natgillin/translations-raw huggingface dataset:
(fortsat 1) artikel 5.
D considered applicable to the case, then under Article 5 of the Convention it remained within the jurisdiction of the Belgian courts.
Hof van Cassatie henviste i denne forbindelse til ordlyden af artikel 5, nr. 1, og 5.
In that regard, the Hof van Cassatie re­ferred to paragraphs ( 1 ) and (5) of Article 5.
Sagsøgte gjorde gældende, at den franske ret ikke var kompetent og henviste herved til, at retten i Pesaro efter domskonventionen artikel 5 var kompetent, idet aftalen var indgået og skulle opfyldes dér.
The defendant submitted that the French court had no jurisdiction and ex­pressed the view that under Article 5 of the Brussels Convention the court in Pesaro had jurisdiction over the dispute, since the contract in question was concluded there and was to be performed there.
Konventionens kompetence­regler kunne derfor ikke finde anvendelse på det foreliggende tilfælde.
Therefore the rules on jurisdiction contained in that Convention could not be applied in the present case.
Hvorvidt Tribu­nal de commerce de Nice var kompetent i den foreliggende sag, måtte herefter afgøres alene på grundlag af fransk international privatret.
Consequently the Tribunal de Commerce, Nice, could acquire jurisdiction to en­tertain the action only under the rules of French private international law.
Da sagsøgte var bosat i udlandet, var den for afgørelsen af sagen relevante bestemmelse artikel 46 i den nye [franske] civilpro­ceslov, hvorefter sager vedrørende kontraktsforhold kunne anlægges ved sagsøgtes hjemting eller ved retten på det sted, hvor varen faktisk var leveret eller tjenesteydelsen erlagt.
As the defend­ant was domiciled abroad, it was necessary to consider Article46 of the new (French) Code of Civil Procedure, whereby in disputes arising out of a contract, in addition to ju­risdiction being given to the courts for the defendant's place of domicile, the courts for the place where the object was actually delivered or the service rendered had jurisdic­tion.
Efter at have gennemgået kontrakten samt de faktiske omstændigheder kom ap­pelinstansen til det resultat, at kontraktens opfyldelse heller ikke i medfør af den nævnte artikel 46 kunne lokaliseres til Frankrig, idet den misligholdelse, der lå til grund for sa­
After examining the contract in question and the actual circumstances of the case
Udsendelse 3/december 1985
3 December 1985
(fortsat 1) gen, havde haft sin oprindelse i Italien.
(continued D the Cour d'Appel came to the conclusion that even if the said Article 46 were applied the actual performance of the contract could not be localized in France, especially as the breach of contract out of which the dispute arose originated in Italy.
Herefter var der intet grundlag for, at en fransk ret skulle være kompetent.
Therefore there existed no basis on which a French court could found jurisdiction.
I en sag om ophævelse af nogle aftaler om køb af sukker havde sælgeren, et tysk firma, som var blevet sagsøgt af køberen af varen ved Tribunale di Vicenza, gjort gældende, at denne ret savnede kompetence i henhold til artikel 4 i den italienske civilproceslov.
In proceedings for the cancellation of a number of contracts for the purchase of sugar brought by the purchaser of the goods before the Tribunale di Vicenza, the defendant vendor of the goods, a German firm, argued that the court had no jurisdiction under Arti­cle4 of the Italian Code of Civil Procedure.
Tribunale tog indsigelsen til følge, men fastslog i den forbindelse, at Bruxelles­konven­tionens artikel 5, nr. 1, fandt anvendelse i sagen; det fremgik af denne bestemmelse, at den tyske ret på det sted, hvor varen skulle leveres, og købsprisen betales, var rette vær­neting.
The Tribunale upheld the objection but in doing so held that Article 5(1) of the Brussels Convention applied to the case; under that provision the courts for the place in Germany where the goods were to be delivered and the purchase price paid had jurisdiction.
Sagsøgeren appellerede til Corte d'appello di Venezia og gjorde gældende, at Tri­bunale, idet den havde anvendt konventionens artikler 1 og 5 på embeds vegne, havde truffet afgørelse ultra petita og var gået videre end den indsigelse, som sagsøgte alene havde fremsat under henvisning til civilproceslovens artikel 4.
On appeal the plaintiff argued that by ap­plying Articles 1 and 5 of the Convention of its own motion the Tribunale had decided ultra pelila and had gone beyond the defendant's objection, which referred only to Arti­cle 4 of the Code of Civil Procedure.
Ifølge sagsøgeren var ret­ten efter konventionens regler kun beføjet til at erklære sig inkompenent på embeds vegne i de tilfælde, der er nævnt i artikel 19 og artikel 20, stk. 1.
Under the rules of the Convention it was only in the cases referred to in Article 19 and Article 20 ( 1 ) that the court was entitled to declare of its own motion that it had no jurisdiction.
Derfor måtte man gå ud fra, at konventionens øvrige regler er deklaratoriske og derfor frit kunne fraviges af par­terne.
It must therefore be supposed that the other provisions of the Convention were provisions of ius dispositivum and the parties were free to contract out of them.
Da det tyske firma havde støttet sin indsigelse på civilproceslovens artikel 4, havde det dermed efter sagsøgerens opfattelse stiltiende givet afkald på at påberåbe sig konventionens regler.
Since the German firm based its objection only on Article 4 of the Code of Civil Procedure, by implication it had waived its right to rely on the provi­sions of the Convention.
Efter dens opfattelse havde Tribunale, idet den havde korrigeret sagsøgtes urigtigt affattede indsigelse, kun angivet, hvilke retsregler der faktisk skulle finde anvendelse, og dermed — efter princippet iura novit curia — vareta­get en beføjelse og en forpligtelse, som den havde ifølge retsordenen.
In its view, by correcting the improperly ex­pressed objection of the defendant the Tribunale merely indicated the legal provisions which were in fact applicable and thus — according to the principle iura novit curia — exercised the right and obligation assigned to it by the legal system.
I øvrigt havde sag­søgeren i forbindelse med anbringendet om, at konventionen ikke fandt anvendelse, kun gjort gældende, at der ikke forelå en gyldig indsigelse; dette udelukkede imidlertid ikke, at konventionen fandt anvendelse på den foreliggende sag, hvilket i forvejen var gi­vet. Da Tribunale altså skulle have anvendt konventionens artikel 5, nr. 1, havde den med rette erklæret den tyske ret for kompetent.
For the rest, the plaintiffs submission was simply that in the alleged absence of a valid objection the Convention could not be applied: that did not mean that the Convention was not appli­cable to the proceedings. Since the Tribunale was therefore obliged to apply Article 5 (1) of the Convention, it was correct to hold that the German court had jurisdiction.
Afdeling 1 ­ ALMINDELIGE BESTEMMELSER (artikel 2 — artikel 4)
Section 1 - GENERAL PROVISIONS (Articles 2 to 4)
[Retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl, har kompetencen]
[Jurisdiction of the courts of the defendant's domicile]
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesvæmeting — betingelser — anbringende om tilsidesættelse af en tilstrækkeligt defineret kontraktmæssig forpligtelse
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of per formance — Conditions — Proof of the breach of a sufficiently specific contractual ob ligation
Sagsøgte, et selskab med hjemsted i Forbundsrepublikken Tyskland, havde overdraget sagsøgeren eneforhandlingen af sine produkter i Frankrig.
The defendant, a company whose seat was in the Federal Republic of Germany, had re tained the plaintiff company as the exclusive distributor of its products in France.
Ved skrivelse af 27. november 1978 fremsatte sagsøgte over for sagsøgeren påkrav om betaling af fakturatilgodehaven­der inden den 15. december 1978 og meddelte, at eneforhandlingsaftalen ville blive op­sagt, hvis beløbet ikke blev betalt.
By a letter of 27 November 1978 it asked the plaintiff to settle a number of unpaid accounts and gave it until 15 December 1978 to do so; it indicated that, should the accounts not be paid, it would cancel the distribution contract.
Den 11. april 1979 anlagde sagsøgeren sag ved Tribu­nal de commerce de Corbeil­Essonnes med påstand om erstatning, fordi sagsøgte ensi­digt havde bragt aftalen til ophør ; sagsøgte havde forhandlet direkte med sagsøgerens kunder og hævet aftalen under påskud af forsinkelse med betalingen, skønt der altid var blevet betalt kontant.
On 11 April 1979 the plaintiff brought an action for damages before the Tribunal de Commerce, Corbeil-Essonnes, for the unilateral termination of the contract by the defendant; it asserted that the defendant had entered into direct negotiations with customers and had terminated the contract on the pretext of late payment, even though all accounts had been paid in cash.
Den 25. september 1979 blev der afsagt udeblivelsesdom over sag­søgte. Denne ankede dommen og gjorde i første række gældende, at de franske retter savnede kompetence.
On 25 September 1979 a judgment deemed to have been given after argument was pronounced against the defendant.
Cour d'appel gav sagsøgte medhold.
The appeal was successful.
Retten henviste først til hovedreglen i artikel 2 i konventionen af 1968, hvorefter personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, skal sagsøges ved retterne i denne stat.
The Cour d'Appel referred first of all to the general rule con tained in Article 2 of the 1968 Convention according to which persons domiciled in a Contracting State must be sued in the courts ofthat State.
Sådanne personer kan sagsøges i en anden kontraherende stat i henhold til de specielle kompetenceregler, der er fastsat i arti­kel 5, f.eks. i sager om kontraktsforhold ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes.
Such persons could be sued in another Contracting State on the basis of the special jurisdiction provided for in Artist cles, for instance, in contractual claims, in the courts for the place of performance of the obligation in question.
Denne bestemmelse indfører et værneting, der afviger fra hovedreglen, og den må derfor fortolkes restriktivt.
That provision created an exception to the general rule on jurisdiction and must therefore be given a restrictive interpretation.
Den kan kun finde anvendelse, når sagsøgeren gør gældende, at en forpligtelse, som efter sin gen­stand og sit omfang er tilstrækkeligt defineret til, at opfyldelsesstedet kan stedfæstes, ikke er opfyldt eller ikke er rigtig opfyldt.
It could only be applied where the plaintiff based his claim on the non-performance or misperformance of an obligation which was sufficiently specific in object and extent to be assigned a place of performance.
(fortsat l) hele retsforholdet mellem parterne, men ikke på en bestemt kontraktsmæssig forpligtel­se, som kunne begrunde en fravigelse af hovedværnetinget. Heroverfor kunne det ifølge Cour d'appel ikke indvendes, at forpligtelsen til at overholde aftalen som sådan måtte anses for at ligge til grund for søgsmålet.
In this case the plaintiffs claim concerned the unilateral termination of the contractual relationship by the defendant; it was therefore based on the contract itself, on the legal relationship between the parties in its entirety, and not on any specific contractual obli­gation which might justify a departure from the general rule on jurisdiction.
Denne forpligtelse var alene et udtryk for, at den aftale, der var kommet i stand mellem parterne, var bindende, men udgjorde ikke en forpligtelse, der var forskellig fra de enkelte forpligtelser i henhold til aftalen.
That obligation was simply an expression of the bind­ing nature of the agreement arrived at between the parties, and did not constitute an obli­gation separable from the individual contractual obligations.
Det var derfor alene de tyske retter, der havde kompetence til at påkende tvisten vedrørende hele aftalen, som retter i den stat, hvor sagsøgte havde hjemsted.
Jurisdiction over the dis­pute concerning the contract as a whole lay exclusively with the German courts, as the courts of the State in which the defendant had its head office.
Kompetence — almindelige bestemmelser — sag om foreløbige forholdsregler — sag om betaling af et pengebeløb og sag om anvendelse af foreløbige forholdsregler
Jurisdiction — General provisions — Interlocutory proceedings — Action for pay­ment and application for a court order
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesvæmeting (artikel 5, nr. 1) — pligt til at aftage varer — levering »ab fabrik« i Nederlandene
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of per­formance (Article 5 (1 ¡) — Purchase obligation — Delivery "ex works" in the Nether­lands
Firmaet Rapido Nederland havde siden 1976 leveret gaskedler med tilbehør til firmaet Rapido Wärmetechnik.
Since 1976 Rapido Nederland had supplied Rapido Wärmetechnik with gas boilers and accessories.
I 1977 indgik parterne i denne forbindelse en skriftlig aftale, der blev betegnet som en »eneforhandlingsaftale«.
In 1977 the parties concluded a written contract referred to as an "exclusive distribution agreement".
Efter at der opstod problemer, fordi den tyske part hævdedes ikke at have opfyldt sin pligt til årligt at aftage et vist minimum af kedler, opnåede den nederlandske part i 1982 en dom, der blev afsagt af Landgericht Mönchengladbach, hvori det blev forbudt sagsøgte selv at fremstille visse gasvarmeked­lerog bringe dem i handelen.
Problems arose when the German party allegedly failed to meet its yearly minimum purchase obligation, and in 1982 the Dutch party obtained a judgment from the Landgericht Mönchengladbach under which the defendant was prohibited from manufacturing and selling certain gas boilers itself.
I sagen ved Arrondissementsrechtbank, i hvis retskreds Ra­pido Nederland har hjemsted, krævede firmaet for det første et restbeløb på ca. 60 000 DM for leveringer, der havde fundet sted, og for det andet, at retten skulle give sagsøgte pålæg om under trussel af tvangsbøder hver måned at aftage et vist antal gaskedler fra sagsøgeren.
In the proceedings before the Arrondissementsrechtbank, in whose territorial jurisdiction it had its head of­fice. Rapido Nederland claimed first of all the sum of about DM 60 000 remaining due for consignments already delivered and secondly an order compelling the defendant, under pain of a financial penalty, to purchase a certain number of boilers from the plain­tiff each month.
Før Rapido Wärmetechnik tog stilling til sagens realitet, gjorde firmaet gældende, at præsidenten for Rechtbank savnede kompetence, og at de tyske retter var kompetence; hvad betalingen af det krævede pengebeløb angik, kunne en dom afsagt i en sag om fore­løbige forholdsregler, for så vidt der i en sådan overhovedet kunne træffes bestemmelse om betaling at et pengebeløb, i hvert fald ikke fuldbyrdes i Forbundsrepublikken Tysk­land, da en sådan dom ifølge tysk ret ikke kan afsiges i en sag om foreløbige forholdsreg­ler.
Before entering an appearance Rapido Wärmetechnik raised an objection to the juris­diction of the President of the Rechtbank and argued that the German courts had juris­diction; with regard to the money claim it argued that even in so far as an order for the payment of money could be made in interlocutory proceedings such an order could not in any event be enforced in the Federal Republic of Germany, since under German law no such order could be made in interlocutory proceedings.
Hvad pengekravet angik, var der ifølge den foreløbige dom, der blev afsagt af præsiden­ten for Rechtbank, ingen grund til at fravige hovedværnetingsreglen i EØF­konventio­nens artikel 2, hvorefter det i princippet er retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl,
According to the interlocutory order of the President of the Rechtbank, with regard to the money claim there was no reason to depart from the general rule on jurisdiction laid
(fortsat 1) der har kompetencen.
(continued D down in Article 2 of the Convention under which in principle the court of a person's domicile had jurisdiction.
Præsidenten for Rechtbank lod i denne forbindelse ude af betragt­ning, at det — fordi sagsøgeren ikke havde bestridt dette tilstrækkeligt — var uomtvistet mellem parterne, at en dom afsagt i en sag om foreløbige forholdsregler, hvori der blev truffet bestemmelse om betaling af et pengebeløb, ikke kunne erklæres eksigibel i For­bundsrepublikken Tyskland, således at sagsøgeren ikke ville opnå sit mål, selv om han blev tilkendt beløbet.
In so ruling the President of the Rechtbank ignored the fact that since the plaintiff did not sufficiently contest the point it was undisputed that an order for the payment of money made in interlocutory proceedings could not have been enforced in the Federal Republic of Germany, so that the plaintiff would not have achieved its goal even if its claim had been upheld.
Efter præsidenten for Rechtbank's opfattelse gjaldt artikel 2 også for den anden del af søgsmålet.
In the opinion of the President of the Rechtbank, Article 2 applied also to the second part of the claim.
Den klausul, parterne havde aftalt med henblik på leveringen af kedlerne, »ab fabrik Tegelen«, betød ikke uden videre, at forpligtelsen skulle opfyldes i Nederlan­dene, og at tvister derfor først og fremmest skulle forelægges nederlandske retter.
Taken by itself the clause in the parties' contract to the effect that boil­ers were to be delivered "ex works Tegelen" did not mean that the obligation was to be performed in the Netherlands and that the dispute should therefore be brought before the Dutch courts.
Des­uden var retsforholdet mellem parterne undergivet tysk ret.
Furthermore, the legal relationship between the parties was governed by German law.
Disse havde i øvrigt i nogle tvister, som vedrørte samme retsforhold, ført sagen ved en tysk ret.
In addition, in a number of legal disputes arising out of the same legal relationship the parties had brought proceedings before a German court.
Ganske vist har sag­søgeren ifølge konventionens artikel 5 en valgmulighed, som er fastsat med henblik på en hensigtsmæssig procesførelse i visse tilfælde, hvor der består en særlig snæver forbin­delse mellem et krav og en ret, som kan anmodes om at træffe afgørelse herom.
It was true that under Article 5 of the Convention the plaintiff had a choice of jurisdiction, provided for in the interest of efficient conduct of the proceedings in certain cases in which there was a particularly close relationship between a claim and a court which might be called upon to decide it.
Hvis man tog de to sidstnævnte omstændigheder i betragtning, ville denne målsætning med artikel 5 imidlertid ikke tale for, at den nederlandske ret havde kompetence i dette til­fælde.
Taking into account the two circumstances referred to above, however, that objective of Article 5 did not justify the attribution of jurisdiction to the Dutch courts.
Retten erklærede sig for inkompetent.
The court therefore declined jurisdiction.
Udsendelse 3/december ¡985
Issue 3 December 1985
1-5.1.1 — Al Dom af 6.10.
1-5.1.1 — A 1 Judgment of 6 October 1976,1 Case 14/76 Ets. Α. De Bloos SPRL ν Société en commandite par actions Bouver
1976, s. 1497 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat G. Reischl, s. 1511)
[1976] ECR 1497 (Preliminary ruling requested by the Cour d'Appel, Mons) Advocate General: G. Reischl (p. 1512)
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesvæmeting — begrebet »forpligtelse« i artikel 5, nr. 1 — den kontraktmæssige forpligtelse, der ligger til grund for sagen
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of per­formance — The term "obligation" in Article5 (1) — Contractual obligation on which lhe action is founded
Kompetence — specielle kompetenceregler — værneting i sager vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed (artikel 5, nr. 5) — betingelser
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction in relation to a branch, agency or other establishment (Article 5 (5)) — Conditions
Cour d'Appel de Mons forelagde ved dom af 9. december 1975 Domstolen to spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikel 5, nr. 1 og 5.
By an order dated 9 December 1975 the Cour d'Appel, Mons, referred two questions on the interpretation of Article 5 (1 ) and (5) to the Court of Justice for a preliminary ruling.
Det fremgik af forelæggelsesdommen, at tvisten på indeværende trin angik de belgiske domstoles kompetence til at påkende en sag, der var anlagt af en i Belgien hjemmehørende forhandler efter en eneforhandlingsaftale med hans leverandør, der havde hjemsted i Frankrig.
From the order making the reference it appeared that the case was at that stage con­cerned with the question whether the Belgian court had jurisdiction to hear an action which the grantee of an exclusive distributorship contract, whose registered office was in Belgium, had brought against the grantor, who was established in France.
Under anbringende af, at nævnte kontrakt var blevet opsagt ensidigt og uden forudgående varsel, havde forhandleren indstævnt leverandøren for en belgisk ret og nedlagt påstand om, at kontrakten ophævedes ved dom i medfør af belgisk ret på grund af leverandørens misligholdelse, samt om at der tilkendtes ham erstatning.
Complain­ing of a unilateral breach, without notice, of the said contract, the grantee brought pro­ceedings against the grantor before the Belgian court seeking, in accordance with Belgian law, the dissolution of the contract by the court, on the ground of the grantor's wrongful conduct, and the payment of damages.
Da den belgiske ret i første instans erklærede sig inkompetent til at påkende sagen, ind bragte forhandleren spørgsmålet for Cour d'Appel de Mons.
When the Belgian court of first in­stance decided that it had no jurisdiction to hear the case, the grantee appealed to the Cour d'Appel, Mons.
Ved det første spørgsmål anmodedes Domstolen om at udtale, hvorvidt udtrykket »forpligtelse« i konventionens artikel 5, nr. 1, i en tvist mellem en forhandler efter en eneforhandlingsaftale og den pågældende leverandør, som ifølge forhandleren havde krænket den tilsikrede eneret, skal fortolkes således, at det omfatter enhver forpligtelse i henhold
In the first question, the Court was asked whether, in an action brought by the grantee of an exclusive sales concession against the grantor in which he claimed that the latter had infringed the exclusive concession, the term Obligation' in Article 5 ( 1 ) of the Con­vention was to be interpreted as applying without distinction to any obligation arising
(fortsat I) til rammeaftalen om eneforhandling eller endog i henhold til de senere i medfør af rammeaftalen indgåede salgskontrakter, eller om det udelukkende sigter til den forpligtelse, der ligger til grund for søgsmålet.
'continued 1) out of the framework contract granting an exclusive sales concession or even arising out of the successive sales concluded in performance of the said contract, or as referring ex clusively to the obligation forming the basis of the legal proceedings.
I det sidstnævnte tilfælde anmodedes Domstolen end videre om nærmere at angive, hvorvidt udtrykket »forpligtelse« i ovennævnte artikel 5, nr. 1, henviser til den oprindelige forpligtelse, til forpligtelsen til at modsvare den oprindelige forpligtelse, til forpligtelsen til at betale erstatning (»dommages-intérêts«), når den oprindelige forpligtelse er bortfaldet på grund af kontraktens ophævelse eller opsigelse, eller endelig til forpligtelsen til at betale en »passende erstatning« eller »tillægserstatning« i henhold til den belgiske lov af 27. juli 1961.
In the event that the last-mentioned hypothesis should be the correct one, the Court was further asked to rule whether the word Obligation' in the aforementioned Article 5(1) referred to the original obligation, the obligation to provide the equivalent of the original obligation or to the obligation to pay damages where the effect of the dissolution or termination of the contract was to render void the original obligation, or, finally, to the obligation to pay 'fair compensation' or even 'additional compensation' within the meaning of the Belgian Law of27 July 1961.