natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Domstolen anførte også, at en national ordning, hvorefter virksomheder godkendes for særlige zoner, og som faktisk kun giver mulighed for, at inden landske virksomheder godkendes, ligeledes er uforenelig med direktivet.
The Court observed that national rules which provide for approval by zones and in fact issues approval only to national undertakings were also incompatible with the directive.
I medfør af det domstolssamarbejde, som er fastlagt ved EØF-traktatens artikel 177, afgøres spørgsmål om fortolkning af nationale bestemmelser af de nationale domstole og ikke af Domstolen, dog så ledes at såfremt de nationale bestemmelser er udstedt til gennem førelse af et fællesskabsdirektiv, har de nationale domstole efter fast praksis pligt til at fortolke de nationale bestemmelser på grundlag af direktivets ordlyd og formål.
Under the system of judicial cooperation established by Article 177 of the EEC Treaty the interpretation of national rules is a matter for the national courts and not for the Court of Justice even though it has been consistently held that where national rules have been adopted in order to implement a Community directive those courts must interpret their national law in the light of the wording and objective of that directive;
Rådets direktiv 75/439/EØF af 16. juni 1975 om bortskaffelse af olieaffald er til hinder for en national ordning, hvorefter indsamling og bortskaffelse af olieaffald kun må foretages af virksomheder, administrationen har godkendt til at varetage disse opgaver i særlige zoner, og som faktisk kun giver mulighed for at godkende indenlandske virksomheder."
Council Directive 75/439/EEC of 16 June 1975 on the disposal of waste oils precludes national rules which establish a system of collection and disposal of waste oils in favour of undertakings to which the administration issues approval for exclusive zones and which permit in fact the issue of such approval only to national undertakings.^
"Traktatens artikel 59 er til hinder for nationale retsregler, hvorefter der i det tilfælde, at indsamling af olieaffald kræver godkendelse for særlige zoner, som forpligter til at bortskaffe alt olieaffald, der tilbydes i den pågældende zone, kun kan meddeles én godkendelse til indsamling for hver enkelt zone."
"Article 59 of the Treaty precludes provisions of national law which provide that where the collection of waste oil is subject to the issue of approval extending over one of the zones of the national territory defined for that purpose and imposing an obligation to collect the waste oil in that zone, only one current authorization for collection may be issued for each of the zones of collection.^
Sag C-378/92: Kommissionen mod Kongeriget Spanien
Case C-378/92 Commission ν Kingdom of Spain
13.10.1993 "Traktatbrud - direktiv 88/658/EØF - manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist"
(Failure of a Member State to fulfil its obligations - Directive 88/658/EEC -Failure to transpose within the prescribed time-limit)
Ved stævning indleveret den 12. oktober 1992 havde Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber anlagt sag med påstand om, at det blev fastslået, at Kongeriget Spanien havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 5 og 189, idet det ikke inden for den fastsatte frist havde udstedt de love og administrative bestemmelser, der var nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 88/658/EØF.
By application lodged on 12 October 1992 the Commission of the European Communities brought an action for a declaration that, by failing to bring into force within the prescribed period the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with Council Directive 88/658/EEC, the Kingdom of Spain had failed to fulfil its obligations under Articles 5 and 189 of the EEC Treaty.
Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktaten, idet det ikke inden for den fastsatte frist har ud stedt de love og administrative bestemmelser, der er nødvendig for at efterkomme Rådets direktiv 88/658/EØF af 14. december 1988 om ændring af Rådets direktiv 77/99/EØF om sundhedsmæssige problemer i forbindelse med handel med kødprodukter inden for Fællesskabet.
comply with Council Directive 88/658/EEC of 14 December 1988 amending Directive 77/99/EEC on health problems affecting intraCommunity trade in meat products, the Kingdom of Spain has failed to fulfil its obligations under the EEC Treaty;
Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger."
The Kingdom of Spain is ordered to pay the costs^
Generaladvokat M. Darmon havde fremsat forslag til afgørelse i retsmødet (plenum) den 21. september 1993.
Mr Advocate General Dartnon delivered his Opinion at the sitting of the Court on 21 September 1993.
Han foreslog Domstolen
He proposed that the Court should rule as follows:
det ikke har udstedt de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 88/658/EØF af 14. december 1988 om ændring af Rådets direktiv 77/99/EØF om sundhedsmæssige problemer i forbindelse med handel med kødprodukter inden for Fællesskabet, og at den sagsøgte stat blev dømt til at betale sagens omkostninger."
"By failing to adopt the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with Council Directive 88/658/EEC of 14 December 1988 amending Directive 77/99/EEC on health problems affecting intraCommunity trade in meat products, the Kingdom of Spain has failed to fulfil its obligations under the aforementioned provisions of the EEC Treaty and that the defendant State should be ordered to pay the costs."
"Antidumpingtold - normalværdi - enkelt økonomisk enhed' (Sjette Afdeling)
Ltd (MEI) ν Council 13 October 1993 (Anti-dumping duty - Normal value - Single Economic Entity) (Sixth Chamber)
Ved stævning indleveret den 17. april 1990 havde selskabet MEI, Osaka (Japan), anlagt sag med påstand om annullation af Rådets forordning (EØF) nr. 112/90, for så vidt angår selskabet.
By application lodged on 17 April 1990 MEI, whose registered office is in Osaka, brought an application for annulment of Council Regulation (EEC) No 102/90 in so far as it concerned the applicant.
MEI råder over mere end 30 produktions- og salgsafdelinger, herunder afdelingen Hi-fi Audio Division (herefter benævnt "HAD"), der fremstiller og forhandler CD-afspillere.
MEI, which has more than 30 manufacturing and sale departments, including Hifi Audio Division (hereinafter referred to as "Hi-fi^), which is responsible for the manufacture and sale of compact disc players.
De af HAD fremstillede CD-afspillere markedsføres i Japan under mærket "Technics".
In Japan compact-disc players manufactured by Hifi are marketed under the trade mark "Technics".
Under undersøgelsesperioden blev disse CD-afspillere på det japanske marked solgt af HAD til 77 forbundne selskaber og til to uafhængige selskaber, der varetog distributionen regionalt til uafhængige købere, som videresolgte CD-afspillerne til de endelige brugere.
During the year in question those compact discs were sold by Hifi on the Japanese market to 77 associated companies and two independent companies responsible for the regional distribution to independent purchasers who in turn sold to the ultimate consumers.
Den af Kommissionen iværksatte procedure førte til udstedelsen af Kommissionens forordning (EØF) nr. 2140/89 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af visse CD-afspillere med oprindelse i Japan og Republikken Korea.
A procedure led to the adoption of Commission Regulation (EEC) No 2140/89 imposing a provisional anti-dumping duty on imports of certain compact disc
Den midlertidige antidumpingtold blev fastsat til 33,9% af prisen, netto, frit Fællesskabets grænse.
The provisional anti-dumping duty was fixed at 33.9% of the net price free frontier of the Community.
Ved den anfægtede forordning fastsatte Rådet senere den endelige antidumpingtold til 26,3%.
By the contested regulation the Council then fixed the definitive anti-dumping duty at 26.3%.
MEI gjorde under sagen i første række gældende, at fællesskabsinstitutionerne havde tilsidesat forordning nr. 2423/88 ved at fastsætte den normale værdi på grundlag af de priser i distributionsleddet, som de forbundne distributionsselskaber anvendte.
MEI maintained in the first place that the institutions had infringed Regulation No 2423/88 by determining the normal value on the basis of the sale price charged by the associated distribution companies.
Den normale værdi burde have været fastsat på grundlag af den pris, som disse selskaber betalte over for MEI, subsidiært på grundlag af den sammenlignelige pris for en lignende vare udført til et tredjeland eller, mere subsidiært, i form af en beregnet værdi, jf. for ordningens bestemmelser herom.
The normal value ought to have been fixed on the basis of the price paid to it by the associated distribution companies or, failing that, on the comparable price of a similar product exported to a non-Member country or on a value determined in accordance with the regulation.
Sagsøgeren anførte herved, at fællesskabsinstitutionerne som begrundelse for at se bort fra den af de forbundne distributionsselskaber betalte pris - med urette - havde anset MEI og selskaberne som en enkelt økonomisk enhed.
The applicant alleges that in disregarding the price paid by the associated distribution companies the institutions had wrongly treated MEI and those companies as constituting a single economic unit.
Sagsøgeren betaler sagens omkostninger, herunder intervenienten Compact's omkostninger."
The applicant is ordered to pay the costs, including those incurred by Compact, intervener.^
Generaladvokat W. Van Gerven fremsatte forslag til afgørelse den 29. april 1993.
Mr Advocate General Van Gerven delivered his Opinion at the sitting of the Court on 29 April 1993.
"at Domstolen frifinder sagsøgte for den i sagen nedlagte annullationspåstand og dømmer sagsøgeren til at betale sagens omkostninger, herunder intervenienten Compact's omkostninger."
"Dismiss the application for annulment as unfounded and order the applicant to pay the costs, including those of the second intervener."
"Oplysningspligt - foranstaltninger med tilsvarende virkning" (Sjette Afdeling)
(Obligation to give information - Measure having equivalent effect) (Sixth Chamber)
Ved kendelse af 10. marts 1992, indgået til Domstolen den 23. marts s.a., havde Landgericht Augsburg forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende traktatens artikel 30.
By order of 10 March 1992, which was received at the Court on 23 March 1992, the Landgericht Augsburg referred a question to the Court for a preliminary ruling on Article 30 of the Treaty.
Motorradcenter driver handel med motorcykler, men er ikke godkendt for handler af noget mærke. Motorradcenter havde erhvervet en motorcykel af mærket Yamaha fra en tysk importør, der igen havde købt den af en godkendt Yamaha-forhandler i Frankrig.
Motorradcenter, which is a motor cycle dealer without being an authorized dealer for any brand, bought a Yamaha motor cycle from a German importer who had in turn bought from a French dealer.
Ved købet fik den tyske importør tilsagn om, at kunderne kunne gøre krav i henhold til garantien gældende over for alle godkendte Yamaha-forhandlere.
On the purchase the German importer had obtained an assurance that purchasers would be able to rely on the guarantee from any Yamaha authorized dealer.
Motorradcenter havde solgt en sådan motorcykel til fru Baskiciogullari.
Motorradcenter sold one of the motor cycles to Mrs Baskiciogullari.
Af købekontraktens standardbetingelser fremgik, at køberen kunne gøre krav på garantiydelser hos sælgeren eller hos virksomheder, der var godkendt af producenten eller importøren.
The general conditions of the contract specified that the purchaser could rely on the guarantee from the seller or from undertakings authorized by the manufacturers or importer.
Selv om Motorradcenter var bekendt med, at de tyske godkendte forhandlere på trods af disse forretningsbetingelser sædvanligvis vægrer sig mod at foretage garantireparationer på parallelt importerede motorcykler, gav forretningen ikke sagsøgte oplysning herom.
Motorradcenter did not inform the defendant, although it knew, that in spite of those conditions German dealers generally refused to carry out repairs under the guarantee on parallel imported motor cycles.
De godkendte tyske forhandlere er af den opfattelse, at denne form for import nemlig medfører en uberettiget konkurrencefordel, da nettopriserne er lavere i Frankrig end i Tyskland.
They considered that such importation gave an unjustified advantage in competition in view of the fact that the net prices charged in France were less than those charged in Germany.
Pelin Baskiciogullari nægtede at aftage motorcyklen, da hun blev bekendt med denne adfærd.
On learning of that attitude, Mrs Baskiciogullari refused to take delivery of the motor cycle in question.
Indledningsvis fastslog Domstolen, at det af sagens akter fremgik, at der efter tysk ret antages at opstå et tillidsforhold mellem parterne, når der indledes forhandlinger om en aftale.
The Court noted, as a preliminary, that the document showed that under German law a relationship of trust between the two parties to the contract was presumed from the beginning of the negotiations.
Ifølge fast retspraksis medfører dette tillidsforhold en oplysningspligt, hvorefter hver af parterne er forpligtet til at give medkontrahenten oplysning om forhold, der er den pågældende bekendt, og som kan være afgørende for den anden parts beslutning, selv om disse omstændigheder ikke vedrører salgsgenstanden eller dennes beskaffenhed. Ifølge tysk retspraksis medfører en tilsidesættelse heraf ved kontraktforhandlinger (cupia in contrahendo), hvorved medkontrahenten lider skade, erstatningspligt.
The Court had consistently held that such a relationship gives rise to an obligation to give information so that each of the parties is bound to inform the other of circumstances within its knowledge which, although not having any connection with the subject of the sale or its characteristics, were likely to affect the decision of one of the parties.
Med det præjudicielle spørgsmål havde den nationale ret i det væsentlige ønsket oplyst, om en sådan oplysningspligt er udtryk for en foranstaltning med tilsvarende virkning, jf. EØF-traktatens artikel 30.
The preliminary question from the national court asked in substance whether such an obligation to give information constituted a measure having equivalent effect within the meaning of Article 30 of the EEC Treaty.
For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt der herved var fare for, at der opstod hindringer for de frie varebevægelser, bemærkede Domstolen, at denne fare under ingen omstændigheder skyldtes oplysningspligten, men at en del
As regards the question whether free movement of goods was likely to be obstructed, the Court considered that in any event it was not the obligation to give information which was at the origin of any risk but the fact that certain dealers in the brand concerned refused to carry out services under the guarantee on motor cycles which had been parallel imported.
13.10.1993 "Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende - fastsættelse af den lovgivning der skal anvendes" (Sjette Afdeling)
Zinnecker 13 October 1993 (Social security of migrant workers - Determination of the applicable legislation) (Sixth Chamber)
Ved dom af 8. april 1992, indgået til Domstolen den 15. april s.a., havde Nederlandenes Hoge Raad forelagt en række præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1390/81 og affattet ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83.
By judgment of 8 April 1992, which was received at the Court on 15 April 1992, the Hoge Raad der Nederlanden (Netherlands Supreme Court) referred several questions to the Court on the interpretation of Council Regulation (EEC) No 1408/71, as amended by Council Regulation (EEC) No 1390/81 and codified by Council Regulation (EEC) No 2001/83.
Spørgsmålene var blevet rejst under en sag anlagt af Staatssecretaris van Financiën mod Zinnecker vedrørende et beløb på 3 407 HFL, som Staatssecretaris havde krævet indbetalt i socialt sikringsbidrag.
Those questions were raised in proceedings between the Staatssecretaris van Financiën and Mr Zinnecker regarding a sum of Hfl 3 407 which the
Det fremgik af forelæggelsesdommen, at den tyske statsborger Zinnecker i 1982 var bosat i Forbundsrepublikken Tyskland og som selvstændig erhvervsdrivende drev fødevareboder såvel i Nederlandene som i Forbundsrepublikken, idet denne virksomhed var nogenlunde ligeligt fordelt mellem de to stater.
It appeared from the judgment making the reference that in 1982 Mr Zinnecker, a German national, resided in the Federal Republic of Germany and operated on a self-employed basis shops for the sale of foodstuffs, half of which were in the Netherlands and the other half in the Federal Republic of Germany.
I denne periode var Zinnecker hverken lovpligtigt eller frivilligt forsikret i Tyskland, da han ikke havde tilsluttet sig nogen forsikringsordning. Eftersom han ikke var bosat i Nederlandene, var han heller ikke forsikret i denne stat.
During that period Mr Zinnecker was not insured in Germany either on a compulsory or voluntary basis. He had made no declaration for that purpose.
Domstolen bemærkede, at for så vidt angår Nederlandene bestemmer bilag I, afsnit I, til forordningen, at enhver person, der har en beskæftigelse eller et erhverv, hvor der ikke foreligger en arbejdskontrakt, anses for selvstændig erhvervsdrivende i henhold til forordningens artikel 1, litra a), nr. ii).
Annex I, I, of the regulation provides that in the case of the Netherlands any person pursuing an activity or occupation without a contract of employment is to be considered a self-employed person within the meaning of Article 1 (a)(i i) of the regulation.
Ifølge bestemmelsen er det således ikke nødvendigt at være bosat i Nederlandene for at have status som selvstændig erhvervsdrivende.
The Court pointed out that that provision did not state that to have the status of a self-employed person it was necessary to reside in the Netherlands.
Herefter fastslog Domstolen, at Zinnecker, selv om han ikke opfylder det i nederlandsk lovgivning indeholdte bopælskrav, må anses for selvstændig erhvervsdrivende, der er omfattet af forordningens personkreds.
It followed that Mr Zinnecker, notwithstanding that he did not satisfy the condition of residence laid down by the Netherlands legislation, had to be regarded as a self-employed person coming within the personal scope of the regulation.
Tredje spørgsmål
The third question
Med det tredje spørgsmål ønskede den nationale ret i det væsentlige af gjort, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse på en person, der befinder sig i den ovenfor beskrevne situation.
The third question asked in substance which law was applicable to a person placed in a situation described above.
Domstolen bemærkede i denne forbindelse, at forordningens artikel 14a, som indeholder særlige regler, der finder anvendelse på personer, bortset fra søfolk, som har selvstændig beskæftigelse, som undtagelse fra forordningens artikel 13, stk. 2, bestemmer, at "en person, der normalt har selvstændig beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han er bosat, hvis han udøver en del af sin virksomhed på denne medlemsstats område ...".
The Court referred to Article 14(a) which lays down special rules applicable to persons, other than mariners, who are self-employed, and in derogation from Article 13(2) provides that "a person normally self-employed in the territory of two or more Member States shall be subject to the legislation of the Member State in whose territory he resides if he pursues any part of his activity in the territory of that Member State.!i
Forordning (EØF) nr. 1408/71 skal fortolkes således, at en tysk statsborger, der er bosat i Tyskland, og som udøver selvstændig erhvervsvirksomhed af nogenlunde samme omfang i denne medlemsstat og i Nederlandene, er omfattet af forordningens personkreds.
Regulation (EEC) No 1408/71 must be interpreted as meaning that a German national who resides in Germany and carries on activity as a self-employed person as to approximately one-half in that Member State and one-half in the Netherlands falls within the personal scope of Regulation (EEC) No 2001/83;
Forordningens artikel 14a skal fortolkes således, at tysk lovgivning finder anvendelse på den omhandlede selvstændige erhvervsdrivende."
Article 14(a) of that regulation must be interpreted as meaning that the legislation applicable to such a self-employed person is German legislation.^
Generaladvokat F.G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse den 22. april 1993.
Mr Advocate General Jacobs delivered his Opinion at the sitting of the Court on 22 April 1993.
Generaladvokaten foreslog Domstolen at besvare de forelagte spørgsmål således:
He was of the opinion that:
"Når en person med bopæl i Tyskland og beskæftigelse som selvstændig erhvervsdrivende i både Tyskland og Nederlandene er omfattet af forordningens anvendelsesområde, fordi den pågældende, hvis han havde haft bopæl i Nederlandene, ville have været omfattet af en obligatorisk forsikringsordning i denne medlemsstat, skal forordning nr. 1408/71 fortolkes således, at han udelukkende er undergivet tysk lovgivning."
"Where a person is resident in Germany and carries on activities as a self-employed person partly in Germany and partly in the Netherlands and falls within the scope of the regulation because if he were
"Fortabelse af en stillet sikkerhed - force majeure' (Sjette Afdeling)
13 October 1993
Ved kendelse af 24. februar 1992, der indgik til Domstolen den 16. april 1992, havde Queen's Bench Division of the Supreme Court of England and Wales forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af Kommissionens forordning (EØF) nr. 765/86.
By order of 24 February 1992, which was received at the Court on 16 April 1992, the Queen's Bench Division of the Supreme Court of England and Wales referred to the Court for a preliminary ruling a number of questions on the interpretation of Commission Regulation (EEC) No 765/86.
Ved en aftale indgået den 16. september 1985 havde selskabet Inter-Agra forpligtet sig til at sælge 15 000 tons butteroil til Prodingtorg, en sovjetisk handelsorganisation.
By a contract dated 16 September 1985, Inter-Agra agreed to sell 15 000 tonnes of butter oil to Prodintorg, a trading organization in the Soviet Union.
Ifølge et af aftalevilkårene skulle den pågældende mængde butteroil opfylde de betingelser, der var fastlagt i bilag 1 til aftalen.
One of the terms of the contract was that the butter oil should conform to the conditions set out in its first addendum.
Den 8. april 1986 afgav ABBC bud i henhold til en bekendtgørelse om en særlig licitation udstedt af IBAP. Nærmere bestemt omfattede buddet 11 000 tons saltet smør, og det var ledsaget af et skriftligt tilsagn om, at smør ret ville blive udført til Sovjetunionen efter at være blevet forarbejdet til butteroil.
On 8 April 1986, An Bord Bainne responded to a special invitation to tender made by the Intervention Board by submitting a tender for 11 000 tonnes of salted butter accompanied by a written undertaking that the butter would be exported to the USSR after being processed into butter oil.
Buddet blev indgivet efter en aftale mellem ABBC og Inter-Agra, i henhold til hvilken ABBC forpligtede sig til at levere smør til Inter-Agra med henblik på en opfyldelse af aftalen med Prodintorg og til at stille den efter forordning (EØF) nr. 765/86 krævede licitationssikkerhed.
The tender was submitted pursuant to a contract between An Bord Bainne and Inter-Agra under which An Bord Bainne had undertaken both to supply butter oil to Inter-Agra, so that the latter could perform its contract with Prodintorg, and to lodge the tendering security required by Article 6 of Regulation No 765/86.
Den 14. april 1986 meddelte IBAP ABBC, at selskabet havde fået tilslag på de 11 000 tons saltet smør.
On 14 April 1986 the Intervention Board informed An Bord Bainne that it had been awarded the 11 000 tonnes of salted butter.