natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ifølge Cour de cassation tillod dette den fortolkning, at de to afgørelser ikke var »uforenelige« i den nævnte bestemmelses forstand.
In the view of the Cour de cassation, those findings could be interpreted as meaning that the two judg­ments were not 'irreconcilable' within the meaning of the said provision.
Den anfægtede afgørelse var endelig heller ikke i strid med konventionens artikel 27, nr. 2, af den grund, at det deri antoges, at en indkaldelse med et varsel på 10 dage — kortere end ved franske retter — var tilstrækkelig til, at sagsøgte kunne varetage sine interesser.
Finally, the judgment under appeal did not misapply Article 27(2) of the Convention by regarding the period of 10 days' notice, which was shorter than the period allowed in proceedings before French courts, as sufficient for the purpose of arranging a defence.
Cour d'appel havde kunnet træffe endelig afgørelse af, om appellanten havde modtaget det indledende processkrift i sagen i så god tid, at appellanten kunne varetage sine in­teresser, på grundlag af sagens faktiske omstændigheder og uden at være bundet af de frister, der var fastsat i national fransk ret.
It was possible for the Cour d'appel to give a conclusive answer to the question whether the appellant had received the document which instituted the proceedings in sufficient time to enable it to arrange for its defence on the basis of the facts and circumstances of the case and without regard to the periods provided for by French municipal law.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — fælles regler — dokumenter, der skal fremlægges (artikel 46, 47)
Recognition and enforcement — Common provisions — Documents which must be produced (Arts 46, 47)
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — afgørelsens uforenelig­hed med en retsafgørelse truffet i fuldbyrdelsesstaten — udenlandsk afgørelse i hovedsagen — national afgørelse om foreløbige forholdsregler — bedømmelse af det omtvistede retsforhold efter forskellige landes ret — afgørelserne var ikke uforene­lige
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Irreconcilability of the judg­ment with a judgment given in the State in which enforcement is sought — Foreign judgment on the substance of the case — Domestic judgment granting interim relief — Application of different legal systems to the facts in issue — Judgments not incom­patible
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — anslået bereg­ning af tabet efter fransk ret — ingen modstrid med grundlæggende tyske retsprin­cipper
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Art. 27(1)) — Global assessment of damages under French law — Not contrary to German public policy
Fortolkning af konventionen — protokol af 3. juni 1971 —forelæggelse af fortolk­ningsspørgsmål for Domstolen — spørgsmål angående foreneligheden af en uden­landsk retsafgørelse med en retsafgørelse truffet i fuldbyrdelsesstaten samt hvorvidt der foreligger modstrid med grundlæggende retsprincipper ifuldbyrdelsestaten — ikke spørgsmål omfortolkningen af konventionen
Interpretation of the Convention — Protocol of 3 June ¡971 — Referral of questions of interpretation to the Court of Justice — Questions concerning the compatibility of a foreign judgment with a judgment given in the enforcing State and questions concern­ing the alleged breach of the public policy of the enforcing State — Not questions con­cerning the interpretation of the Convention
Hvis den skulle blive ophævet af Oberlandesgericht, kunne hustruen på ny fremsætte begæring om fuldbyrdelsespåteg­ning på afgørelsen om underholdsbidraget, da hindringen for anerkendelse kun forelå, så længe justitsministerens afgørelse stod ved magt.
If it were set aside by the Oberlandesgericht, the applicant could again apply for the enforcement of the maintenance order, since the reason for refusing to enforce it was only valid as long as the decision of the Minister for Justice still applied.
1990, 550, kommenteret af Droz
1990, 550, Note: Droz
Tribunale civile di Padova havde i 1985 ophævet en aftale mellem et italiensk selskab (Simod) og et fransk selskab (Cypris) på grund af sidstnævntes misligholdelse.
The Tribunal civile, Padua, had in 1985 set aside a contract between an Italian com­pany (Simod) and a French company (Cypris) on the ground of the letter's breach of contract.
Denne afgørelse blev retskraftig.
That judgment had become res judicata.
I 1988 fik Cypris ved Cour d'appel de Paris dom for, at sam­me aftale skulle ophæves på grund af Simod's og et tredje selskabs misligholdelse.
In 1988 Cypris succeeded in having the same contract set aside by the Cour d'appel, Paris, by reason of breach of contract by Simod and a third company.
Den­ne dom er ikke retskraftig, idet der blev iværksat kassationsappel.
That judgment had not become res judicata, as an ap­peal in cassation had been lodged.
Simod fremsatte over for præsidenten for Tribunal de grande instance de Paris begæring om, at den italienske retsafgørelse blev erklæret eksigibel i Frankrig.
Simod applied to the President of the Tribunal de grande instance, Paris, for an order for the enforcement of the Italian judgment in France.
Præsidenten tog stilling til begæringen på grundlag af det af Simod oplyste uden at tage Cypris' begæring om en kontradiktorisk sagsbehandling til følge.
The President examined the application on the basis of Simod's submissions and did not accede to Cypris's request that there should be an inter partes hearing.
I forbindelse hermed undersøgte han, om betingelserne i konventionens artikel 27, nr. 3, var opfyldt.
The Presi­dent examined, inter alia, whether the conditions laid down in Article 27(3) of the Con­vention had been satisfied.
Efter hans opfattelse kunne man ikke af den konstatering, at den italienske og den franske afgørelse ikke var truffet mellem de samme parter, og at kun den førstnævnte afgørelse var retskraftig — klart og uden kontradiktorisk sagsbehandling — drage den slutning, at den italienske afgørelse måtte anses for uforenelig med den franske afgørelse.
He took the view that, because the Italian and French judg­ments had not been given in disputes between identical parties and only the first judg­ment had become res judicata, it quite obviously — and without the need for inter partes argument — could not be concluded that the Italian judgment should be re­garded as irreconcilable with the French judgment.
Den erklærede derfor den af Tribunale civile di Padova afsagte dom eksigibel.
The President accordingly issued an order for the enforcement of the judgment of the Tribunale civile, Padua, in France.
Anerkendelse og fuldbyrdelse —fremgangsmåde — efterprøvelse af domsstatens domsto­les kompetence — grænser — særregler for sager mod personer med bopæl i Luxembourg — rækkevidde
Recognition and enforcement — Procedure — Review of the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given — Limits — Special provision in relation to actions against persons domiciled in Luxembourg — Scope
I denne sag ophævede Cour supérieure de justice en afgørelse, hvorved det var blevet besluttet ikke at meddele fuldbyrdelsespåtegning på en tysk udeblivelsesdom, idet den anførte, at retten eller myndigheden i den stat, som begæringen rettedes til, ifølge kon­ventionens artikel 28 ikke måtte efterprøve domsstatens domstoles kompetence, hvilket dog ikke gjaldt i de tilfælde, der var nævnt i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5, der indeholdt præceptive kompetenceregler eller regler om enekompetence.
The court quashed a decision refusing to issue an order for the enforcement of a Ger­man judgment given in default and held that, under Article 28 of the Convention, the court or authority of the State in which recognition was sought could not review the jurisdiction of the court of the State in which the judgment was given except in the cases covered by Sections 3, 4 and 5 of Title II, which contained mandatory or exclu­sive provisions on jurisdiction.
Desuden fremgik det klart af artikel 28, stk. 3, at kompetencereglerne ikke var omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper.
Furthermore, the third paragraph of Article 28 clearly stated that the test of public policy referred to in Article 27(1) could not be applied to the rules relating to jurisdiction.
Den ordinære kompetence i sager om kontraktsforhold i medfør af artikel 5, nr. 1, måt­te ikke efterprøves af retten i den stat, som begæringen rettedes til, og endvidere inde­holdt den som bilag til konventionen knyttede protokol, hvorefter enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan rejse indsigelse mod den pågældende rets kompetence, ingen fravigelse af dette princip.
The ordinary jurisdiction in actions in contract under Article 5(1) could not be re­viewed by the court of the State in which recognition was sought; the Protocol to the Convention, which provided that any person domiciled in Luxembourg who was sued in a court of another Contracting State pursuant to Article 5(1) might refuse to submit to the jurisdiction of that court, did not involve any departure from that principle.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — begæring om fuldbyrdelsespåtegning — kun afslag af de udtømmende opregnede grunde — ingen efterprøvelse af, om retten i domsstaten var kom­petent efter konventionen og/eller havde tilsidesat artikel 20
Recognition and enforcement — Application for enforcement — Refusal only for the reasons exhaustively listed — No examination of the question whether the court of the State in which judgment was given had jurisdiction under the Convention or whether it complied with Article 20
I denne sag havde Tribunal de grande instance de Montargis tilladt tvangsfuldbyrdelse af en udeblivelsesdom, som den i Belgien bosiddende sagsøger ved handelsretten i
In this case the Tribunal de grande instance, Montargis, granted an order for the en­forcement of a judgment given in default which the plaintiff, who was domiciled in Bel­ issue ¡/February 1993
(fortsat 1)
(continued 1) gium, had obtained against a French company in the commercial court of Courtrai.
Courtrai havde opnået mod et fransk selskab. Cour d'appel stadfæstede afgørelsen om at meddele fuldbyrdelsespåtegning og anførte, at sagsøgtes indsigelse om, at alene de franske domstole havde været kompetente ifølge domskonventionens artikel 2, og at den belgiske ret derfor ifølge konventionens artikel 20 på embeds vegne skulle have erklæret sig inkompetent, ikke kunne lægges til grund.
The Cour d'appel dismissed the appeal against the decision granting an order for en­forcement and held to be unfounded the defendant's submission that under Article 2 of the Brussels Convention the French court had exclusive jurisdiction and that therefore, in accordance with Article 20 of the Convention, the Belgian court should have de­clared of its own motion that it had no jurisdiction.
Ifølge konventionens artikler 34 og 28 kunne den ret, som behandlede begæringen om fuldbyrdelsespåtegningen, kun afslå den af de dér udtømmende anførte grunde, hvoraf ingen forelå i det foreliggende tilfælde.
Pursuant to Articles 34 and 28 of the Convention the court in which enforcement was sought could refuse the application only on the grounds exhaustively listed in those articles, none of which was available in the present case.
Den anfægtede afgørelse havde derfor måttet træffes uden hensyn til, om den belgiske ret havde iagttaget konventionens kompetenceregler.
Therefore, the decision appealed against had to issue irrespective of whether or not the Belgian court had complied with the rules on jurisdiction contained in the Convention.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — tilsidesættelse af ufravi­gelige bestemmelser om kompetencen — tilsidesættelse af bestemmelserne om kompe­tence i søgsmål mod forsikringsgiveren (artikel 8)
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Breach of mandatory jurisdic­tion rules — Breach of the jurisdiction rules for actions against an insurer (Art. 8)
Anerkendelse og fuldbyrdelse —fremgangsmåde — efterprøvelse af kompetencen for retterne i domsstaten — omfang — myndigheden bundet af de faktiske omstændighe­der, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence — ikke bundet af retlige konklusioner
Recognition and enforcement — Procedure — Review of the jurisdiction of the adjudi­cating court — Limits — Enforcing court bound by the adjudicating court's findings of fact — Not bound by the legal conclusions
Den italienske rekvirent havde købt en ladning sojabønnemel cif Venedig af et firma i Hamburg.
The Italian plaintiff had bought from a Hamburg firm a consignment of soya meal 'cif Venice'.
I forbindelse med sælgerens generalpolice blev der udstedt et assurancecerti­fikat som bevis for, at ladningen var forsikret.
An insurance certificate was issued for that consignment under a floating marine insurance policy.
Assurancecertifikatet blev bl.a. under­skrevet af rekvisitus, et forsikringsselskab med hjemsted i Forbundsrepublikken Tysk­land, og forsynet med påtegning »Præmien betalt«. Allianz Versicherungs­AG var i certifikatet angivet som hovedassurandør.
The insurance certificate was signed by the defendant, an in­surance company with its seat in the Federal Republic of Germany, with the endorse­ment 'premium paid'.
Efter at ladningen var ankommet til destina­tionshavnen Venedig med brandskader, anlagde rekvirenten som indehaver af assuran­cecertifikatet erstatningssag mod rekvisitus ved retten på sit hjemsted.
When the consignment reached Venice it had been damaged by fire. The plaintiff, as holder of the insurance certificate, claimed damages from the defendant in the Ital­ian courts.
Corte d'appello di Venezia gav sagsøgeren medhold, idet den støttede sin kompetence på konventio­nens artikel 8, stk. 1 ; den udtalte, at da det ikke fremgik af assurancecertifikatet, hvem der var kontrahent i forbindelse med forsikringspolicen, måtte det antages, at kontra­henten og den begunstigede var den samme.
The Corte d'appello, Venice, gave judgment in favour of the plaintiff. It founded its jurisdiction on the first paragraph of Article 8 of the Convention and held that since the insurance certificate did not indicate who had contracted for the insur­ance it must be assumed that the contracting party and the beneficiary were the same person.
Rekvisitus indbragte denne afgørelse for Oberlandesgericht, som ændrede Landgerichts afgørelse og afslog begæringen om fuld­byrdelse med den begrundelse, at retten i Venedig ikke havde haft den fornødne kompe­tence.
On appeal by the defendant the Oberlandesgericht reversed the decision of the Landgericht and dismissed the applica­tion for an enforcement order on the ground that the courts in Venice lacked jurisdic­
(fortsat 1) stred, at hun på forskriftsmæssig måde var blevet underrettet om den sag, sagsøgeren havde anlagt mod hende ved Amtsgericht Mainz, skulle hun have fremført indsigelsen om, at spørgsmålet allerede var afgjort i en tidligere sag, for denne ret eller i givet fald for appelretten.
(continued 1) court and in any appeal which might have been lodged.
Da indsigelsen ifølge belgisk ret heller ikke faldt ind under den civilretlige ordre pu­blic, kunne sagsøgte ikke gøre gældende, at fuldbyrdelsen af Amtsgerichts afgørelse var i strid med grundlæggende belgiske retsprincipper i konventionens artikel 27, nr. l's forstand.
Moreover, under Belgian law the plea of res judicata did not raise a question of public policy in civil matters, so the ap­pellant was wrong in her submission that the enforcement of the Amtsgericht's judg­ment would be contrary to Belgian public policy for the purposes of Article 27(1) of the Convention.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — ingen efterprøvelse af realiteten i den udenlandske afgø­relse — forkyndelse af det indledende processkrift i sagen og dommen for sagsøgtes repræsentant — dennes beføjelse til at optræde som repræsentant bestridt ved retten i fuld­byrdelsesstaten — forbud mod efterprøvelse
Recognition and enforcement — No review of the substance of the foreign judgment — Service of the document which instituted the proceedings and of the judgment on the de­fendant's representative — Authority to represent the defendant contested before the court of the State in which enforcement is sought — Review not allowed
Landgericht Duisburg havde i en sag mellem forskellige forsikringsselskaber, herunder »Les Assurances Internationales«, og en forsikringstager den 11. april 1975 afsagt en udeblivelsesdom og den 7. maj 1977 en kendelse i forsikringsselskabernes disfavør.
In an action between a number of insurance companies, including Les Assurances In­ternationales, and a policy­holder, the Landgericht Duisburg had, on 11 April 1975, given a judgment in default and, on 7 May 1977, issued an order against the insurance companies.
Alle forsikringsselskaberne var repræsenteret af General Insurance Office, der havde hjem­sted i Antwerpen. På begæring af forsikringstageren havde Rechtbank van eerste aan­leg Antwerpen erklæret begge de tyske afgørelser eksigible.
Those companies were collectively represented by General Insurance Of­fice PVBA, whose seat was in Antwerp.
Rekvisitus i fuldbyrdelses­sagen indgav i den anledning begæring om genoptagelse; selskabet gjorde gældende, at General Insurance Office ikke havde været beføjet til at repræsentere det.
Les Assurances Internationales appealed to that court against its decision, on the ground that General Insurance Office had not been authorized to represent it.
Der var også ført bevis for, at den udenlandske dom var indleveret til postvæsenet til forkyndelse; det blev ikke gjort gældende, at denne form for forkyndelse var ulovlig ifølge tysk ret. Det indledende processkrift i sagen og dommen var ikke blevet forkyndt for »Les Assurances Interna­tionales« selv, men for en tredjemand som selskabets repræsentant.
Proof of postal service of the foreign judg­ment had also been supplied; it was not contended that that method of service was con­trary to German law.
Når selskabet be­stred, at denne tredjemand var beføjet til at repræsentere det, anfægtede det rigtighe­den af selve den dom, der skulle fuldbyrdes, og som Rechtbank ikke skulle efterprøve.
The appellant's claim that that third party was not authorized to represent it concerned the substance of the judgment to be enforced, a matter which the Rechtbank was not entitled to review.
1986, 520, kommenteret af Santa­Croce
1986, 520, Note: Santa Croce
Anerkendelse og fuldbyrdelse — ingen realitetsprøvelse af den udenlandske afgørelse — begæring om en parts udtræden af sagen og om en anden parts indtræden i hans sled — prøvelse ved den ret, begæringen er indgivet til — tilladt
Recognition and enforcement — No review as to the substance of the foreign judgment — Application to dismiss a party from a case and substitute another party — Examination by the court seised — Permissibility
Et fransk firma, »Maison Lemel«, Paris, var ved en ret i Treviso (Italien) blevet dømt til at betale forskellige beløb til det italienske firma SEIBO.
A French commercial company, 'Maison Lemel', of Paris, in the person of Mr Yun as its alleged 'owner and legal representative' was ordered to pay various sums of money by a court in Treviso (Italy) to the Italian company Seibo.
I dommen var hr. Yun an­givet som »Maison Lemels« »indehaver og repræsentant efter loven«. Under den sag, som blev indledt ved, at hr. Yun kærede den kendelse, hvorved der blev givet tilladelse til tvangsfuldbyrdelse af den nævnte dom i Frankrig, intervenerede hr. Yuns hustru, fru Lemel, og gjorde gældende, at »Maison Lemel« i virkeligheden var et enkeltmandsfir­ma, som blev drevet af hende alene; til støtte herfor fremlagde hun en udskrift af han­delsregistret.
Mr Yun's wife, whose maiden name was Lemel, intervened in the proceedings dealing with the appeal lodged by Mr Yun against the order for enforcement of the judgment in France and produced an extract from the Commercial Register to show that 'Maison Lemel' was in fact a one­person firm operated by herself.
Ægtefællerne Yun fremsatte derfor begæring om, at det tillodes hr. Yun at udtræde af sagen, da han i den af retten i Treviso afsagte dom med urette var blevet be­tegnet som »Maison Lemels« repræsentant.
Mr and Mrs Yun therefore moved for Mr Yun to be dismissed from the proceedings, since he had been wrongly described as the rep­resentative of 'Maison Lemel' in the judgment of the Treviso court.
Cour d'appel de Paris tog ikke begæringen til følge.
The Cour d'appel, Paris, did not grant the application.
Derefter indgav ægtefællerne Yun kassationsappel.
Mr and Mrs Yun lodged an appeal in cassation.
Cour de cassation ophævede Cour d'appel de Paris' dom, for så vidt som der heri blev givet hr. Yun afslag på at udtræde af sagen.
The Cour de cassation set aside the judgment of the Cour d'appel, Paris, inasmuch as it had refused to dismiss Mr Yun from the proceedings.
I den anfægtede dom begrundedes dette af­slag nemlig blot med, at Cour d'appel ikke kunne fastslå, om sagen var hr. Yun uved­kommende, således at han kunne udtræde af sagen, uden at foretage en realitetsprøvel­se, hvilket i henhold til Bruxelles­konventionens artikel 29 ikke var tilladt.
It stated that in the judgment under appeal the reason given for that refusal was merely that the Cour d'appel could not hold that Mr Yun had no connection with the litigation and should therefore be dismissed from the proceedings without the court's reviewing the case as to its sub­stance, which it was precluded from doing under Article 29 of the Brussels Convention.
Cour d'ap­pel havde med denne afgørelse tilsidesat konventionens artikel 29 og artikel 34, stk. 3, ved at foretage en forkert retsanvendelse, da retten efter at have givet tilladelse til fuld­byrdelse skulle have undersøgt, hvem domfældelsen var rettet mod, hvilket ikke var ensbetydende med, at den ændrede den udenlandske afgørelse med hensyn til realite­ten.
In so deciding the Cour d'appel had wrongly applied Article 29 and the third para­graph of Article 34 of the Convention, since after issuing an order for enforcement it was bound to establish the person against whom the judgment was directed without thereby altering the substance of the foreign judgment.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — ingen realitetsprøvelse af den udenlandske afgørelse — den udenlandske rets bedømmelse af parternes retsevne og af spørgsmålet om, hvorvidt de var lovligt repræsenteret — ingen efterprøvelse
Recognition and enforcement — No review of the substance of the foreign judgment — Assessment of the legal capacity and the legality of the representation of the parties by the foreign court — No review
Rekvirenten (som åbenbart var bosat i Frankrig) havde ved Tribunal de commerce de Paris fået dom for betaling af et pengebeløb og derefter fået dommen erklæret eksigibel i Forbundsrepublikken Tyskland. Under en appelsag efter konventionens artikel 36
The applicant (a company which apparently had its registered office in France) had ob­tained before the Commercial Court in Paris a judgment ordering payment in respect of which it subsequently requested an order of enforcement for the Federal Republic of Germany.
(fortsat I) gjorde rekvisitus gældende, at rekvirenten slet ikke eksisterede, og fremlagde i den for­bindelse i bekræftet oversættelse en udskrift af handelsregistret ved Tribunal de com­merce de Paris, hvoraf det fremgik, at der i registret ikke fandtes nogen tilførsel i rekvi­rentens navn. Oberlandesgericht stadfæstede underinstansens afgørelse.
(continued 1) translation of a certificate from the Commercial Register of the Court for Commercial Matters in Paris which showed that there was no entry in the register under the appli­cant's name.
I henhold til artikel 34, stk. 3, og artikel 29 kan den udenlandske afgørelse i intet tilfælde efterprøves med hensyn til lovligheden.
According to the third paragraph of Article 34 and Article 29, the court ruled, the foreign judgment could under no circumstances be reviewed as to its substance.