natgillin/translations-raw huggingface dataset:
24 Desuden er de tilfælde, hvor en ret i en kontraherende stat kan efterprøve kompetencen for en ret i en anden stat, udtømmende opregnet i konventionens artikel 28 og 34, stk. 2. Disse tilfælde vedrører kun det trin, der angår anerkendelse eller fuld byrdelse, og vedrører kun visse regler om særlig kompetence eller enekompetence, der har præceptiv eller ordre publickarakter.
24 Moreover, the cases in which a court in a Contracting State may review the jurisdiction of a court in another Contracting State are set out exhaustively in Article 28 and the second paragraph of Article 34 of the Convention.
Det følger heraf, at bortset fra disse begrænsede undtagelser bemyndiger konventionen ikke til, at en rets kompetence efterprøves af en ret i en anden kontraherende stat.
It follows that, apart from those limited exceptions, the Convention does not authorize the jurisdiction of a court to be reviewed by a court in another Contracting State.
25 Det fremgår derfor både af artikel 2l's ordlyd og konventionens opbygning, at den eneste anden mulighed, der står til rådighed som alternativ løsning for den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, og som normalt skulle erklære sig inkompetent, er at udsætte afgørelsen, såfremt den rets kompetence, ved hvilken sagen først er anlagt, bestrides.
25 It therefore appears both from the wording of Article 21 and from the scheme of the Convention that the only other possibility available, as an alternative solution, to the court second seised, which should normally decline jurisdiction, is to stay the proceedings if the jurisdiction of the court first seised is contested.
Den kan dog ikke selv efterprøve den rets kompetence, ved hvilken sagen først er anlagt.
However, it can not itself examine the jurisdiction of the court first seised.
26 Den nationale rets andet og tredje spørgsmål bør derfor besvares med, at bortset fra det tilfælde, hvor den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, er enekompetent i hen hold til konventionen, særlig i henhold til artikel 16, skal konventionens artikel 21 fortolkes således, at såfremt kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er an lagt, bestrides, kan den ret, ved hvilken der sidst er anlagt sag, hvis den ikke erklærer sig inkompetent, kun udsætte afgørelsen og kan ikke selv efterprøve kom petencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt.
26 The answer to the second and third questions submitted by the national court must therefore be that, without prejudice to the case where the court second seised has ex clusive jurisdiction under the Convention and in particular under Article 16 thereof, Article 21 of the Convention must be interpreted as meaning that, where the jurisdiction of the court first seised is contested, the court second seised may, if it does not decline jurisdiction, only stay the proceedings and may not itself examine the jurisdiction of the court first seised.
Artikel 21 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal for tolkes således, at den finder anvendelse uden hensyn til, hvor parterne i de to sager har bopæl.
Article 21 of the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the En forcement of Judgments in Civil and Commercial Matters must be interpreted as applying irrespective of the domicile of the parties to the two sets of proceed ings.
Bortset fra det tilfælde, hvor den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, er ene kompetent i henhold til konventionen, særlig i henhold til artikel 16, skal kon ventionens artikel 21 fortolkes således, at såfremt kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, bestrides, kan den ret, ved hvilken der sidst er an lagt sag, hvis den ikke erklærer sig inkompetent, kun udsætte afgørelsen og kan ikke selv efterprøve kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt.«
Without prejudice to the case where the court second seised has exclusive jurisdiction under the Convention and in particular under Article 16 thereof, Article 21 of the Convention must be interpreted as meaning that, where the jurisdiction of the court first seised is contested, the court second seised may, if it does not decline jurisdiction, only stay the proceedings and may not itself examine the jurisdiction of the court first seised.'
Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav — begreber — afgrænsning — tids­punktet for fremsættelse af indsigelsen om indbyrdes sammenhæng — forpligtelse for den ret, ved hvilken sag senest er anlagt
Lis pendens and related actions — Concepts — Distinguished — Time of raising the ob­jection that cases are related — Duty of a court other than the court first seised
I denne sag havde sagsøgeren anmodet retten om at fastslå, at den af sagsøgeren anlag­te sag havde litispendensvirkning i forhold til en af sagsøgte på et senere tidspunkt ved en tysk ret anlagt sag.
In this case the plaintiff requested the court to hold that the proceedings pending be­fore it involved the same cause of action as proceedings instituted by the defendant in a German court at a later stage.
Den italienske ret afslog dette med den begrundelse, at den sag, der var anlagt ved denne ret, om forholdsmæssigt afslag i købesummen og skadeser­statning for skjulte mangler ved den af sagsøgte leverede salgsgenstand ikke havde litis­pendensvirkning i forhold til den sag om opfyldelse af aftalen, som den udenlandske sælger havde anlagt ved den ret, som var kompetent i forhold til denne, med påstand om betaling af restkøbesummen, men at kravene imidlertid var konnekse.
The Italian court refused to do so on the ground that, although there was a connection between the action pending before it for a reduction in the purchase price and damages for latent defects in the goods supplied by the defend­ant and the action brought by the foreign seller in its local court for payment of the bal­ance of the purchase price in performance of the contract, the proceedings did not in­volve the same cause of action.
For at der kunne antages at foreligge litispendensvirkning var det ikke tilstrækkeligt, at de sager, som verserede for forskellige retter, angik de samme retsspørgsmål, tvært­imod måtte parterne, anbringenderne og realitetspåstandene være fuldstændig de sam­me.
For the plea of lis alibi pendens to be upheld it was not sufficient that the proceedings pending before different courts concerned the same questions of law; the parties, the grounds of the action and the relief claimed must be exactly the same.
Konneksiteten måtte senest tages i betragtning i første retsmøde efter formalitets­procedurens afslutning efter begæring eller ex officio; den ret, hvor sag senest var an­lagt, var imidlertid i intet tilfælde forpligtet til at udsætte afgørelsen eller erklære at mangle kompetence.
The question whether the cases were related had to be raised by one of the parties or by the court of its own motion no later than the first hearing on the substance of the action but a court other than the court first seised was in no circumstances obliged to stay proceedings or decline jurisdiction.
Litispendens — betingelser — krav, »der har samme genstand og hviler på samme grundlag« fremsat for retter i forskellige kontraherende stater — foreløbige foranstalt­ninger til bevissikring vedrørende en af køberen påstået mangelfuld opfyldelse af en købeaftale — sælgerens senere krav om betaling af købesummen for retten i en anden kontraherende stat — ingen litispendensvirkning
Lis pendens — Conditions — Proceedings involving 'the same cause of action' in the courts of different Contracting States — Provisional measures for the preservation of evidence in relation to the buyer's allegation of defective performance in a contract of sale — Action for the purchase price subsequently commenced by the seller in the court of another Contracting State — Plea of lis alibi pendens rejected
Indbyrdes sammenhængende krav (artikel 22) — betingelser — sagerne anlagt ved domstole i forskellige kontraherende stater
Related actions (Art. 22) — Conditions — Pendency of both actions before courts of different Contracting States
Et nederlandsk selskab indstævnede et selskab med hjemsted i Belgien for Arrondisse­mentsrechtbank 's­Hertogenbosch til betaling af restkøbesummen i henhold til en aftale om levering af et klimaanlæg til sagsøgte.
A company incorporated in the Netherlands brought an action in the Arrondissements­rechtbank, 's­Hertogenbosch, against a company based in Belgium. In the action it claimed payment of the balance of the purchase price under a contract for the supply of air­conditioning equipment to the defendant.
Sagsøgte var ganske vist enig i, at retten var kompetent i henhold til domskonventionens artikel 5, nr. 1, men påstod dog sagen hen­vist til handelsretten i Gent (Belgien), da sagsøgte før forkyndelsen af stævningen og indkaldelsen for den nederlandske ret selv havde indstævnet sagsøgeren for den nævnte belgiske ret for med henblik på foreløbig bevissikring at få udmeldt en syns­ og skønsmand.
The defendant submitted that, although the court in which the action had been brought had jurisdiction under Article 5(1) of the Brussels Convention, the case should nonetheless be transferred to the commercial court in Ghent (Belgium) on the ground that prior to service of the document institut­ing the proceedings before the court in the Netherlands it had brought an action against the plaintiff in the said Belgian court under the procedure for provisional protective measures in order to secure the appointment of an expert.
Den derpå udmeldte syns­ og skønsmand havde afgivet en erklæring ved­rørende de skader, som var opstået på sagsøgtes bygning som følge af'de af sagsøgeren dér udførte arbejder.
The expert subsequently ap­pointed had produced a report on the damage which had allegedly occurred at the de­fendant's premises as a result of the work carried out there by the plaintiff.
Begæringen blev ikke taget til følge.
The applica­tion for the case to be transferred was dismissed.
Retten udtalte, at domskonventionens artikel 21 kun finder anvendelse, såfremt de krav, der er fremsat for retterne i forskellige kontraherende stater, har »samme gen­stand og hviler på samme grundlag«.
The court held that Article 21 of the Brussels Convention only applied in so far as the proceedings brought in the courts of different Contracting States involved 'the same cause of action'.
Denne betingelse var ikke opfyldt i det forelig­gende tilfælde.
That condition was not satisfied in the present case.
Den sag, der verserede i Belgien, angik alene tilvejebringelse og sikring af beviser for sagsøgtes påstand om, at sagsøgeren havde handlet uforsvarligt ved in­stallationen af anlægget, idet der var taget forbehold om alle yderligere foranstaltnin­ger med henblik på retsforfølgning.
The proceedings instituted in Belgium merely concerned the procurement and preservation of evidence in support of the defendant's claim that the plaintiff had acted negligently in the instal­lation of the equipment; the right to pursue any other form of legal remedy was reserved.
Sagen havde således ganske vist en indbyrdes sam­menhæng med den mellem parterne opståede tvist, som også lå til grund for den fore­liggende sag, og som vedrørte sagsøgerens opfyldelse af købekontrakten, men havde imidlertid — til forskel fra den foreliggende sag — ikke haft til formål at afgøre spørgs­målet om sagsøgtes forpligtelse til betaling af den samlede købesum.
Although those proceedings were related to the dispute between the parties about the plaintiffs performance of the contract sale, which was at the root of the pres­ent litigation, they did not, unlike the present proceedings, seek a decision as to the de­fendant's obligation to pay the entire purchase price.
Sagen for handels­retten i Gent vedrørte således ikke samme krav for den nederlandske ret.
Therefore, the action brought in the commercial court in Ghent did not involve the same cause of action as the proceed­ings brought in the Netherlands.
Den modsatte opfattelse ville føre til, at det var muligt for en part — ved at bringe at foreløbigt rets­middel i konventionens artikel 24's forstand i anvendelse — at unddrage modparten det almindelige værneting i henhold til konventionen.
The contrary view would lead to the result that, by ob­taining a provisional measure within the meaning of Article 24 of the Convention, a party would be able to remove the opposing party from the jurisdiction of the court which had jurisdiction under the Convention.
Heller ikke konventionens artikel 22, som i visse tilfælde giver retten mulighed for på en parts begæring at henvise sagen, fandt anvendelse, da der på det pågældende tids­punkt ikke verserede nogen sag for belgiske retter; uafhængigt heraf bestod der heller ikke, når hensås til de forskellige formål med sagerne, fare for uforenelige afgørelser.
Article 22 of the Convention, which enabled the Court in certain circumstances to have the case transferred on the application of one of the parties, was not applicable, since no action was currently pending before the Belgian court. Quite apart from that con­sideration, there was no danger of irreconcilable judgments in view of the fact that the different proceedings did not share the same objective.
Litispendens — betingelser — samme sagsgenstand for hvilken sagen er indbragt
Lis pendens — Conditions — Subject­matter of the actions identical — Characteriza­tion under the law of the first and second States
Indbyrdes sammenhængende krav (artikel 22) — den ret, hvor sag sidst er anlagt, erklærer at mangle kompetence — betingelser — forening af indbyrdes sam­menhængende krav — ikke mulig efter tysk ret
Related actions (Art. 22) — Conditions for staying proceedings — Actions pending at first instance — Whether appropriate to stay proceedings
(fortsat I) søgte fremsatte indsigelse om litispendens. Oberlandesgericht stadfæstede denne afgø­relse.
The Landgericht rejected the defence of lis alibi pendens raised by the defendant.
Ved undersøgelsen af spørgsmålet, om der eventuelt forelå litispendens i medfør af konventionens artikel 21, tog Oberlandesgericht ikke stilling til, om den i Bari anlagte sag var blevet anlagt før sagen i Tyskland (afgørende herfor var, hvornår forkyndelsen var sket efter italiensk ret), da den betingelse, der skal være opfyldt, for at bestemmel­sen kan anvendes, nemlig at sagsgenstanden er den samme, ikke var opfyldt. Hertil kræves, at de faktiske omstændigheder og påstandene er de samme.
When examining the possibility of lis alibi pendens under Article 21 of the Convention, the Oberlandesgericht left it open whether the proceedings brought in Bari had been in­stituted before the action brought in Germany (which turned on service in Italian law), since there was no identity of subject­matter, namely the same facts and the same claims, as was required under Article 21.
Dette var helt klart ikke tilfældet, for så vidt angik forholdet mellem den sag, hvori der var nedlagt påstand om betaling af købesummen, og erstatningskravet, som endnu ikke var opgjort til et be­stemt beløb, men det gjaldt også for påstanden om »at det over for sagsøgte bekræftes ...«, og vel at mærke uafhængigt af, om der i denne forbindelse var tale om en selvstændig påstand, og hvilket indhold denne havde. Også selv om søgsmålet måtte opfattes som et negativt anerkendelsessøgsmål, hvorunder der var nedlagt påstand om, at det statueredes, at sagsøgeren kun havde krav på forskellen mellem købesummen og erstatningskravet, var sagsgenstanden ikke den samme.
That was undoubtedly the case with regard to the relationship of the action for the purchase price to the claim for — as yet unquali­fied — damages, but was also true of the request that 'the defendant should be given confirmation ...', irrespective of whether that constituted an independent application and irrespective of its content.
Efter tysk procesret kan et tidli­gere anlagt anerkendelsessøgsmål nemlig ikke begrunde en indsigelse om litispendens i forhold til et fuldbyrdelsessøgsmål. Selv om påstanden fortolkedes som en modreg­ningserklæring, førte dette ikke nødvendigvis til et andet resultat.
Under German procedural law an ac­tion brought earlier in time for a declaration could not found a defence of lis alibi pendens in an action for performance.
I henhold til § 261, stk. 1, i den tyske Zivilprozeßordnung er det kun anlæggelse af sag og ikke fremsættelse af en indsigelse, der kan begrunde litispendens.
Under paragraph 261(1) of the Zivil­prozeßordnung [Code of Civil Procedure] lis alibi pendens could be founded only on the bringing of proceedings, not on the raising of a defence.
Den overvejende opfattelse, hvorefter modregning under sagen ikke bevirker, at modkravet må anses for tingfæstet, er også i overensstemmelse hermed.
That accorded with the prevailing view that a set­off in proceedings did not mean that the set­off claim was in dependence.
Det var ikke nødvendigt at få afklaret, om spørgsmålet om, hvorvidt sagsgenstanden var den samme, skulle afgøres på samme måde efter italienske retsprincipper.
There was no need to determine whether, under Italian law, the question of identity would have to be decided similarly.
Det skal den nemlig være efter begge staters ret, fordi kun denne dob­belte kvalifikation kan sikre, at konventionens anvendelsesområde er det samme i alle de kontraherende stater.
There had to be identity under the law of both the first and the second State, because only if that two­fold requirement was met would the field of application of the Convention be the same in all Contracting States.
Oberlandesgericht afviste også at give sagsøgte medhold i den subsidiære påstand om udsættelse af afgørelsen.
The Oberlandesgericht also declined to accept the defendant's alternative application for a stay of proceedings.
I medfør af konventionens artikel 22, stk. 1, gælder denne mu­lighed kun, når sagen verserer for retten i første instans.
Under the first paragraph of Article 22 of the Convention that possibility was limited a priori to actions before the court of first instance.
Det samme gælder udsættelse i henhold til bestemmelsens stk. 2.
That limitation also applied to a stay of proceedings pursuant to the second paragraph of Article 22.
I øvrigt ville det også være urimeligt at udsætte sagen i det foreliggende tilfælde.
Moreover in this case a stay of proceedings was inappropriate.
Sagsøgtes anbringende var ikke sagligt underbygget.
The defend­ant's submissions had not been factually substantiated.
Bortset fra den generelle påstand om, at varerne var ubrugelige, havde sagsøgte ikke anført no­get til støtte herfor. Under disse faktiske omstændigheder ville den forsinkelse, som nødvendigvis ville opstå, hvis sagen om købesummen blev udsat, ikke kunne forsvares.
Apart from the general allega­tion that the goods were unusable, no detailed submission had been put forward.
IPRax 1987, 314, kommenteret af Jayme, 295, Jb.It.R. 1988, 73; NJW 1986, 662; kommentar af Hohloch i JuS 1986, 481
IPRax 1987, 314, Note: Jayme, 295; Jb.It.R. 1988, 73; NJW 1986, 662; Note: Hohloch, JuS 1986, 481
Litispendens — betingelser — de samme parter — afgørelse om underholdsbidrag til et barn truffet under en separationssag efter italiensk ret — sag om underholdsbidrag anlagt af barnet i tilslutning hertil ved en tysk ret — parterne ikke de samme
Lis pendens — Conditions — Parties identical — Order in respect of child mainten­ance made in separation proceedings under Italian law — Subsequent claim for main­tenance brought by the child before a German court — Parties not identical
Litispendens — betingelser — tingfæstningen af sagsgenstanden for den udenlandske ret — bestemmes efter den lov, der er gældende for den udenlandske ret — foreløbig afgørelse om underholdsbidrag truffet ex officio under en separationssag efter italiensk ret — kravet om underholdsbidrag i forbindelse med separationen var ikke tingfæstet
Lis pendens — Conditions — Subject­matter of the action pending before the foreign court — Characterization under the lex fori of that court — Interlocutory mainten­ance order issued of the court's own motion in separation proceedings under Italian law — No lis pendens as regards the claim for separation maintenance
Under denne sag påstod en i Tyskland bosat kvinde, som levede adskilt fra sin ægtefælle, og hendes mindreårige datter den i Italien bosatte ægtefælle dømt til at beta­le underholdsbidrag.
In this case a woman living in Germany who was separated from her husband, together with her daughter, a minor, claimed the payment of maintenance from the husband, who was domiciled in Italy.
Ægtefællen havde allerede forinden anlagt separationssag (sepa­razione dei coniugi) ved den kompetente italienske ret, hvorunder det ved en foreløbig afgørelse blev pålagt ham at betale et underholdsbidrag på 700 000 LIT om måneden til hustruen og datteren.
The husband had already instituted separation proceedings (separazione dei coniugi) before the competent Italian court, in the course of which an interim order was issued against him to pay monthly maintenance of LIT 700000 to his wife and daughter.
Der var endnu ikke truffet afgørelse om hustruens begæring om forhøjelse af dette beløb.
No decision had yet been taken on the wife's application to have this amount increased.
Under den tyske sag nedlagde sagsøgerne nu påstand om be­taling af bidragsrestancer og af et forhøjet bidrag for fremtiden.
In the German proceedings the plaintiffs now claimed payment of arrears of maintenance and asked for the amount of maintenance to be raised for the future.
Amtsgericht afviste sa­gen, fordi den italienske ret samtidig med afsigelsen af dommen i separationssagen og­så skulle tage stilling til de bidrag, der skulle betales til sagsøgerne, og der derfor kunne rejses indsigelse om litispendens, for så vidt angik den tyske sag.
The Amtsgericht dismissed that claim as inadmissible, because it was for the Italian court to rule on the separation claim and on the maintenance to be paid to the plaintiffs and thus the plea of lis alibi pendens defeated the German claim.
Oberlandesgerichts dom, hvorved denne afgørelse ophævedes, blev stadfæstet i ankeinstansen.
The decision of the Oberlandesgericht setting aside that judgment was upheld on appeal.
Bundesgerichtshof bekræftede først, at de tyske retter havde international kompetence til at påkende det krav på underholdsbidrag, der var gjort gældende. Også for så vidt angik datterens søgsmål fulgte kompetencen af Bruxelles­konventionens artikel 5, nr. 2.
The Bundesgerichtshof held first that the German courts did have international juris­diction to entertain the claim for maintenance.
Der måtte også træffes realitetsafgørelse om sagsøgernes krav.
That was also true in respect of the
(fortsat 1) nemlig anvendelse uafhængigt af, om der er tale om et sagsanlæg ved den første ret, el­ler den behandler sagen på grundlag af andre bestemmelser.
The rule was in fact applicable irrespective of whether the first court was seised because proceedings had been brought in it or the matter was before the court on the basis of other provisions.
Der kan derfor i sager om underholdsbidrag i princippet også foreligge litispendens, når der er tale om sager, hvorunder flere forskellige krav er kumuleret.
In maintenance cases it therefore covered in principle lis alibi pendens in the context of combined proceedings.
Datteren gjorde i den foreliggende sag selv sit krav på underhold gældende, mens hustruen alene var den berettigede, hvad angik det underholdsbidrag, der skulle fastsættes under separationssagen i Italien, og vel at mærke også, for så vidt som der var tale om midler til det mindreårige barns underhold.
In this case the daughter was claiming mainten­ance on her own behalf, whereas only the spouse could be awarded maintenance in the Italian separation proceedings and that was also the case as far as the means of main­taining a minor of whom the spouse had been given custody were concerned.
Der var herved ikke ta­le om at gøre en andens ret gældende i sit eget navn, men om et krav »ex iure proprio«.
What was involved here was not the assertion by a person in his own name of another person's right, but a claim ex iure proprio.