natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Der var imidlertid ikke for præsidenten fremlagt retsgyldige beviser for, at der var sket forkyndelse for den i Neder­landene bosatte rekvisitus, og begæringen om fuldbyrdelsespåtegning blev derfor afvist, også under henvisning til den nederlandsk­tyske overenskomst af 30. august 1962 om yderligere forenkling af retshjælpsordningen.
Having regard to that circumstance and also to the terms of the Convention of 30 August 1962 between the Netherlands and the Federal Republic of Germany on the Further Simplification of Mutual Legal Assistance, the court held the application inad­missible.
1­47 — Β 5 Præsidenten for Arrondissementsrechtbank Breda, kendelse af 14. februar 1980, firma Gözze mod Vennootschap onder firma Tegro Textiel Import­Export
147 — Β 5 President of the Arrondissementsrechtbank, Breda, Order of 14 February 1980, Firma Gazze ν Vennootschap onder firma Tegro Textiel Import­Export
Det tyske firma Gözze havde opnået udeblivelsesdom afsagt af Landgericht Münster den 31. januar 1979 samt en kendelse om fastsættelse af sagsomkostninger afsagt af samme ret den 7. marts 1979 over et belgisk interessentskab. Interessenskabet havde hjemsted i Belgien, men begge interessenterne boede i Nederlandene.
The German undertaking Gözze had obtained from the Landgericht Münster a judgment in default on 31 January 1979 and a decision determining costs on 7 March 1979 against a trading partnership under Belgian law whose seat was in Belgium and the two partners of which resided in the Netherlands.
Begge retsafgørel­ser blev forkyndt for interessenterne i Nederlandene »ved brevforkyndelse«.
Both judgments were served on the partners in the Netherlands "by postal service".
Præsidenten for Arrondissementsrechtbank i den retskreds, hvor interessenterne havde bopæl, afslog begæringen om fuldbyrdelsespåtegning på de to tyske retsafgørelser.
The President of the Arrondissementsrechtbank for the district in which the partners re­sided refused the application for enforcement of the two German judgments.
Han anførte under henvisning til en tysk forfatter, at forkyndelse i udlandet af et tysk retsligt dokument i henhold til § 199 i Zivilprozessordnung skal foretages ved anmodning til de kompetente myndigheder i den fremmede stat eller den tyske diplomatiske repræsentant i denne stat.
After re­ferring to a German writer, it held that, in accordance with Article 199 of the German Code of Civil Procedure [Zivilprozessordnung], a German court document must be served abroad by means of an application to the competent authorities of the foreign State or to the German diplomatic representative in that State.
Da ingen af delene var sket i det foreliggende tilfælde, forelå der ikke en forskriftsmæssig forkyndelse af de pågældende dokumenter i den betydning, der er forudsat i Bruxelles­konventionen, traktaten af 30. august 1962 til yderligere forenkling af retssamkvemmet mellem Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland og Haag­konventionen om forkyndelse af 15. november 1965 sammenholdt med § 199 i Zivilpro­zessordnung.
As no such application had been made in this case, there was no proper service of the relevant document within the meaning of the Brussels Convention, the Convention of 30 August 1962 between the Netherlands and the Federal Republic of Germany on the Mutual Recognition and En­forcement of Judgments and The Hague Convention of 15 November 1965 on the Serv­ice Abroad of Judicial and Extra­judicial Documents in Civil and Commercial Matters, in conjunction with Article 199 of the Code of Civil Procedure.
Retten traf samme dag i sagerne Riemer mod Van Dijk og M. Schwäbig KG mod Van der Velden og den 12. januar 1981 i sagen Anne­Moden Dieckmann & Horstmann mod Tilburgs Modehuis de Vries BV, hvori der ligeledes var tale om tyske retsafgørelser, lig­nende afgørelser med samme begrundelse. (1­47 — B, slut)
The same court gave similar decisions on identical grounds on the same day in the cases of Riemer ν Van Dijk and M. Schwäbig KG ν Van der Velden, and on 12 January 1981 in the case of Anne­Moden Dieckmann & Horstmann ν Tilburgs Modehuis de Vries BV. which also concerned German judgments. 11­47 — B. end ι
[fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter]
[Enforcement of authentic instruments]
For en notar i Amsterdam blev der den 28. juli 1980 indgået en aftale om langtidsfor­pagtning af et areal i Lanaken kommune (Belgien), det rekreative område »Sunclass Sonnevijver«. Aftalen blev underskrevet af ejeren af arealet, et belgisk selskab med hjemsted i Rekem­Lanaken, og repræsentanten for syv personer bosat i Nederlandene, som var interesserede i en langvarig brugsret i dette rekreative område.
On 28 July 1980 an agreement for a lease of land in the municipality of Lanaken (Belgium), the recreation area known as "Sunclass Sonnevijver", was drawn up before an Amsterdam notary.
I det notarielt bekræftede dokument forpligtede ejeren sig til at give interessenterne bestemte parceller i dette område i forpagtning.
In the notarial instrument the owner undertook to transfer certain plots of land in that area to the persons concerned on a lease.
Som det frem­gik af en påtegning på dokumentet, opfyldte dette betingelserne med hensyn til godtgø­relsen af dets ægthed.
A note endorsed on the instrument confirmed that it satisfied the conditions necessary to establish its authenticity.
1­50 — Β 2 Maastricht, kendelse af 11. november 1981, Zilken og Weber mod Scholl, Nederlandse Jurisprudentie 1982, nr. 466, engelsk oversættelse i [1983] European Commercial Cases 551
Zilken and Weber ν Seholl Nederlandse Jurisprudentie 1982, No 466, English translation in [1983] European Commercial Cases p. 551
Anerkendelse og fuldbyrdelse — begrebet »retsafgørelse« i artikel 25 — beregning af omkostninger ved notarvirksomhed
Recognition and enforcement of costs for notarial services
Officielt bekræftede dokumenter og retsforlig — begrebet »officielt bekræftede doku­menter« i artikel 50 — notarens egen opgørelse over omkostningerne
Authentic instruments and court settlements Article 50 — Notary's own bill of costs
To notarer med hjemsted i Köln havde opstillet en opgørelse over omkostningerne ved deres arbejde for rekvisitus i forbindelse med transport af en fordring.
Two notaries established in Cologne had drawn up a bill of costs for services rendered to the respondent in connexion with the assignment of a debt.
Præsidenten for Rechtbank Maastricht afslog begæringen om meddelelse af fuldbyrdel­sespåtegning.
The President of the Rechtbank, Maastricht, refused the application for an enforcement order.
Han anførte, at »opgørelsen over omkostningerne« hverken er en retsaf­gørelse eller en kendelse vedrørende fastsættelse af omkostninger afsagt af en justitsse­kretær og dermed ikke en retsafgørelse i konventionens artikel 25's forstand.
He held that the bill of costs was not a judgment given by a court or the determina­tion of costs or expenses by an officer of the court, and was therefore not a judgment within the meaning of Article 25 of the Convention.
Lige så lidt er opgørelsen over omkostningerne et officielt bekræftet dokument i konventionens arti­kel 50's forstand; i et sådant dokument skal en aftale truffet af parterne fastholdes ved hjælp af en embedsmand, som ikke selv er part i aftalen.
Nor was the bill of costs an auth­entic instrument within the meaning of Article 50 of the Convention, in which an agree­ment concluded by the parties was recorded by an official who was not himself a party to the agreement.
I den foreliggende opgørelse blev der imidlertid kun fastslået noget, der vedrørte embedsmanden selv.
On the contrary, the bill in question merely established something con­cerning the official himself.
Den omstæn­dighed, at en opgørelse over omkostninger udstedt af en notar efter tysk ret kan erklæres eksigibel, gør den dog ikke til et officielt bekræftet dokument i konventionens forstand.
The fact that under German law a notary's bill of costs could be declared enforceable did not make it an authentic instrument for the purposes of the Convention.
Officielt bekræftede dokumenter og retsforlig — forlig indgået for en tysk ret den 5. novem­ber 1969 og forsynet med fuldbyrdelsespåtegning — nyt sagsanlæg i Belgien — ikke tilladt
Authentic instruments and court settlements — Settlement approved and made enforceable by a German court on 5 November 1969 — Fresh action in Belgium — Fresh action barred
I denne dom blev det statueret, at domskonventionen er til hinder for, at en part, der i en kontraherende medlemsstat har opnået en for ham gunstig retsafgø­relse, som i henhold til konventionens artikel 31 kan forsynes med fuldbyrdelsespåteg­ning i en anden kontraherende stat, ved en ret i denne sidste stat nedlægger påstand om, at den anden part i sagen dømmes til noget, hvortil han allerede er dømt i den først­nævnte stat.
He did so having regard to the judgment of the Court of Justice of the European Communities of 30 November 1976 (Case 42/76 De Wolf ν Harry Cox B. V. [1976] ECR 1759: see 1­25.0 — A I, above) which was to the effect that the provisions of the Brussels Convention prevent a party who has obtained a judgment in his favour in a Contracting State, being a judgment for which an order for enforcement under Article 31 of the Convention may be issued in another Contracting State, from making application to a court in that other State for a judgment against the other party in the same terms as the judgment delivered in the first State.
1­51 — B 2 Cour d'appel de Paris, dom af 25. november 1977, Hallais mod Kunz
1­51 — Β 2 Cour d'Appel, Paris, Judgment of 25 November 1977, Halláis ν Kunz
Anvendelsesområde — retsforlig angående forældremyndighed og underholdspligt under skilsmissesag —fuldbyrdelse af krav på underholdsbidrag i en anden kontrahe­rende stat — konventionen fandt anvendelse på krav på underholdsbidrag
Scope — Court setliemeni concerning custody and maintenance during divorce proceedings — Enforcement of maintenance claims in another Contracting Siale — Ap­plicability of Convention to maintenance claims affirmed
Officielt bekræftede dokumenter og retsforlig — hindringer for fuldbyrdelse — mod­strid med grundlæggende retsprincipper ¡fuldbyrdelsesstaten —forelå ikke i et tilfælde, hvor en advokat indenfor sin fuldmagt indgik et retsforlig i en skilsmissesag
Authentic instruments and court settlements — Reasons for refusing enforcement — Contrary to public policy in the Siale where enforcement is sought — Not so where a lawyer, acting within the terms of his mandate, agrees to a court seulement in divorce proceedings
1968 ­ ARTIKEL 51 fortsat 1) bruar 1976.
1968 - ARTICLE 51
Forholdet til andre konventioner — Haag­konventionerne af 1958 og 1973 om fuld­byrdelse af afgørelser vedrørende underholdspligt
Authentic instruments and court settlements nance for children — Enforcement procedure
Præsidenten tog begæringen til følge på grundlag af Bruxelles­konventionen. konven­tionen fandt i princippet anvendelse; underholdsforpligtelser var ikke udelukket fra dens anvendelsesområde.
The President granted the application on the basis of the Brussels Convention. He held that the Convention was in principle applicable; obligations to pay maintenance were not excluded from its scope.
Hvad angik konventionens artikel 57 anførte han, at Haag­konventionen af 15. april 1958 om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser vedrø­rende underholdspligt over for børn ikke fandt anvendelse i det foreliggende tilfælde, da den ifølge artikel 2 ikke gjaldt for retsforlig; lige så lidt fandt Haag­konventionen af 2. oktober 1973 om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser om underholdsbidrag an­vendelse, da Forbundsrepublikken Tyskland ikke havde tiltrådt denne konvention.
As regards Article 57 of the Convention, he held that the Hague Convention of 15 April 1958 on the Recognition and Enforcement of Decisions relating to Maintenance Obligations in respect of Children did not apply in this case be­cause according to Article 2 it did not cover court settlements; nor was the Hague Con­vention of 2 October 1973 on the Recognition and Enforcment of Decisions relating to Maintenance Obligations applicable because the Federal Republic of Germany was not a party to that Convention.
Præsidenten kom derefter ind på spørgsmålet, om Bruxelles­konventionens artikel 51 skulle fortolkes indskrænkende i den forstand, at den kun omfattede forlig, hvori andre bidragsberettigede end børn tilkendtes bidrag.
The President then considered whether Article 51 of the Brussels Convention should be interpreted restrictively as covering only settlements in which persons other than chil­dren were awarded maintenance.
Begæring om fuldbyrdelsespåtegning på afgørelserom børnebidrag skal i henhold til artikel6 i Haag­konventionen af 1958 og i henhold til de nederlandske gennemførelsesbestemmelser i artiklerne 985 ff. i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering indgives til Rechtbank, som skal tilsige modparten til at give møde.
According to Article 6 of the Hague Convention of 1958 and the rules by which it was implemented in the Netherlands, contained in Arti­cle 985 el seq. of the Code for Civil Procedure [Wetboek van Burgerlijke Rechtsvorder­ing], applications for the enforcement of judicial decisions relating to maintenance obli­gations in respect of children must be made to the Rechtbank, which was required to summon the opposite party to appear.
Derimod er det \eaforligi Bruxelles­konventionens forstand tilstrækkeligt med en begæring til præsidenten for Rechtbank, som i henhold til konventionens arti­kel 33 sammenholdt med den nederlandske gennemførelseslov af 4. maj 1972 kan nøjes med at forsyne udskriften af den udenlandske afgørelse med fuldbyrdelsespåtegning, uden at det er nødvendigt at give rekvisitus lejlighed til at udtale sig.
On the other hand, in the case of settlements with­in the meaning of the Brussels Convention it was sufficient for an application to be made to the President of the Rechtbank, who, according to Article 33 of the Convention in conjunction with the Netherlands Law of 4 May 1972 by which it was implemented, was required only to endorse a copy of the foreign judgment with the enforcement order, without his being required to hear the respondent.
Præsidenten sva­rede ja til spørgsmålet om, hvorvidt konventionens forfattere kunne have haft til hensigt at gøre det muligt at benytte den enkle procedure i Bruxelles­konventionen ved retsfor­lig om børnebidrag, mens den komplicerede procedure i artikel 985 ff. i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering for afgørelsernes vedkommende var blevet bibeholdt i den nævnte Haag­fuldbyrdelseskonvention af 1973.
The President answered in the affirmative the question whether the authors of the Convention could have intended to prescribe the simple method laid down in the Brussels Convention for court settlements concerning the maintenance of children, whereas for judgments the complicated proce­dure under Articles 985 el seq. of the Netherlands Code of Civil Procedure was also re­tained in the aforesaid Hague Convention of 1973.
Hverken Bruxelles­konventionens ord­lyd, dens tilblivelseshistorie eller de forklarende bemærkninger til denne konvention gjorde det nødvendigt at begive sig ind i en blindgyde, dvs. sætte sig i en situation, hvori fuldbyrdelsen af et retsforlig af den her omhandlede art var umulig, ved at begrænse be­grebet »forlig« til sådanne forlig, hvori andre personer end børn blev tilkendt under­holdsbidrag.
Neither the wording of the Brussels Convention and its history nor the commentaries on that Convention required the term "settlement" to be restricted to settlements in which persons other than children were granted maintenance, so as to render impossible the enforcement of a court settlement such as that concerned here.
Præsidenten anførte endelig, at han uagtet den nævnte nederlandske gennemførelseslov af 1972, som tillader meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning uden videre, havde anset det for at være på sin plads at begrunde kendelsen.
Finally, the President also held that, notwithstanding the aforesaid Netherlands Law of 1972 by which the Convention was implemented and which permitted him simply to
154 — A 1 Dom af 13. november 1979 '), sag 25/79, Sanicentral GmbH mod Collin (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Frankrigs Cour de cassation), Sml. 1979, s. 3423 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat F. Capotorti, s. 3431)
154 — A 1 Judgment of 13 November 1979,' Case 25/79, Sanicenlral GmbH ν Collin [1979] ECR 3423 (Preliminary ruling requested by the French Court of Cassation) Advocate General: F. Capotorti (p.3431)
Anvendelsesområde — omfattede retsområder — arbejdsretlige forhold
Scope — Areas of law encompassed — Employment law 2.
Overgangsbestemmelser — retssager, anlagt efter konventionens ikrafttræden — tid ligere indgåede værnetingsaftaler, som måtte anses for ugyldige efter de ved indgåelsen gældende nationale lovbestemmelser — gyldige
Transitional provisions — Judicial proceedings instituted after the entry into force of the Convention — Prior clauses conferring jurisdiction which according lo national rules in force at the time of the agreement were void — Held valid
I denne sag var forholdet det, at en arbejdsaftale, som var indgået den 27. oktober 1971 mellem en i Frankrig bosat arbejdstager og et tysk selskab, som havde antaget arbejdstageren til arbejde i Forbundsrepublikken Tyskland, indeholdt en væmetingsklausul, hvorefter en tysk ret var kompetent.
A contract of employment which was concluded on 27 October 1971 between a worker who was resident in France and a German company which had engaged him to work in the Federal Republic of Germany contained a clause conferring jurisdiction upon a German court.
Efter at aftalen var blevet ophævet den 8. december 1971, anlagde arbejdstageren den 27. november 1973 sag mod sin tidligere arbejdsgiver ved Tribunal d'instance de Molsheim med påstand om betaling af nærmere bestemte be løb.
Following the breach of that contract of employment on 8 December 1971 the worker brought an action on 27 November 1973 in the Tribunal d'Instance, Molsheim, claiming payment of certain sums from his former employer.
Det tyske firmas indsigelse om, at retten savnede stedlig kompetence, blev ikke lagt til grund, idet retten under henvisning til artikel 14 i Code civil og artikel R 517-1 i Code du Travail anførte, at værnetingsaftalen var ugyldig.
The German company's plea that the French court had no jurisdiction was dismissed by that court on the ground that under Article 14 of the French Civil Code and Article R 517-1 of the Labour Code the clause conferring jurisdiction contained in the contract of employment was void.
Selskabet indankede denne afgørelse for Cour d'appel de Colmar og gjorde gældende, at værnetingsaftalens gyldighed alene skulle bedømmes efter bestemmelserne i konventionen af 1968.
In its appeal against that decision, Sanicentral maintained that the validity of a clause conferring jurisdiction was to be determined solely by reference to the provi­sions of the 1968 Convention.
Cour d'appel de Colmar stadfæstede underinstansens afgørelse ved dom af 23. september 1976 med den begrundelse, at konventionen først var trådt i kraft i Frankrig efter indgåelsen af den omtvistede arbejdskontrakt og derfor ikke fandt anvendelse.
The appeal was dismissed by the Cour d'Appel, Colmar, in a judgment of 23 September 1976, on the ground that the Convention did not enter into force in France until after the conclusion of the contract of employment in question.
Det tyske selskab indankede derefter sagen for Cour de cassation (afdelingen for arbejds- og socialretlige sager), som drøftede, hvorvidt konventionens artikel 17 vedrørende værnetingsaftaler kunne finde anvendelse på arbejdskontrakter, indgået inden konventionen, eller »om konven tionens bestemmelser, i det omfang de vedrører beskyttelsen af lønmodtagere, også gæl-
Sanicentral appealed to the French Cour de Cassation (Social Chamber), which consid­ered whether Article 17 of the Convention, concerning agreements conferring jurisdic­tion, applied to contracts of employment concluded before the Convention entered into force, or whether "in so far as they concern the protection of employed workers [the provisions of the Convention] relate to the very substance of agreements and must be
1968 - ARTIKEL 54 fortsat I) der for selve aftalernes indhold og kun bør have virkning for kontrakter indgået efter konventionens ikrafttrædelse«; Cour de cassation forelagde derfor ved dom af 10.januar 1979 Domstolen følgende spørgsmål :
D given effect only in relation to subsequent contracts". By a judgment dated 10 January 1979 the Cour de Cassation accordingly referred the following question to the Court of Justice:
»Må Bruxelles-konventionens artikel 17 i medfør af dennes artikel 54 fremtidig føre til, at værnetingsklausuler i en arbejdskontrakt indgået før den 1. februar 1973, og ugyldige efter den da gældende nationale lovgivning, uanset datoen for parternes af taler eller det omstridte arbejdes udførelse, er gyldige, når retssagen er anlagt efter den 1. februar 1973?«
"Whether, in application of Article 54 of the Brussels Convention, Article 17 ofthat Convention must be interpreted to mean that, when proceedings have been commenced after 1 February 1973, clauses conferring jurisdiction inserted into a contract of employment concluded before 1 February 1973 which would have been regarded as void by the internal legislation in force at that time must henceforward be deemed to be valid, regardless of the date of the agreements between the parties and the date of the performance of the work in question."
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 3 — 7):
In reply to that question, the Court of Justice held as follows (paragraphs 3 to 7 of the decision):
»3 Det fremgår af dette spørgsmål, at Cour de cassation med rette lægger til grund, at arbejdsretlige forhold omfattes af konventionens saglige anvendelsesområde, og at tvister i forbindelse med en arbejdskontrakt, indgået før den 1. februar 1973, falder ind under nævnte konvention, herunder dens artikel 17 om værnetingsaftaler.
"3 It follows from this question that the Cour de Cassation rightly accepts that employment law comes within the substantive field of application of the Convention and that litigation arising out of a contract of employment concluded after 1 February 1973 is subject to the Convention and particularly to Article 17 thereof relating to prorogation of jurisdiction.
4 Da arbejdskontrakten blev ophævet den 8. december 1971, men retssagen først an lagt den 27. november 1973, altså efter konventionens ikrafttræden, er Cour de cas sation kommet i tvivl om rækkevidden af konventionens artikel 54, som bestemmer, at 'bestemmelserne i denne konvention finder kun anvendelse på retssager, der er an lagt ... efter konventionens ikrafttræden', og retten har derfor spurgt, om en væmetingsklausul i en arbejdskontrakt, som efter fransk lovgivning var ugyldig inden 1. februar 1973, bliver gyldig ved konventionens ikrafttrædelsestidspunkt.
In view of the fact that the contract of employment was broken off on 8 De cember 1971 and that the judicial proceedings were not commenced until 27 No vember 1973, that is, after the Convention had come into force, the Cour de Cassation is concerned as to the meaning of Article 54 of the Convention which provides that 'the provisions of this Convention shall apply only to legal proceedings instituted and to documents formally drawn up or registered as authentic instruments after its entry into force' and ask whether the clause in the contract of employment confer ring jurisdiction, which could have been regarded under French legislation prior to 1 February 1973 as being void, recovers its validity at the date of the entry into force of the Convention.