natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Efter deres opfat­telse var de kontrakter, som det italienske firma støttede sit søgsmål på, ikke kommet i stand; da der således ikke lå noget retsforhold til grund for sagen, kunne det tilknyt­ningsmoment, der nævnes i domskonventionens artikel 5, nr. 1, ikke siges at foreligge.
According to Article 59 ( I ) ofthat Convention, the buyer must pay the purchase price to the seller "at the seller's place of business or, if he does not have a place of business, at his habitual residence, or, where the payment is to be made against the handing over of the goods or of documents, at the place where such handing over takes place".
Tribunale di Milano erklærede sig kompetent til at påkende sagen, men frifandt de sag­søgte med den begrundelse, at der ikke var indgået en aftale mellem parterne. Convectio ankede til Corte d'appello, og også under ankesagen gjorde de tyske firmaer gældende, at sagen ikke var anlagt ved rette værneting.
Since the plaintiff was to deliver the radiators at Rho (Mi­lan), where it also had its own place of business, the court concluded that for the pur­poses of Article 5(1) the place of payment was in any event Rho, which was in the juris­dictional district of the Tribunaledi Milano.
Corte d'appello di Milano udtalte, at retten ved afgørelsen af, om den havde den for­nødne kompetence, skulle lægge sagsøgerens anbringender og sagsfremstillingen til grund uden at tage stilling til, om sagsøgeren kunne gives medhold i sine krav. Retten, som sagen vor indbragt for, kunne derfor kun erklære sig inkompetent, hvis det allerede på grundlag af sagsøgerens sagsfremstilling var ubestrideligt, at den savnede kompeten­ce.
In its judgment No 4289 of 22 July 1982, Ditta De Valentin ν Società Concordia 73, the Corte di Cassazione rejected the view of the Tribunale di Roma, which had declared it­self competent under the Convention as the court for the place in which the disputed ob­ligation came into being, but confirmed that the Italian courts had jurisdiction.
I det foreliggende tilfælde måtte princippet om, at kompetencespørgsmålet skulle af­gøres på grundlag af sagsøgerens sagsfremstilling i øvrigt også gælde med henblik på domskonventionens artikel 5, nr. I, idet denne bestemmelse ikke havde ændret de prin­cipper og regler, hvorefter den italienske domstol skulle afgøre, om den havde den for­nødne kompetence.
The case concerned a dispute over the performance of a contract between Italian and German companies for the sale of movable property, to which, for the purpose of determining the place in which the payment obligation in question was to be performed, the provi­sions of The Hague Convention of I July 1964 on the Uniform Law on the International Sale of Goods (in particular Article 59, which determines the place where the purchase­price is to be paid) therefore applied.
Da Forbunds­republikken Tyskland imidlertid havde sat Haag­konventionen af 1. juli 1964 om indfø­relse af den uniforme lov om internationale løsørekøb i kraft som national ret, skulle ho­vedforpligtelsen til betaling af købesummen have været opfyldt i Italien.
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of perform­ance — Contract of sale between a Belgian businessman and a German undertaking — Determination of the place of performance under the Uniform Law on the International Sale of Goods
Ved dom af 22. juli 1982 nr. 4289, Ditta De Valentin mod Società Concordia 73, forka­stede Corte di Cassazione ganske vist Tribunale di Roma's opfattelse, som havde givet anledning til, at denne ret havde erklært sig kompetent i henhold til konventionen som retten på det sted, hvor den omtvistede forpligtelse var opstået, men bekræftede dog, at den italienske ret havde kompetencen.
Turnhout, had held that it had jurisdiction to entertain an action brought by a Belgian businessman against an undertaking based in the Federal Republic of Germany for payment of the purchase price of goods delivered. The defend­ant undertaking's appeal against that judgment was dismissed.
I det foreliggende tilfælde var der nemlig tale om en sag om opfyldelse af en italiensk­tysk aftale om køb af løsøre, hvorpå reglerne i Haag­konventionen af 1. juli 1964 om indførelse af den uniforme lov om internationale løsørekøb (navnlig artikel 59, som fastlægger det sted, hvor købesummen skal betales) fandt anvendelse for så vidt angik bestemmelsen af det sted, hvor den omtvistede beta­lingsforpligtelse skulle opfyldes.
The Rechtbank van Koophandel had jurisdiction under Article 5 ( I ) of the Convention since under the Uni­form Law on the International Sale of Goods of I July 1964 the buyer was required to perform his obligation to pay the price at the seller's place of business and it had not
Sagsøgte appellerede afgørel­sen, men fik ikke medhold.
(continued 1) been submitted that payment should have taken place against delivery of the goods or documents.
Det var derfor ikke afgørende, hvor forpligtelsen til at le­vere var opfyldt eller skulle opfyldes.
The case did not therefore depend on where the obligation to deliver the goods took place or should have taken place.
Fortolkning af konventionen — protokol af 3. juni 1971 — anmodning til De euro­pæiske Fællesskabers Domstol om præjudiciel afgørelse — forpligtelse for den ret, ved hvilken sagen er anlagt (artikel 3, stk. 1) — betingelser
Interpretation of the Convention — Protocol of 3 June 1971 — Reference to the Court of Justice of the European Communities for a preliminary ruling — Duty to seek such a ruling (Art. 3(1)) — Conditions
Kompetence — specielle kompetenceregler — kompetence til at træffe afgørelse i sager om opfyldelse af undladelsesforpligtelser — anvendelse af artikel 5, nr. 1
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction to hear disputes over the perform­ance of negative obligations — Application of Article 5(1)
Direktøren for S.p.A. »La nationale — Compagnia italiana di assicurazioni e riassicu­razioni« havde ved Tribunale di Roma anlagt sag mod den franske koncern »Les Assu­rances Nationales I.a.r.d.«, som også det parisiske selskab »La nationale«, moderselska­bet til det italienske selskab af samme navn, tilhørte.
The managing director of S.p.A. La Nationale — Compagnia Italiana di Assicurazioni e Riassicurazioni brought proceedings before the Tribunale di Roma against Les Assu­rances Nationales lard, a group of undertakings incorporated under French law, to which the Paris­based company La Nationale, the parent company of the Italian under­taking ofthat name, belonged.
Sagsøgeren krævede af sagsøgte erstatning for det tab, som var påført selskabet ved misligholdelsen af den forpligtelse til ikke at udøve forsikringsvirksomhed i Italien i en bestemt periode, som det franske »La nationale« havde indgået, før det indtrådte i den omtalte koncern.
The plaintiff claimed damages for the non­performance of the obligation entered into by the French company La Nationale before it became part of the group to refrain from acting as an insurer in Italy for a fixed period.
Tribunale di Roma havde erklæret sig kompetent, idet den forkastede den af sagsøgte fremsatte indsigelse om manglende kompetence.
The Tribunale di Roma dismissed the de­fendant's objection on jurisdiction and declared itself competent to hear the matter.
Sagsøgte indbragte derefter spørgsmålet om kompetencen for Corte di Cassazione og anmodede endvidere denne om at bede De europæiske Fællesskabers Domstol om en fortolkning af artikel 5, nr. 1, i Bruxelles­konventionen med henblik på den foreliggende sag.
That was not so in this case, which concerned the application and not the interpretation of Article 5(1), a provision which the Court of Justice had moreover already interpreted in its judgment of óOctober 1976 in Case 12/76 (see 1­5.1.2 — A 1).
(fortsat I)
(continued 1) cording to French law, since the parties concluded the contract in France.
I den konkrete sag var der imidlertid tale om en undladelsesforpligtelse (nemlig forpligtelsen til ikke at oprette et agentur med henblik på udøvelse af forsikringsvirksomhed i Italien), som ifølge parternes udtrykkelige aftale skulle have været opfyldt i Italien.
This case dealt however with an obligation not to do something (specifically, the obligation to re­frain from establishing a representative office for insurance business in Italy), which the parties clearly agreed was to be performed in Italy.
I henhold til konventionens artikel 5, nr. 1, stod det dermed fast, at den italienske ret havde kompetence som retten på det sted, hvor den omtvistede undladelsesforpligtelse ifølge sin natur skulle have været opfyldt.
Under Article 5(1) of the Conven­tion the Italian court therefore had jurisdiction as the court for the place in which by its very nature the obligation in question was to have been performed.
Jfr. for så vidt angår spørgsmålet om kompetence i sager om opfyldelse af undladelses­forpligtelser også nedenfor under 1­5.1.2 — B33.
On the question of jurisdiction to hear disputes regarding the performance of negative obligations, see also 15.1.2 — Β 33.
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting (artikel 5, nr. 1) — ita­liensk­tysk aftale om køb affasi ejendom — betaling af en del af købesummen ved overdra­gelse af ejendomsretten til en anden fast ejendom — bestemmelse af opfyldelsesstedet i hen­hold til den lov, der finder anvendelse på det sted, hvor ejendommen er beliggende.
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts f or the place of performance (Article 5(1)) — Contract between Italian and German nationals for the sale of immovable property — Payment of a portion of the purchase price by the transfer of ownership of other immovable property — Performance governed by the lex loci rei sitae
En italiensk statsborger havde solgt en tysk statsborger en grund i Italien.
An Italian national had sold a piece of land situated in Italy to a German national.
En del af den aftalte købesum skulle betales kontant; resten skulle betales ved overdragelse af ejen­domsretten til en køberen tilhørende grund i Tyskland.
A portion of the purchase price agreed upon was to be paid in cash: the other portion was to be paid by the transfer of an interest in a piece of land in Germany belonging to the purchaser.
Efter at sælgeren havde modtaget den del af købesummen, der skulle betales kontant, anlagde han sag ved Tribunale di Varese med påstand om, at sagsøgte tilpligtedes at overdrage ham ejendomsretten til den i Tyskland beliggende grund, subsidiært at betale skadeserstatning.
The vendor received only the portion of the purchase price payable in cash, and he therefore brought proceedings before the Tribunale di Varese for an order re­quiring the defendant to transfer to him an interest in the piece of land situated in Ger­many, or in the alternative for damages.
Tribunale di Varese erklærede sig kompetent som retten på det sted, hvor den omtvistede forpligtelse i den i konventionens artikel 5, nr. 1, forudsatte betydning var opstået, idet den forkastede den af sagsøgte fremsatte indsigelse om manglende kompetence.
The Tribunale dismissed the defendant's objec­tion that it had no jurisdiction and held that it had jurisdiction under Article 5(1) of the Convention as the court for the place in which the obligation in question came into be­ing. The defendant appealed to the Corte di Cassazione on the question of jurisdiction.
Sagsøgte anmodede deref­ter Corte di Cassazione om en afgørelse af kompetencespørgsmålet.
The Corte di Cassazione held that the Tribunale di Varese had incorrectly applied Arti­cle 5 ( 1 ) of the Convention and that the Italian court had no jurisdiction.
Corte di Cassazione antog, at Tribunale di Varese havde anvendt konventionens artikel 5, nr. 1, forkert, og udtalte, at den italienske ret savnede kompetence.
(continued 1) must be met for the transfer of property to be effected.
Opfyldelsen af forpligtelsen til at overdrage ejendomsretten til den i Tyskland beliggende grund skulle følgelig rette sig efter tysk lovgivning.
The performance of the obliga­tion to transfer a property interest in the land situated in Germany was therefore gov­erned by German law.
De forudsæt­ninger, hvorunder sagsøgte, der var bosiddende i Tyskland, kunne sagsøges i en anden kontraherende stat (Italien) under fravigelse af konventionens artikel 2, forelå dermed ikke.
The conditions under which the defendant, domiciled in Ger­many, might be sued in another Contracting State (Italy), contrary to Article 2 of the Convention, were thus not met.
De italienske retter savnede derfor kompetence, og sagsøgte måtte i medfør af kon­ventionens artikel 2 sagsøges ved retterne i den stat, hvor han havde bopæl.
The Italian courts had no jurisdiction, and the defend­ant must be sued in the courts of the State in which he was domiciled, in accordance with Article 2 of the Convention.
Kompetence — specielle kompetenceregler — kompetence til at træffe afgørelse i sager om opfyldelse af undladelsesforpligtelser — anvendelse af artikel 5, nr. 1, afvist — anvendelse af hovedreglen i artikel 2
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdielion lo hear disputes regarding the per­formance of negative obligations — Article 5 (1 ) held inapplicable — Application of the gen­eral rule laid down in A nicle 2
Et selskab i Torino anlagde ved Tribunale di Torino sag mod en tysk virksomhed med påstand om, at der meddeltes denne forbud mod at sælge de fjernsynsapparater, den fremstillede, direkte i Italien, da den tyske virksomhed havde forpligtet sig til udeluk­kende at sælge de apparater, der var bestemt til det italienske marked, til sagsøgeren.
A Turin company brought proceedings before the Tribunale di Torino for an injunction prohibiting the direct sale in Italy by a German undertaking of television sets manufac­tured by it, on the ground that the German undertaking had entered into an agreement to sell the televisions exclusively to the plaintiff for the Italian market.
Sag­søgeren krævede yderligere erstatning for manglende eller for sen levering af den pågæl­dende vare.
The plaintiff also claimed damages for delays in delivery and failure to deliver the goods in question.
Retten tog en indsigelse fra sagsøgte til følge og udtalte, at de tyske dom­stole havde kompetence til at træffe afgørelse med hensyn til begge dele af proceskravet, fordi hovedforpligtelsen til at levere varen skulle have været opfyldt i Tyskland.
The court upheld the defendant's objection and held that the German courts had jurisdiction over both of the plaintiffs claims, since the main obligation to deliver the goods was to have been performed in the Federal Republic of Germany.
Det ita­lienske selskab appellerede denne afgørelse.
The Italian company ap­pealed against that decision.
Corte d'appello di Torino stadfæstede den anfægtede afgørelse.
The Corte d'Appello, Turin, confirmed the decision appealed against.
Med hensyn til kompe­tencen til at træffe afgørelse om det italienske selskabs første påstand anførte retten, at der — som det er tilfældet ved alle undladelsesforpligtelser ifølge deres natur — heller ikke var noget bestemt opfyldelsessted for den af det italienske selskab påståede forplig­telse til at undlade salg, da opfyldelsen af en sådan forpligtelse bestod i en bestemt ad­færd fra den forpligtedes side uafhængigt af, hvor han for øjeblikket opholdt sig.
On the question of jurisdiction to hear the Italian company's application for an injunction the court held that like all obligations not to do something the obligation to refrain from the sale of tele­vision sets relied on by the Italian company by its nature had no particular place of per­formance, since the performance of such an obligation lay in particular conduct on the part of the party bound, independent of the place where he might happen to be. Jurisdic­tion in this case could not therefore be based on the connecting factor provided for in Ar­ticle 5(1) of the Convention but only on the general rule contained in Article 2.
Jfr. for så vidt angår spørgsmålet om kompetence til at træffe afgørelse i sager om und­ladelsesforpligtelser se også ovenfor under 1­5.1.2 — B 31.
On the question of jurisdiction to hear disputes regarding negative obligations, see also 15.1.2 - Β 31.
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting — arbejdsaftale — sag anlagt af en arbejdstager med pastand om erstatning på grund af arbejdsgiverens afbry­delse af arbejdsforholdet uden overholdelse af opsigelsesvarslet
Jurisdiction — Special Jurisdiction — Jurisdielion of the courts for the place of performance — Contract of employment — Compensation in lieu of notice after dismissal by the em­ ployer
Sagsøgeren, der boede i Nederlandene, blev i 1965 ansat hos det sagsøgte selskab, som havde hjemsted i Haarlem i Nederlandene.
In 1965 the plaintiff, a resident of the Netherlands, was employed by the defendant company, whose head office was in Haarlem in the Netherlands.
I 1970 blev han for to år ansat som teknisk salgschef for Belgien og Luxembourg og etablerede sig i Bruxelles.
In 1970 he was assigned for two years as a technical salesman for Belgium and Luxembourg, and went to live in Brussels.
Efter at han fra 1973 til 1975 havde arbejdet for en nederlandsk virksomhed, der var knyttet til sagsøgte — hans arbejdsområde omfattede nu Benelux­landene og Frankrig — trådte sagsøgeren i 1975 ¡gen i sagsøgtes tjeneste, hvor han til sidst arbejdede som marketing­manager.
After he had worked for a Dutch undertaking connected with the defendant from 1973 to 1975 (his area of responsibility covered the Benelux countries and France) in 1975 the plaintiff again entered the employment of the defendant, where he eventually became a marketing manager.
Dette arbejdsforhold blev i 1978 bragt til ophør af arbejdsgiveren med samtykke fra Di­recteur van het Gewestelijk Arbeidsbureau Haarlem.
The employment relationship was terminated by the em­ployer in 1978 with the consent of the director of the Gewestelijk Arbeidsbureau Haar­lem [Provincial Employment Office].
Sagsøgeren anlagde derefter sag ved Arbeidsrechtbank Brussel med påstand om betaling af en erstatning svarende til 24 måneders løn og endnu ikke udbetalt feriegodtførelse samt godtgørelse af udlæg til bil.
The plaintiff brought proceedings before the Arbeidsrechtbank, Brussels, for the pay­ment of a sum representing twenty-four months' salary as compensation, arrears of holiday pay and the refund of his car expenses.
Arbeidsrechtbank erklærede sig inkompetent med den begrundelse, at den aftale, der senest var gældende mellem parterne, ikke havde fastsat nogen forpligtelse for sagsøgeren, der skulle opfyldes i Belgien, og at sagsøgeren hoved­sagelig havde opfyldt aftalen i sagsøgtes lokaler i Haarlem, til trods for at han bevarede sin bopæl i Bruxelles (jfr. ovenfor under 1­5.1.2 — B 27).
The Arbeidsrechtbank held that it had no jurisdiction, on the ground that the most recent contract between the parties did not provide for any obligation to be performed by the plaintiff in Belgium and that although he had continued to reside in Brussels the plaintiff had performed his duties under that contract principally at the defendant's place of business in Haarlem (see above. 15.1.2 - B 27).
Arbeidshof Brussel stadfæstede denne afgørelse.
The Arbeidshof, Brussels, upheld that decision.
Retten anførte i første række, at den belgiske rets eventuelle kompetence i henhold til artikel 5, nr. 1, afhang af spørgsmålet om, hvor den forpligtelse, som sagsøgeren støttede sin påstand på, skulle have været op­fyldt i henhold til den ret, der fandt anvendelse.
It held first of all that the question whether the Belgian court had jurisdiction under Article 5(1) depended on where the ob­ligation on which the plaintiffs claim was based was to have been performed under the applicable law.
I den foreliggende sag gjaldt neder­landsk ret som retten på det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis var beskæftiget.
In this case Netherlands law applied, as the law of the place where the employee normally carried out his duties.
Den af parterne indgåede arbejdsaftale henviste også selv til nederlandsk ret. Forpligtelsen til at betale erstatning (artikel 1639o i den nederlandske Burgerlijke Wetboek) trådte i
Furthermore, the contract of employment be­tween the parties itself referred to Netherlands law.
Dadet fremgik af sagens akter, at sagsøgeren havde mod­taget sine instrukser fra sagsøgtes hjemsted i Haarlem, og at arbejdsløn og godtgørelser sædvanligvis var blevet udbetalt i Nederlandene, skulle den forpligtelse, som sagsøge­ren støttede sit krav på, have været opfyldt i Nederlandene, således at de belgiske retter ikke havde kompetence til at træffe afgørelse herom.
(continued 1) gation on which the plaintiff based his claim for compensation was to have been per­formed in the Netherlands, so that the Belgian courts had no jurisdiction to hear the mat­ter.
Det samme gjaldt for kravene om endnu ikke betalt feriegodtgørelse (artiklerne 1638hh og 1938Ü i den nederlandske Bur­gerlijke Wetboek, artikel 15—17 iden nederlandske lov om mindsteløn og minimumsfe­rietillæg) og om godtgørelse af udlæg til bil, da de tilgrundliggende forpligtelser ifølge nederlandsk ret ligeledes skulle have været opfyldt i Nederlandene.
The same was true of the claims for arrears of holiday pay (Article 1638hh and 1638ii of the Netherlands Civil Code and Articles 15 to 17 of the Netherlands Law on Min­imum Wage and Minimum Holiday Pay) and for the refund of expenses, since under Netherlands law the underlying obligations were also to have been performed in the Netherlands.
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting — opfyldelsesstedet ved ydelser, der skal erlægges samtidig
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of performance — Place of performance of simultaneous obligations
Sagsøgeren, der var bosiddende i Forbundsrepublikken, havde solgt nogle grill­appara­ter til sagsøgte, der var bosiddende i Frankrig.
The plaintiff, a resident of the Federal Republic of Germany, sold a number of grills to the defendant, whose seat was in France.
Apparaterne skulle afhentes hos sagsøge­ren i begyndelsen af 1980; ved kontant betaling skulle der ydes en rabat på 20% af købe­summen.
The grills were to be collected at the plaintiffs premises in early 1980, and on payment in cash the defendant was to be allowed a dis­count of 20% on the purchase price.
Efter at sagsøgte trods påkrav hverken havde afhentet eller betalt apparaterne, anlagde sagsøgeren sag ved Landgericht Stuttgart med påstand om betaling af købesum­men mod samtidig udlevering af varerne.
Despite reminders, the defendant neither collected nor paid for the grills, and the plaintiff brought proceedings before the Landgericht Stuttgart for payment of the purchase price against delivery of the goods.
Sagsøgte gjorde gældende, at den ret, ved hvil­ken sagen var anlagt, savnede kompetence, og anførte, at det krav om betaling, der blev gjort gældende, skulle opfyldes på sagsøgtes hjemsted i Frankrig.
The defendant raised the objection that the court seised had no jurisdiction and argued that the price was payable at its seat in France.
Landgericht afviste sagen med den begrundelse, at de tyske retter savnede international kompetence.
The Landgericht dismissed the claim on the ground that the German courts had no jurisdiction.
Sagsø­geren appellerede denne afgørelse til Oberlandesgericht og fik medhold.
An appeal against that decision was success­ful.
Oberlandesgericht anførte, at det fulgte af konventionens artikel 5, nr. 1, at retten i første instans var kompetent.
The Oberlandesgericht held that the lower court had jurisdiction under Article 5 ( 1 ) of the Convention.
Ifølge EF­Domstolens fortolkning af denne bestemmelse skal den ret, ved hvilken sagen er anlagt, finde frem til, hvilken lovgivning der skal anvendes ifølge de gældende kollisionsnormer, og derefter bestemme opfyldelsesstedet for den omtvistede kontraktmæssige forpligtelse efter denne lovgivning.
According to the interpretation of that provision by the European Court of Justice, the court seised of the dispute must ascertain the applicable law under its conflicts rules and then determine the place of performance of the contractual obliga­tion in dispute under that law.