i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1, som retten på »det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«.
In its view, there was no valid agreement between the parties conferring jurisdiction within the meaning of Article 17 of the Convention.
For at løse dette spørgsmål anmodede Oberlandesgericht Domstolen om at fortolke denne bestemmelse.
To settle that question it asked the Court of Justice to rule on the in terpretation ofthat provision.
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 5—15):
The Court of Justice held (paragraphs 5 to 15 of the decision) that:
5 Da republikken Irland og Det forende Kongerige har indgivet indlæg under skriftvekslingen, har Domstolen anmodet hovedsagens parter, medlemsstaterne og Kommissionen om at udtale sig om spørgsmålet om, hvorvidt de nye medlemsstater, der endnu ikke er deltagere i konventionen, er berettiget til at deltage i retsforhandlinger vedrørende dennes fortolkning.
5 The Republic of Ireland and the United Kingdom submitted observations during the written procedure and the Court therefore requested the parties in the main ac tion, the Member States and the Commission to give their views on the question whether the new Member States which are not yet parties to the Convention are en titled to participate in proceedings relating to its interpretation.
7 det må endvidere bemærkes, at det i artikel 5 protokollen af 3. juni 1971 hedder, at medmindre andet er bestemt »finder de bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab og i den dertil knyttede protokol vedrørende statutten for Domstolen, der gælder ved Domstolens afgørelse af præjudicielle spørgsmål, tilsvarende anvendelse på fremgangsmåden ved fortolkning af konven tionen« ;
7 It should further be observed that Article 5(1) of the Protocol of 3 June 1971 stipulates that, except as otherwise provided, 'the provisions of the Treaty establishing the European Economic Community and those of the Protocol on the Statute of the Court of Justice annexed thereto, which are applicable when the Court is requested to give a preliminary ruling, shall also apply to any proceedings for the interpretation of the Convention'.