natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Retten udsatte imidlertid sin afgørel­
The court in the Netherlands deferred judg­ment.
Retten tog først stilling til, om kendelsen var en retsafgørelse i domskonventionens art. 25's forstand, og anførte herved, at det fremgik af rapporten om konventionen, at også en kendelse om fastsættelse af sagsomkostninger truffet af justitssekretæren i med­før af § 104 i den tyske civilproceslov måtte betragtes som en retsafgørelse.
The court considered, first, whether the decision was a judgment within the meaning of Article 25 of the Brussels Convention and stated that, according to the [Jenard] Report on the Convention, that term included a determination of costs or expenses by an officer of the court under Article 104 of the German Zivilprozessordnung [Code of Civil Proce­dure].
Denne be­stemmelse vedrørte imidlertid det forhold, at den tabende part pålægges at betale sagens omkostninger, hvorimod det i det foreliggende tilfælde drejede sig om en kendelse i medfør af § 19 i Bundesgebührenordnung für Rechtsanwälte (forbundsloven om advo­katsalærer) om det salær, en advokat kan kræve af sin egen mandant. Det ville imidler­tid være i strid med konventionens formål at udelukke en sådan kendelse — der var truf­fet på samme måde som, og for hvilken der også gjaldt samme bestemmelser som for en kendelse ifølge den tyske civilproceslovs § 104 — fra at blive taget i betragtning med hen­blik på fuldbyrdelse i medfør af konventionen.
That provision concerned, of course, an order for costs against the unsuccessful party whereas the present case involved a decision issued under Article 19 of the Bundes­gebührenordnung für Rechtsanwälte [Federal Regulation on Lawyers' Fees] concerning the fees owed to a lawyer by his own client.
Det fremgik af de forelagte dokumenter, at selve kendelsen var forkyndt, men ikke at rekvisitus i fuldbyrdelsessagen — som foreskrevet i § 19, stk. 2, i Bundesgebührenord­nung für Rechtsanwälte — havde fået lejlighed til at tage til genmæle.
From the documents tendered to the Court it appeared that although the decision itself had been served it was not apparent that the respondent had been heard as provided for by Article 19 (2) of the Bundesgebührenordnung für Rechtsanwälte.
Såfremt der ikke
See also 1­57 — Β 7, infra.
Udsendelse l/februar 1981
Issue 1/February­ 1981
Fuldbyrdelse — udeblivelsesdom — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) —for­skriftsmæssigforkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen (artikel 27, nr. 2) — kriterium — ikke blot en henvisning til national ret — konventioner mellem de på­gældende stater — krav om oversættelse af det processkrift, der skal forkyndes eller medde­les — betingelser i forholdet Belgien/Forbundsrepublikken Tyskland
Enforcement — Judgment in default — Reasons for refusing enforcement (second para­graph of Article 34) — Due service of the document which instituted the proceedings (Arti­cle 27 (2)) — Criteria — Not mere reference to national law — Regard to be had to conven­tions concluded between the States concerned — Necessity for a translation of the docu­ment which required to be served — Requirements as between Belgium and the Federal Republic of Germany
I denne sag gav Oberlandesgericht debitor medhold i en appel af en afgørelse om at meddele fuldbyrdelsespåtegning på en udeblivelsesdom afsagt af en belgisk ret. Det var ifølge artikel 27, stk. 2, jfr. artikel 34, stk. 2, i domskonventionen udelukket at fuldbyrde dommen i Forbundsrepublikken, da det indledende processkrift i sagen ikke var blevet forskriftsmæssigt forkyndt eller meddelt for rekvisitus i fuldbyrdelsessagen.
The Oberlandesgericht allowed an appeal by the debtor against the issue of an order for the enforcement of a judgment given in default by a Belgian court.
EF­Domstolen havde gentagne gange i forbindelse med fortolkningen af konventionen ikke alene lagt vægt på de pågældende staters nationale lovgivning, men på konventio­nens målsætning og opbygning samt de almindelige retsgrundsætninger, der fremgår af alle de nationale retsordener under ét.
In interpreting the Convention, the Euro­pean Court of Justice had repeatedly focused not only on the national law of the States concerned but had also taken into consideration the objectives and the scheme of the Convention as well as general legal principles drawn from all of the national legal sys­tems.
Ved bedømmelsen af den i artikel 27, nr. 2, nævnte forkyndelse eller meddelelse måtte der under alle omstændigheder tages hensyn til overenskomster mellem de pågældende stater, særlig Haag­civilproceskonventionen af 1. marts 1954.
At all events, in considering the service to which Article 27 (2) referred, regard must be had to conventions concluded between the States concerned, particularly the Hague Convention on civil procedure of 1 March 1954.
Sidstnævnte konventions bestemmelser var i det foreliggende tilfælde ikke iagttaget. En gyldig formløs forkyndelse i henhold til Haag­konventionens art. 2 var ikke foretaget, da modtageren ikke havde fået lejlighed til at betragte processkriftet
The provisions ofthat conven­tion had not been satisfied in the present case.
Fuldbyrdelse — udeblivelsesdom — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) —for­skriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen (artikel 27, nr. 2) — forkyndelse eller meddelelse af en ikke­oversat stævning — efterprø­velse af rettidigheden i forholdet Belgien/Italien
Enforcement — Judgment in default — Reasons for refusing enforcement (second para­graph of Article 34) — Due service in sufficient time of the document which instituted the proceedings (Article 27 (2)) — Service of a statement of claim which was not translated — Consideration of "sufficient time" as between Belgium and Italy.
Appellanten i fuldbyrdelsessagen gjorde i dette tilfælde indsigelse mod, at der blev meddelt fuldbyrdelsespåtegning på en i Belgien afsagt udeblivelsesdom.
The appellant challenged the issue of an order for the enforcement of a judgment given against it by default in Belgium.
Appellanten gjorde gældende, at stævningen og indkaldelsen ikke var blevet forkyndt i så god tid, at firmaet havde kunnet varetage sine interesser; i øvrigt havde processkriftet, der var affattet på nederlandsk, ikke været ledsaget af en oversættelse til italiensk.
The appellant contended that the statement of claim and summons had not been served upon it in sufficient time to enable it to arrange for its defence and, moreover, that no Italian translation had accompanied the document, which was in Dutch.
Corte d'ap­pello stadfæstede imidlertid afgørelsen.
The appeal was dismissed.
Retten anførte, at en hindring for fuldbyrdelsen af den belgiske dom i det foreliggende tilfælde kun kunne fremgå af domskonventionens artikel 27, nr. 2.
The Court stated that if the Belgian judgment in this case were not to be enforceable that could only be as a result of Article 27 (2) of the Brussels Convention.
Forkyndelsen af det indledende processkrift i sagen var imidlertid rettidig i den nævnte bestemmelses for­stand, hvorved bemærkedes, at appellanten ikke havde hævdet, at den ikke skulle have været forskriftsmæssig.
The regularity of the service of the document which instituted the proceedings was not disputed by the ap­pellant and service had been effected "in sufficient time" within the meaning ofthat pro­vision.
Mellem forkyndelsen af stævningen og indkaldelsen (27.9. 1975) og retsmødet (7.11.
Service of the statement of claim and summons (27 September 1975) and the date for the hearing (7 November 1975) were separated by a period of 41 days, which had to be regarded as sufficient for the preparation of a defence.
1975) lå et tidsrum på 41 dage, hvilket måtte anses for tilstræk­keligt til forberedelsen af forsvaret i sagen.
The appellant's contention that it had not been possible to have the statement of claim and summons, which were served on it only in Dutch, translated in time did not lead to any different conclusion.
Når appellanten heroverfor henviste til, at det ikke havde været muligt rettidigt at lade stævningen og indkaldelsen, der alene var blevet forkyndt som affattet på nederlandsk, oversætte, kunne dette ikke føre til en anden bedømmelse.
It had been established that the appellant had had commercial relations with the Belgian respondent.
Det stod fast, at appellanten havde stået i forretningsforbindelse med den belgiske modpart; appellanten måtte derfor i Italien eller i Belgien have betjent sig af en sprogkyndig mellemmand.
The appellant must therefore have used some linguistically qualified inter­mediary in either Italy or Belgium. It could have got in touch with that intermediary and thus have obtained an understanding of the contents of the document with which it had been served.
Denne havde appellanten kunnet sætte sig i forbin­delse med og havde således kunnet skaffe sig klarhed over indholdet af de forkyndte do­
Further, the mere fact that the statement of claim and the summons were written in Dutch did not give the appellant any ground of appeal.
(fortsat 1) kumenter.
1968 - ARTICLE 27 (2)
Det måtte i denne forbindelse tages i betragtning, at sagsøgte havde måttet lade stævningen og indkaldelsen oversætte, før det — ved antagelse af en advokat i sagsøgtes hjemland og en advokat i domsstaten — havde været muligt at forberede forsvaret.
(continued 1) count had been taken of the fact that the defendant had had to have the statement of claim and summons translated before it had been able to arrange for its defence by in­structing an Italian lawyer as well as one practising in the State in which the judgment was given.
[uforenelighed med en afgørelse i den stat, begæringen rettes til]
[Judgment irreconcilable with a judgment in the State where recognition is sought]
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — uforenelighed med en retsafgørelse truffet i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 3) — ikke tilfældet, såfremt der ved fuldbyrdelsen af de to afgørelser kan ske modregning
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article 34) — Whether Judgment irreconcilable with a judgment in the State where enforcement is sought (Article 27 (3)) — Not irreconcilable where set­off is possible if both judgments are enforced
Fuldbyrdelse — udeblivelsesdom — hindringer for fuldbyrdelse — rettidig forkyn­delse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen (artikel 27, nr. 2) — krite­rium — sagens faktiske omstændigheder — fuldbyrdelsesstatens retsplejeregler uden betydning
Enforcement — Judgment in default — Reasons for refusing enforcement — Serv­ice in sufficient time of the document which instituted the proceedings (Article 27(2)) — Criteria — Facts and circumstances of each case — Rules of procedure in the State where enforcement is sought irrelevant
Et nederlandsk selskab havde den 2. maj 1974 erhvervet udeblivelsesdom ved Arrondis­sementsrechtbank Roermond over et i Frankrig hjemmehørende selskab til betaling af købesummen for en leverance på 2 000 stk. fjerkræ.
On 2 May 1974 a company incorporated in the Netherlands obtained a judgment, which was given in default of appearance, from the Arrondissementsrechtbank, Roermond, or­dering a French company to make payment of the purchase price of 2 000 chickens which had been delivered to it.
Stævningen med indkaldelse til at give møde på første tægtedag den 4. april 1974 blev forkyndt for den franske sagsøgte den 25. marts 1974.
The statement of claim and summons to appear on 4 April 1974 had been served on the French defendant on 25 March 1974.
Den 7. oktober 1974 blev det franske selskab ved Tribunal de grande instance de Laval (Frankrig) dømt til at betale den endelige erhverver af fjerkræet erstat­ning på grund af mangler.
On 7 October 1974, in an action before the Tribunal de Grande Instance, Laval (France), the French company was ordered to pay damages to the ultimate purchaser of the poultry since the quality of the poultry had been defective.
I den samme retsafgørelse blev det nederlandske selskab dømt til at betale det franske selskab godtgørelse herfor.
In the same judgment the Dutch company was ordered to pay damages to the French company.
Herefter blev der meddelt den nederlandske udeblivelsesdom fuldbyrdelsespåtegning. Denne afgørelse blev stadfæ­stet den 10. marts 1976 af Cour d'appel d'Angers.
Subsequently, an order was issued for the enforcement in France of the judgment given in default in the Netherlands and an appeal against that order was dismissed by the Cour d'Appel, Angers, on 10 March 1976.
Det franske selskab indankede sidst­nævnte afgørelse til kassation og gjorde navnlig gældende, at Cour d'appel havde tilside­sat konventionens artikel 5, artikel 20, artikel 27, nr. 3, og artikel 27, nr. 2.
The French company then appealed to the Cour de Cassation on the ground that, in particular, the Cour d'Appel had misapplied Articles 5, 20, 27 (2) and 27 (3).
Heri fik selska­bet ikke medhold.
The ap­peal was unsuccessful.
En sådan efterprøvelse ville kun kunne ske, såfremt konventionens artikler 7—16 ikke var overholdt, hvilket appellanten ikke havde gjort gældende.
Such a review was possible only where there had been an infringement of Arti­cles 7 to 16 of the Convention and in the present case even the appellant itself did not maintain that.
Afgørelsen fra Cour d'appel var heller ikke i strid med konventionens artikel 27, nr. 3, hvorefter en retsafgørelse ikke kan anerkendes, »såfremt [den] er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til«.
Nor did the judgment of the Cour d'Appel infringe Article 27 (3) of the Convention, which provides that a judgment shall not be recognized if it is "irreconci­
(fortsat 1) fordrings beløb.
(continued 1) lable with a judgment given in a dispute between the same parties in the State in which re cognition is sought".
Ifølge Cour de cassation tillod dette den fortolkning, at de to afgørelser ikke var »uforenelige« i den nævnte bestemmelses forstand.
In the view of the Cour de Cassation, those findings could be interpreted as meaning that the two judgments were not "irreconcilable" within the meaning of the said provision.
Den anfægtede afgørelse var endelig heller ikke i strid med konventionens artikel 27, nr. 2, af den grund, at det deri antoges, at en indkaldelse med et varsel på 10 dage — kortere end ved franske retter — var tilstrækkelig til, at sagsøgte kunne varetage sine interesser.
Finally, the judgment under appeal did not misapply Article 27 (2) of the Convention by regarding the period of 10 days' notice, which was shorter than the period allowed in proceedings before French courts, as sufficient for the purpose of arranging a defence.
Cour d'appel havde kunnet træffe endelig afgørelse af, om appellanten havde modtaget det indledende pro­cesskrift i sagen i så god tid, at appellanten kunne varetage sine interesser, på grundlag af sagens faktiske omstændigheder og uden at være bundet af de frister, der var fastsat i national fransk ret.
It was possible for the Cour d'Appel to give a conclusive answer to the question whether the appellant had received the document which instituted the proceedings in sufficient time to enable it to arrange for its defence on the basis of the facts and circumstances of the case and with out regard to the periods provided for by French municipal law.
[afvigende afgørelse af et præjudicielt spørgsmål inden for familie­ eller arveretten]
[Conflicting decision on a preliminary question concerning family law, wills or succession]
Anerkendelse — hindring — præjudicielt spørgsmål om enfysisk persons retlige status (ar­tikel 27, nr. 4) — afvigende afgørelse ved anvendelse af anerkendelsesstatens internatio­naleprivatret — ingen anerkendelse af domsstatens retsafgørelse
Recognition — Grounds for not recognizing — Preliminary question concerning the status of natural persons (Article 27 (4)) — Conflicting decision if the rules of private international law of the State in which recognition is sought are applied — No recognition of the for­eign judgment
Denne sag angik en ægteskabsretlig tvist mellem nederlandske statsborgere.
This case concerned a matrimonial dispute between two nationals of the Netherlands.
Arrondisse­mentsrechtbank Amsterdam havde den 10. januar 1974 i en af hustruen anlagt sag afsagt dom til skilsmisse efter nederlandsk ret på grund af, at forholdet mellem ægtefællerne måtte anses for »varigt ødelagt« (duurzame ontwrichting), og dømt ægtemanden til at betale hustruen et månedligt underholdsbidrag på 1 200,— HFL.
In an action at the instance of the wife, the Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, on 10 January 1974 granted a decree of divorce in accordance with the law of the Nether­lands on grounds of irretrievable breakdown ("duurzame ontwrichting") and ordered the husband to pay to the wife Hfl 1 200 per month as maintenance.
Inden afsigelsen af denne dom havde ægtemanden anlagt skilsmissesag ved Tribunal de grande instance de Créteil i Frankrig, hvor ægtefællerne havde boet i længere tid.
Prior to the giving of that judgment, the husband, for his part, had brought an action of divorce in the Tribu­nal de Grande Instance, Créteil (France), where the couple had lived for a long time.
Dommen fik retskraft.
The judgment be­came final.
I mellemtiden havde manden i Nederlandene appelleret dommen fra Arrondissements­rechtbank og under henvisning til den franske dom nedlagt påstand om ophævelse af skilsmissedommen og underholdspligten.
Meantime, the husband had lodged an appeal in the Netherlands against the judgment of the Arrondissementsrechtbank, in which he sought, under reference to the French judgment, to have the divorce and maintenance order quashed.
Gerechtshof Amsterdam imødekom ikke på noget punkt den under anken nedlagte påstand. Retten anførte, at en i udlandet afsagt skilsmissedom for nederlandske statsborgere kun kunne anerkendes i Nederlandene, så­fremt den var afsagt afgrunde, der også efter nederlandsk ret kunne anses for tilstrække­lige til skilsmisse, eller såfremt den i det mindste var afsagt på grundlag af faktiske om­stændigheder, som efter nederlandsk ret havde kunnet føre til en skilsmisse.
The Gerechtshof dis­missed the appeal in its entirety and stated that a foreign judicial order divorcing two citizens of the Netherlands could only be recognized in the Netherlands if it proceeded upon grounds which were regarded by the law of the Netherlands as sufficient grounds for divorce or, at least, if it was based upon facts which could have led to a divorce under the law of the Netherlands.
Disse forud­sætninger var ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde; den af den franske ret statuerede »injure grave« var ikke tilstrækkelig til at begrunde en »duurzame ontwrichting« af æg­teskabet.
Those conditions were not satisfied in the instant case since the "injure grave" found by the French court was not sufficient to establish "duurzame ontwrichting" of the marriage.
(fortsat 1) ganske vist omfattet af domskonventionen, skønt begge parter ved retssagens begyndelse havde haft bopæl i domsstaten.
The Brussels Convention applied to that decision although at the commencement of the litigation both parties were domiciled in the State in which judgment was given.
Konventionens artikel 27, nr. 4, bestemte imidlertid, at en retsafgørelse ikke kan anerkendes, »såfremt retten i domsstaten ved sin afgørelse har afgjort et præjudicielt spørgsmål om fysiske personers retlige status... i modstrid med en bestemmelse i den internationale privatret i den stat, som begæringen rettes til, med­mindre afgørelsen fører til samme resultat som i det tilfælde, hvor bestemmelserne i sidstnævnte stats internationale privatret havde været anvendt«.
However, under Article 27 (4) of the Convention a judgment shall not be recognized "if the court of the State in which the judgment was given, in order to arrive at its judgment, has decided a preliminary question concerning the status... of natural persons ... in a way that conflicts with a rule of the private inter national law of the State in which recognition is sought, unless the same result would have been reached by the application of the rules of private international law of that State".
Da nederlandsk inter­national privatret førte til, at nederlandsk materiel ret skulle have været lagt til grund med hensyn til skilsmissen, og ægteskabet ifølge disse regler derfor ikke havde kunnet opløses på grund af de omstændigheder, som den franske ret havde lagt til grund — det præjudicielle spørgsmål skulle altså have været afgjort anderledes — ville ægtemandens underholdspligt fortsat have bestået, dvs. at afgørelsen ville være faldet anderledes ud.
Since, if Dutch private international law were applied, the divorce would have been governed by the substantive law of the Netherlands and since, under that law, the marriage could not have been dissolved on the basis of the facts found by the French court — that is to say, the preliminary question would thus have had to be decided otherwise — the obligation of the husband to maintain the wife would have continued and the decision would therefore have been different.
[efterprøvelse af kompetencen i særlige tilfælde]
[Examination as to jurisdiction in particular cases]
Anerkendelse og fuldbyrdelse —fremgangsmåde — efterprøvelse af domsstatens domstoles kompetence — grænser — særregler for sager mod personer med bopæl i Luxembourg — rækkevidde
Recognition and enforcement — Procedure — Review of the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given — Limits — Special provision in relation to actions against persons domiciled in Luxembourg — Scope
I denne sag ophævede Cour supérieure de justice en afgørelse, hvorved det var blevet besluttet ikke at meddele fuldbyrdelsespåtegning på en tysk udeblivelsesdom, idet den anførte, at retten eller myndigheden i den stat, som begæringen rettedes til, ifølge kon­ventionens artikel 28 ikke måtte efterprøve domsstatens domstoles kompetence, hvilket dog ikke gjaldt i de tilfælde, der var nævnt i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5, der indeholdt præceptive kompetenceregler eller regler om enekompetence.
The court quashed a decision refusing to issue an order for the enforcement of a German judgment given in default and held that, under Article 28 of the Convention, the court or authority of the State in which recognition was sought could not review the jurisdic­tion of the court of the State in which the judgment was given except in the cases covered by Sections 3,4 and 5 of Title II, which contained mandatory or exclusive provisions on jurisdiction.
Desuden fremgik det klart af artikel 28, stk. 3, at kompetencereglerne ikke var omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper.
Furthermore, the third paragraph of Article 28 clearly stated that the test of public policy referred to in Article 27 (1) could not be applied to the rales relating to jurisdiction.
Den ordinære kompetence i sager om kontraktsforhold i medfør af artikel 5, nr. 1, måtte ikke efterprøves af retten i den stat, som begæringen rettedes til, og endvidere indeholdt den som bilag til konventionen knyttede protokol, hvorefter enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan rejse indsigelse mod den pågældende rets kompetence, ingen fravigelse af dette princip.
The ordinary jursidiction in actions in contract under Article 5 (1) could not be reviewed by the court of the State in which recognition was sought; the Protocol to the Conven­tion, which provided that any person domiciled in Luxembourg who was sued in a court of another Contracting State pursuant to Article 5(1) might refuse to submit to the juris­diction ofthat court, did not involve any departure from that principle.
Fuldbyrdelse — begæring (artikel 34) — afvisning kun af de udtømmende opregnede grunde (artiklerne 27 og 28) — ingen efterprøvelse af, om retten i domsstaten var kompetent efter konventionen og/eller havde tilsidesat artikel 20
Enforcement — Application (Article 34) — Refusal only for the reasons exhaustively listed in Articles 27 and 28 — No examination of the question whether the court of the State in which judgment was given had jurisdiction under the Convention or whether it complied with Article20