natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ifølge sagsøgeren var retten efter konventionens regler kun beføjet til at erklære sig inkompetent på em­beds vegne i de tilfælde, der er nævnt i artikel 19 og artikel 20, stk. 1. Derfor måtte man gå ud fra, at konventionens øvrige regler er deklaratoriske og derfor frit kunne fraviges af parterne.
Under the rules of the Convention it was only in the cases referred to in Article 19 and Article 20(1) that the court was entitled to declare of its own motion that it had no jurisdiction.
Da det tyske firma havde støttet sin indsigelse på civilproceslovens artikel 4, havde det dermed efter sagsøgerens opfattelse stiltiende givet afkald på at påberåbe sig konventionens regler.
Since the German firm based its objection only on Article 4 of the Code of Civil Procedure, by implication it had waived its right to rely on the provisions of the Convention.
Efter dens opfattelse havde Tribunale, idet den havde korrigeret sagsøgtes urigtigt affattede indsigelse, kun angivet, hvilke retsregler der faktisk skulle finde anvendelse, og dermed — efter princippet iura novit curia — va­retaget en beføjelse og en forpligtelse, som den havde ¡følge retsordenen.
In its view, by correcting the improperly ex­pressed objection of the defendant the Tribunale merely indicated the legal provisions which were in fact applicable and thus — according to the principle iura novit curia — exercised the right and obligation assigned to it by the legal system.
I øvrigt havde sagsøgeren i forbindelse med anbringendet om, at konventionen ikke fandt anvendelse, kun gjort gældende, at der ikke forelå en gyldig indsigelse; dette udelukkede imidlertid ikke, at konventionen fandt anvendelse på den foreliggende sag, hvilket i forvejen var givet.
For the rest, the plaintiffs submission was simply that in the alleged absence of a valid objection the Convention could not be applied: that did not mean that the Convention was not ap­plicable to the proceedings.
Da Tribunale altså skulle have anvendt konventionens artikel 5, nr. 1, havde den med rette erklæret den tyske ret for kompetent.
Since the Tribunale was therefore obliged to apply Article 5(1) of the Convention, it was correct to hold that the German court had jurisdiction.
(fortsat 1) land, da en sådan dom ifølge tysk ret ikke kan afsiges i en sag om foreløbige forholds­regler.
(continued 1) diction; with regard to the money claim it argued that even in so far as an order for the payment of money could be made in interlocutory proceedings such an order could not in any event be enforced in the Federal Republic of Germany, since under German law no such order could be made in interlocutory proceedings.
Hvad pengekravet angik, var der ifølge den foreløbige dom, der blev afsagt af præsi­denten for Rechtbank, ingen grund til at fravige hovedværnetingsreglen i EØF­konven­tionens artikel 2, hvorefter det i princippet er retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl, der har kompetencen.
According to the interlocutory order of the President of the Rechtbank, with regard to the money claim there was no reason to depart from the general rule on jurisdiction laid down in Article 2 of the Convention under which in principle the court of a per­son's domicile had jurisdiction.
Præsidenten for Rechtbank tilføjede, at det — fordi sag­søgeren ikke havde bestridt dette tilstrækkeligt — var uomtvistet mellem parterne, at en dom afsagt i en sag om foreløbige forholdsregler, hvori der blev truffet bestemmelse om betaling af et pengebeløb, alligevel ikke kunne erklæres eksigibel i Forbundsrepublik­ken Tyskland, således at sagsøgeren ikke ville opnå sit mål, selv om han blev tilkendt beløbet.
In so ruling the President of the Rechtbank added that since the plaintiff did not sufficiently contest the point it was undisputed that an order for the payment of money made in interlocutory proceedings could not in any case have been enforced in the Federal Republic of Germany, so that the plaintiff would not have achieved its goal even if its claim had been upheld.
Den klausul, parterne havde aftalt med henblik på leveringen af kedlerne, »ab fabrik Tegelen«, betød ikke uden videre, at forpligtelsen skulle opfyldes i Neder­landene, og at tvister derfor først og fremmest skulle forelægges nederlandske retter.
Taken by itself the clause in the parties' contract to the effect that boilers were to be delivered 'ex works Tegelen' did not mean that the obligation was to be performed in the Netherlands and that the dispute should therefore be brought be­fore the Dutch courts.
Desuden var retsforholdet mellem parterne undergivet tysk ret.
Furthermore, the legal relationship between the parties was gov­erned by German law.
Ganske vist har sagsøgeren ifølge konventionens artikel 5 en valgmulighed, som er fastsat med hen­blik på en hensigtsmæssig procesførelse i visse tilfælde, hvor der består en særlig snæver forbindelse mellem et krav og en ret, som kan anmodes om at træffe afgørelse herom.
It was true that under Article 5 of the Convention the plaintiff had a choice of jurisdiction, provided for in the interest of efficient conduct of the proceedings in certain cases in which there was a particularly close relationship between a claim and a court which might be called upon to decide it.
Hvis man tog de to sidstnævnte omstændigheder i betragtning, ville denne målsætning med artikel 5 imidlertid ikke tale for, at den nederlandske ret havde kom­petence i dette tilfælde.
Taking into account the two circumstances referred to above, however, that objective of Article 5 did not justify the attribution of jurisdic­tion to the Dutch courts.
Kompetence — kompetence for retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl — »ting­lig« sag (action in rem) mod et skib, der befandt sig indenfor de engelske domstolesju­risdiktion — bareboat befragter, som har registreret hjemsted i et tredjeland, men hvis hovedforretningssæde befinder sig i Tyskland — bareboat befragter behandlet som sagsøgt — bestemmelse af sagsøgtes bopæl efter engelsk ret
Jurisdiction — Jurisdiction of the courts of the defendant's domiciliary State — Action in rem against a vessel located within the jurisdiction of the English courts — Demise charterers incorporated in a non-Contracting State but having their central manage­ment and control in Germany — Demise charterers considered as defendants — Determination of defendants' domicile under English law
Forholdet til andre konventioner — konvention vedrørende særlige retsområder (arti­kel 57) — international konvention af 1952 om arrest i skibe — arrest ikke foretaget — Bruxelles­konventionen fandt anvendelse
Relationship to other Conventions — Conventions in relation to particular matters (Art. 57) — International Convention relating to the Arrest of Seagoing Ships 1952 — Arrest not effected — Applicability of the 1968 Brussels Convention
Sagsøgeren udvirkede, at der blev truffet en »tinglig« retsafgørelse (writ in rem) over for skibet »Deichland« på grund af en transportskade, som angiveligt var påført sagsø­gerens ladning.
The plaintiffs issued a writ in rem against the vessel Deichland in respect of damage al­leged to have occurred to their cargo while in transit.
Bareboat befragteren afskibet var på dette tidspunkt et selskab, der var registreret i Panama, men hvis hovedforretningssæde befandt sig i Forbundsrepublik­ken Tyskland.
The demise charterers of the vessel at this time were a Panamanian corporation whose central management and con­trol were exercised in the Federal Republic of Germany.
Retsafgørelsen blev forkyndt om bord på skibet. Der blev imidlertid ikke gjort arrest i skibet, fordi den »protection and indemnity club«, som bareboat be­fragteren var medlem af, afgav en garantierklæring over for sagsøgeren.
The writ in rem was served on the ship.
Mellem det tidspunkt, hvor retsafgørelsen blev truffet, og forkyndelsestidspunktet var befragt­ningsaftalen udløbet.
Between the date of the issue of the writ and the date of its service the demise charter had ended.
Den tidligere bareboat befragter modtog kun forkyndelsen med henblik på at kunne fremsætte indsigelse om manglende kompetence og nedlagde på­stand om, at det blev fastslået, at den engelske ret ikke havde kompetence til at træffe afgørelse om kravet.
The for­mer demise charterers acknowledged service of the writ solely for the purpose of con­testing the jurisdiction of the court and by motion sought a declaration that the English court had no jurisdiction over them in respect of the claim.
High Court tog ikke påstanden til følge.
The High Court dismissed the motion.
Den tidligere bareboat be­fragter appellerede denne afgørelse.
The former demise charterers appealed.
De spørgsmål, der skulle afgøres, var, a) om konventionen fandt anvendelse på en ting­lig søretssag, så længe denne bevarede sin rent tinglige karakter, b) om den tidligere bareboat befragter — hvis det var tilfældet — for så vidt angik anvendelsen af konven­tionens artikel 2, havde hjemsted i Tyskland eller Panama, og c) om High Court — hvis befragteren havde hjemsted i Tyskland — havde kompetence i medfør af konventio­nens artikel 57 sammenholdt med section 9 i Civil Jurisdiction and Judgments Act 1982 og med den internationale konvention af 10. maj 1952 om indførelse af visse ensartede regler om arrest i skibe (1952­konventionen).
The issues for decision were: (a) whether the Convention had any application to an Ad­miralty action in rem while it remained solely in rem ; (b) if so, whether for the purposes of Article 2 of the Convention the former demise charterers were domiciled in Ger­many or Panama and (c) if they were domiciled in Germany, whether the High Court had jurisdiction by reason of the combined effect of Article 57 of the Convention, Sec­tion 9 of the Civil Jurisdiction and Judgments Act 1982 (the 1982 Act) and the provi­sions of the International Convention for the Unification of certain Rules relating to the Arrest of Seagoing Ships of 10 May 1952 (the 1952 Convention).
Court of Appeal fastslog først, at Bruxelles­konventionen (blandt andet) skulle regulere de tilfælde, hvor der kan anlægges en borgerlig sag eller en handelssag mod en person med bopæl i en kontraherende stat ved retten i en anden kontraherende stat.
The Court of Appeal held, first, that the 1968 Convention was intended (inter alia) to regulate the circumstances in which a person domiciled in one Contracting State might be brought before the courts of another Contracting State in civil and commercial mat­ters.
Alle bor­gerlige sager og handelssager skulle være omfattet af konventionen, medmindre andet var bestemt i særlige regler.
All forms of proceedings in civil and commercial matters were intended to be covered except in so far as some special provision might otherwise prescribe.
Ved en korrekt fortolkning af konventionens artikel 2 og 3 kunne det ikke antages, at den tidligere bareboat befragter ikke var »sagsøgt« i den fo­religgende sag, selv om tvisten var af rent tinglig karakter.
In the cir­cumstances it was impossible to conclude that on the proper construction of Articles 2 and 3 the former demise charterers were not being 'sued' in these proceedings even though the proceedings were entirely in rem.
Hvad angik spørgsmålet om hjemstedet, fremgår det klart af section 42(3) og (6) i Civil Jurisdiction and Judgments Act, at et selskab kan opfylde lovens kriterier i relation til mere end én stat; for så vidt angik anvendelsen af konventionens artikel 2 havde den tidligere bareboat befragter hjemsted i Tyskland, da kriterierne i section 42(6)(b) i Civil Jurisdiction and Judg­ments Act for så vidt var opfyldt. Court of Appeal fastslog endelig, at bestemmelserne i denne lov og i Bruxelles­konventionen var udtømmende.
Secondly, it was held that it was quite clear from Section 42(3) and Section 42(6) of the 1982 Act that for the purposes ofthat Act a corporation might satisfy the statutory test in relation to more than one state; for the purpose of Article 2 the former demise charterers were domiciled in Germany be­cause the seat of the company was in Germany by virtue of the test prescribed in Sec­tion 42 (6) (b) of the 1982 Act.
Når en sagsøgt har bopæl i en kontraherende stat, skal han sagsøges i denne stat, såfremt sagen ikke er omfattet af undtagelsesbestemmelserne i afdeling 2 — 6 i Bruxelles­konventionens afsnit II eller af dennes artikel 57 — og dermed i det foreliggende tilfælde af 1952­konventionen.
If a defendant was domiciled in a Contracting State he must be sued in that State unless the case fell within the excep­tions contained in Sections 26 of Title II of the 1968 Convention or under Article 57 which, for the purposes of this case, meant the 1952 Convention.
Sidstnævnte konvention finder imidlertid kun anvendelse, når arrest er foretaget.
That Convention, however, applied only where there had been an arrest.
I det foreliggende tilfælde blev der ikke foretaget arrest i skibet, og 1952­konventionen fandt derfor ikke anvendelse.
In this case the ship had not been arrested and, therefore, the 1952 Convention did not apply.
Der blev givet appellanten medhold.
The appeal was allowed.
Kompetence — kompetence for retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl — forsikrings­giver, som i medfør af artikel 8, stk. 2, anses for at have bopæl i en kontraherende stat — retterne i denne stat har ingen skønsmæssig beføjelse til at udsætte sagen udfra synspunk­tet »forum non conveniens«
Jurisdiction — Jurisdiction of the courts of the defendant's domiciliary State — Insurer deemed to be domiciled in a Contracting State under Article 8(2) — No discretion of courts of that State to stay proceedings on ground of forum non conveniens'
Sagsøger 1, et selskab med hjemsted i Det Forenede Kongerige, indgik på det sagsøgte forsikringsselskabs kontor i London to forsikringsaftaler.
The first plaintiff, a United Kingdom company, took out two insurance policies with the London office of the defendant insurers, a company incorporated under the law of the State of New Hampshire (United States).
Forsikringsselskabet var op­rettet efter lovgivningen i staten New Hampshire i USA.
The first plaintiff took out the policies on behalf of itself and its subsidiaries.
Forsikrede var sagsøgeren selv og dets datterselskaber, herunder sagsøger 2, et selskab oprettet efter lovgivningen i sta­ten New York.
These included the second plaintiff, a company in­corporated under the laws of the State of New York.
Sagsøgerne lod på sagsøgtes kontor i London en stævning forkynde for sagsøgte vedrørende en ubetalt fordring hidrørende fra en skade, der var påført sagsø­ger 2.
The plaintiffs served proceedings on the defendant at its London office in respect of an unsettled claim for loss suffered by the second plaintiff.
Sagsøgte begærede sagen udsat, da New York var det »hensigtsmæssige« værne­ting (»appropriate forum«).
The defendant applied to stay the proceedings on the ground that the appropriate forum was New York.
High Court fastslog, at det ville være uforeneligt med konventionens hovedformål — som er at tilvejebringe en forenkling af formaliteterne vedrørende gensidig anerkendel­se og fuldbyrdelse af retsafgørelser og at fastlægge retternes internationale kompetence — kun at anvende konventionen i tilfælde, hvor én eller begge parter i en tvist har bopæl i en kontraherende stat.
The High Court held that it would be inconsistent with achieving the primary purpose of the Convention, which was to procure the simplification of formalities governing the reciprocal recognition and enforcement of judgments and to determine the interna­tional jurisdiction of the courts, to limit its application to the situation where either one or both parties to litigation were domiciled in a Contracting State.
Desuden fastsætter konventionen selv regler for det tilfælde, hvor én eller begge parter ikke har en sådan bopæl.
Moreover, the text of the Convention itself contemplated and legislated for the situation where either one or both parties might not be so domiciled.
I medfør af artikel 8, stk. 2, måtte sagsøgte anses for at have bopæl i Det Forenede Kongerige, og i medfør af artikel 8, stk. 1, nr. 1, sammenholdt med artikel 2, kunne selskabet dermed sagsøges ved den engelske ret.
By virtue of Article 8, second paragraph, the defendant was to be treated as if domiciled in the United Kingdom and under Article 8, first paragraph, subparagraph (1) and Article 2, it could be sued in the English court.
Konventionen skal (med forbehold af bestemmelserne i artikel 4) ska­be ensartethed og »harmonisere« de procesretlige regler og de kompetenceregler, der gælder for retterne i de kontraherende stater.
The Convention was designed (subject to Article 4) to achieve uniformity and to 'har­monize' the procedural and jurisdictional rules of the courts of the Contracting States.
Den giver ikke de engelske retter mulig­hed for at træffe skønsmæssige afgørelser med hensyn til kompetencen.
It left no room for the application of any discretionary jurisdiction by the English courts.
Hvis der var mulighed for at udøve et sådant skøn, ville de bærende elementer i konventionen blive undergravet, og der ville blive skabt uensartethed i fortolkningen og anvendelsen af konventionen.
The availability of such a discretion would destroy the framework of the Con­vention and create a lack of uniformity in its interpretation and implementation.
Sagsøgtes begæring blev ikke taget til følge.
The defendant's application was dismissed.
(fortsat 1) demet­Tallon i Rev.crit.dr.int.pr. 1991, 491; Schwartz i Fordham Int.L.J. 1991­92, 174) støttede High Court of Justice (England), Queen's Bench Division, Commercial Court, sig på sin ovenfor gengivne afgørelse.
(continued 1)
Arkwright­sagen vedrørte en tvist angående gen­forsikringsaftaler, som sagsøgeren, et amerikansk selskab, som forsikringstager havde indgået med sagsøgte, et engelsk selskab, i London.
The Arkwright case concerned disputes arising out of reinsurance con­tracts which the plaintiff, a United States company, had taken out with the defendants, an English company, on the London market.
Sagsøgte havde i New York anlagt et negativt anerkendelsessøgsmål.
The defendants commenced proceedings in New York for negative declaratory relief.
Sagsøgeren havde derefter i England anlagt sag med påstand om betaling af nogle beløb i henhold til forsikringsaftalerne.
Subsequently, the plaintiff commenced proceedings in England to recover monies under the reinsurance policies.
Derpå begærede sagsøgte sagen i England udsat, da »forum conveniens« ikke var London, men New York, eller en anden stat i U.S.A. Mellem parterne var det uomtvistet, at sagen faldt ind under konventionens anvendelsesområde.
The defend­ants then applied to stay the English proceedings on the ground that the forum conveniens was not London but New York or some other State of the United States. It was common ground that the matter fell within the scope of the Convention.
For så vidt angik det i denne sammenhæng opståede stridsspørgsmål var sagsøgte indforstået med at blive anset for at have hjem­sted i England.
The de­fendants accepted that they should be treated as domiciled in England for the purpose of the issue which arose.
Stridsspørgsmålet var, om rettens skønsmæssige beføjelse til at udsætte sagen ud fra synspunktet »forum non conveniens« og/eller på grund af litispendens var faldet bort som følge af, at Bruxelles­konventionen fandt anvendelse i sagen.
This was whether the fact that the case fell within the Conven­tion removed the court's discretion to stay the action on the ground of forum non conveniens and/or lis alibi pendens.
High Court fastslog, at det ville være uforeneligt med konventionen, hvis den engelske rets­instans beholdt det vide skøn, den tidligere havde i forbindelse med »the doctrine of forum non conveniens« og »the doctrine of lis alibi pendens«.
The High Court held that for the English court to retain its former wide discretion in respect of the doctrine of forum non conveniens and the doctrine of lis alibi pendens would be inconsistent with the Convention.
Ved konventionen er den engelske rets skønsmæssige beføjelse til at udsætte en sag ud fra disse to synspunk­ter blevet ophævet (med undtagelse af tilfælde af »lis alibi pendens«, jfr. artikel 21, som kun gælder, når der er indledt en sag ved retterne i en anden kontraherende stat).
The Con­vention removed the discretion of the English court to stay on both grounds, save, in the case of lis alibi pendens, in accordance with the terms of Article 21 which only ap­plied where proceedings had been commenced in the courts of another Contracting State.
High Court har ikke beføjelse til at træffe en afgørelse med det af sagsøgte begærede indhold.
The High Court had no discretion to make the order in the terms sought by the defendants in their summons.
Kompetence — kompetence for retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl — sagsøgt sel­skab med hjemsted både i England og i et tredjeland — den engelske rets beføjelse til at udsætte sagen udfra synspunktet »forum non conveniens«
Jurisdiction — Jurisdiction of the courts of the defendant's domiciliary State — Defend­ant company domiciled in England and in a non­Contracting State — Discretion of Eng­lish court to stay proceedings on ground of'forum non conveniens'
Harrods (Buenos Aires) Ltd. blev oprettet i England, og dets »registrerede hjemsted« (registered office) befandt sig i England.
Hårrods (Buenos Aires) Ltd was incorporated in England and its registered office was in England.
Selskabets virksomhed foregik imidlertid ude­lukkende i Argentina, hvor selskabets hovedforretningssæde også befandt sig.
However, its business was exclusively carried on in Argentina, where its central management and control was exercised.
Der var to indehavere af kapitalandelene i selskabet, og de havde begge hjemsted i Schweiz.
The company had only two share­holders, both of which were incorporated in Switzerland.
In­tercomfinanz SA ejede 51 % af den udstedte kapital, og Ladenimor de sidste 49%.
Intercomfinanz SA owned 51% of the issued share capital and Ladenimor owned the remaining 49%.
Ladenimor udtog i henhold til Companies Act 1985 og Insolvency Act 1986 stævning ved High Court mod den anden indehaver af kapitalandele og mod selskabet.
Ladenimor presented a petition in the High Court under the Companies Act 1985 and the Insolvency Act 1986 against the other shareholder and the company.
Det gjor­de principalt gældende, at forretningerne var blevet ført på utilbørlig måde til skade for
Its primary case was that the company's affairs had been conducted in a manner unfairly prejudi­cial to Ladenimor within section 459 of the 1985 Act.
(fortsat 1)
(continued 1) under the 1986 Act.
Ladenimor fik tilladelse til at lade stævningen forkynde for Intercomfinanz i udlandet.
Ladenimor obtained leave to serve the petition on Intercomfinanz out of the jurisdiction.
Intercomfinanz nedlagde påstand om, at tilladelsen blev ophævet, og at forkyndelsen blev erklæret ugyldig, samt om udsættelse af sagen, da Argentina var det »hensigtsmæssige« værneting (appropriate forum) for sagen.
Intercomfinanz issued a summons claiming orders that leave and service be set aside and that the petition and all proceedings be stayed on the ground that Argentina was the appropriate forum for the trial of the issues.
High Court tog ikke påstanden til følge.
The High Court dismissed the summons.
Da Intercomfinanz appelle­rede afgørelsen, rejste Ladenimor et »præjudicielt« retsspørgsmål (preliminary issue).
On appeal by Intercomfinanz, Ladenimor took a pre­liminary issue.
Det gjorde gældende, at den engelske ret som følge af konventionen ikke havde beføj­else til under henvisning til »forum non conveniens« at nægte at træffe afgørelse ved­rørende de spørgsmål, der var rejst i stævningen, eller at udsætte sagen, eftersom sel­skabet for så vidt angik konventionen havde hjemsted i England (selv om det samtidig havde hjemsted i Argentina).
It submitted that as a result of the Convention, the English court had no jurisdiction to refuse on the ground of forum non conveniens to decide the issues raised by the petition or to stay the petition, since the company was for the purposes of the Convention domiciled in England (albeit also domiciled in Argentina).