natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Som begrundelse for denne rets kompetence påberåbte sagsøgeren sig blandt andet domskonventionens artikel 5, nr. 5, og hævdede, at sagsøgte drev en filial i Heidelberg.
In sup­port of its contention that the Landgericht had jurisdiction the plaintiff relied inter alia on Article 5(5) of the Brussels Convention and stated that the defendant maintained a branch in Heidelberg.
Heroverfor gjorde det italienske selskab gældende, at der i Heidelberg alene fandtes et »kontor« for dets datterselskab, et tysk GmbH (Gesellschaft mit be­schränkter Haftung), som havde hjemsted i Hamburg.
In reply the Italian company argued that in Heidelberg there was merely an 'office' of its subsidiary company, a company incorporated under German law and based in Hamburg.
For den italienske virksomhed tjente kontoret alene som en »postadresse«. Landgericht afviste sagen, og efter sagsø­gerens appel stadfæstede Oberlandesgericht afgørelsen.
So far as the Italian undertaking was concerned the office merely had the function of a 'post­box'.
Oberlandesgericht tog først stilling til, om den var kompetent efter artikel 5, nr. 1, hvil­ket den benægtede; ved bestemmelsen af den relevante »forpligtelse« samt ved under­søgelsen af opfyldelsesstedet i artikel 5, nr. l's forstand blev EF­Domstolens praksis (jfr. ovenfor 1­5.1.1 — A 1 samt 1­5.1.2 — A 1) lagt til grund.
The Oberlandesgericht first considered whether it had jurisdiction under Article 5(1) and came to the conclusion that it did not; in identifying the decisive Obligation' and in ascertaining the place of performance within the meaning of Article 5(1) it had re­gard to the decisions of the Court of Justice of the European Communities (supra, 1­5.1.1 ­ A 1 and 1­5.1.2 ­ A 1).
Retten lagde tysk ret til grund for fortolkningen af begrebet filial i konventionens arti­kel 5, nr. 5.
The Oberlandesgericht based its interpretation of the term 'branch' in Article 5(5) of the Convention on German law.
Da sagsøgte var et italiensk aktieselskab, fulgte det af tysk ret, at en inden­landsk filial skulle føre benævnelsen »aktieselskab« (AG).
Under German law, as the defendant was a company limited by shares under Italian law, a branch within Germany should bear the descrip­tion 'company limited by shares'.
Da »kontoret« i Heidelberg imidlertid førte samme navn som sagsøgtes datterselskab i Hamburg, skulle det anses for en filial af dette selskab, men ikke for en filial af det italienske moderselskab.
But since the office in Heidelberg bore the descrip­tion of the defendant's subsidiary company in Hamburg, it must be regarded as a branch of that company and not of the Italian parent company.
Dette fulgte specielt af den omstændighed, at en filial ikke kunne udgøre en selvstændig juri­disk person.
That followed in par­ticular from the fact that a branch could not have its own legal personality.
Retten undersøgte desuden, om kontoret i Heidelberg — uafhængigt af de formelle aspekter — kunne anses for en filial af sagsøgte på grundlag af dets faktiske funktion.
The Oberlandesgericht further considered whether, irrespective of the formal aspects, the Heidelberg office might actually be regarded as a branch of the defendant because of the tasks which it in fact carried out.
Retten antog i denne forbindelse — igen på grundlag af tysk ret — at en filial ikke er en
In this connection the Court held, again on the basis of German law, that a branch is not a subordinate and dependent department of
(fortsat 1) underordnet og uselvstændig afdeling af modervirksomheden, men derimod »et andet centrum for den pågældende virksomhed«.
(continued 1) the principal establishment but 'another centre of the undertaking in question'.
Filialen måtte være indrettet således, at den ved modervirksomhedens eventuelle bortfald fortsat kunne bestå som en selvstændig handelsvirksomhed.
The branch must be established in such a way that if the principal establishment were to be removed the branch could continue as an independent trading establishment.
Dette krævede, at den havde en udadtil selvstændig ledelse med generelle beføjelser, at den havde en særskilt kapital, og at den skulle kunne fremvise et selvstændigt regnskab.
That meant that it must have a management ostensibly independent and endowed with general authority, that it must possess its own business assets and keep its own ac­counts.
CD dom af 3. april 1979 — 2 U 185/76 (afgørelse truffet i tilslutning til præjudiciel afgørelse fra EF­Domstolen)
(Decision given following a preliminary ruling by the Court of Justice of the European Communities)
Kompetence — specielle kompetenceregler — værneting i sager vedrørende driften af en fi­lial, et agentur eller en lignende virksomhed — et fransk selskabs »repræsentation for Tyskland« — sag anlagt på repræsentationsstedet med påstand om betaling for ydelser præsteret i Tyskland
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction in disputes arising out of the operations of a branch, agency or other establishment — French company's 'representation for Ger­many ' — Action at the place of the 'representation' in respect of work performed in Germany
I denne sag havde Oberlandesgericht forelagt EF­Domstolen nogle spørgsmål vedrø­rende fortolkningen af konventionens artikel 5, nr. 5, som Domstolen besvarede ved dom af 22. november 1978 (sag 33/78; jfr. ovenfor under 1­5.5 — A 1, også vedrørende de faktiske omstændigheder og sagens tidligere forløb).
In this case the Oberlandesgericht Saarbrücken had referred several questions to the Court of Justice of the European Communities on the interpretation of Article 5(5) of the Convention. The Court of Justice replied to those questions by judgment of 22 No­vember 1978 (Case 33/78 Somafer ν Saar­Ferngas, supra, 1­5.5 — A 1, where a sum­mary of the facts and previous procedure may be found).
Under henvisning til EF­Domstolens praksis (jfr. ovenfor under 1­5.1.1 — A 1; 1­5.1.2 — A 1) nåede retten til det resultat, at opfyldelsesstedet for sagsøgtes kontraktsmæs­sige forpligtelse, som var underlagt tysk ret, var sagsøgtes hjemsted i Frankrig.
On the basis of the previous decisions of the Court of Justice of the European Communities (supra, 1­5.1.1 — A 1 ; 1­5.1.2 — A 1) the court came to the conclusion that the place of performance of the relevant contractual obligation of the defendant, which was gov­erned by German law, was the place where the defendant had its seat in France.
Det fremgik ganske vist ikke udtrykkeligt, at det kontorlokale, sagsøgtes ansatte benyt­tede, var sagsøgtes forretningslokale; ikke desto mindre kunne sagsøgte benytte lokalet efter behov, og det var altid muligt for sagsøgtes kunder at komme i forbindelse med sag­søgte dér.
Although the office used by the defendant's employee had not specifically been described as the defendant's business premises, the defendant had none the less been able to use the office in accordance with its business re­quirements and had been permanently within the reach of its clients there.
Den ansatte sagde, når han tog telefonen, »Somafer«, og på sagsøgtes brev­papir, hvor adressen var anført som »Somafer­Vertretung für Deutschland«, var anført både det pågældende telefonnummer og en tysk bankforbindelse.
The defen­dant's employee had announced himself on the telephone as 'Somafer'.
Der var ligeledes ved tilføjelsen »Hauptverwaltung, Uckange/Frankreich« [hovedkontor] givet udtryk for, at der, hvad »repræsentationen for Tyskland« angik, også var tale om en slags »kontor«, som i hvert fald måtte ligestilles med begrebet filial, agentur eller lignende virksomhed i den af Domstolen beskrevne betydning.
The defendant's notepaper, with the heading 'Somafer — representation for Germany', mentioned the corresponding telephone number and a German bank account.
I betragtning af repræsentationens materielle udstyr var det ikke nødvendigt for sagsøgtes kunder at henvende sig til sagsøgtes hoved­
The additional words on the notepaper 'head office — Uckange, France' also made it clear that the 'represen­
(Jfr. også 1-5.3 - A 2)
(See also 1-5.3 - A 2)
16 — A 1 Dom af 15. maj 1990 [Første Afdeling]'), sag C-365/88, Kongress Agentur Hagen GmbH mod Zeehaghe BV (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nederlandenes Hoge Raad) Sml, 1990 I, s. 1845 (forslag til afgørelse fra generaladvokat CO. Lenz, s. 1853)
16 — A 1 Judgment of 15 May 1990 [First Chamber],' Case C-365/88 Kongress Agentur Hagen GmbH v Zeehaghe B V [1990] ECR 1-1845 (Preliminary ruling requested by the Hoge Raad der Nederlanden) Advocate General: CO. Lenz (p. 1-1853)
Kompetence — specielle kompetenceregler — sag anlagt mod tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse (artikel 6, nr. 2) — betingelser — indbyrdes sammenhæng med den oprindelige sag — retten har også kompetence i en sag om opfyldelse af en forpligtelse, når kompetencen i den oprindelige sag beror på konventionens artikel 5, nr. 1, og tredjemanden har bopæl i en anden kontraherende stat
Jurisdiction — Special Jurisdiction — Action on a warranty or guarantee (Art. 6(2)) — Conditions — Related nature of the main action — Jurisdiction over an action on a warranty or guarantee also in cases where jurisdiction over the main action is based on Article 5(1) of the Convention and the person liable under the warranty or guarantee resides in another Contracting State
Kompetence — specielle kompetenceregler — sag anlagt mod tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse (artikel 6, nr. 2) — retten ikke forpligtet til at tage begæringen om indstævning af tredjemand tilfølge — anvendelse af de processuelle regler i den nationale lovgivning — grænser
Jurisdiction — Special jurisdiction — Action on a warranty or guarantee (Art. 6(2)) — No obligation to grant leave for the action — Application of procedural rules of na tional law — Limits
Kongress Agentur Hagen GmbH, der har hjemsted i Düsseldorf, havde indgået en aftale med Zeehaghe BV i Haag om reservation af et antal hotelværelser i Haag.
Kongress Agentur Hagen GmbH ('Hagen'), with its seat in Dusseldorf, concluded a contract with Zeehaghe BV ('Zeehaghe'), with its seat in the Hague, for the reservation of a number of hotel rooms in The Hague.
Hagen GmbH indgik aftalen i eget navn, men efter ordre fra Garant Schuhgilde e.G., der lige ledes har hjemsted i Düsseldorf, og for dennes regning.
Hagen acted in its own name but at the re quest and on behalf of Garant Schuhgilde e.G. ('Schuhgilde'), whose seat was also in Dusseldorf.
Efter at hotelværelserne var blevet afbestilt, anlagde Zeehaghe BV erstatningssag mod Hagen GmbH ved Recht bank, Haag. I et særskilt processkrift nedlagde Hagen GmbH påstand om afvisning; subsidiært anmodede firmaet om tilladelse til at adcitere Schuhgilde e.G. som regrespligtig.
After the reservation had been cancelled, Zeehaghe summoned Hagen to appear before the Rechtbank, The Hague, claiming damages.
Rechtbank erklærede sig kompetent i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1, men tog ikke begæringen om adcitation til følge, idet den fandt, at en adcitation ville
The Rechtbank declared that it had jurisdiction under Article 5(1) of the Convention and dismissed the application for leave to bring an action on for an indem-
(fortsat 1) forsinke og komplicere den oprindelige sag.
(continued 1) nity on the ground that such an action would delay and complicate the main proceed­ings.
Hagen GmbH indbragte afgørelsen for Gerechtshof, Haag, under anbringende af, at den ret, ved hvilken den oprindelige sag er anlagt, i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, er forpligtet til at tage en begæring om adcitation til følge, medmindre den i bestemmelsen nævnte undtagelse fo­religger (sagsanlæg for at unddrage sagsøgte hans almindelige værneting).
In its appeal to the Gerechtshof, The Hague, Hagen claimed that Article 6(2) of the Convention required the court seised of the original proceedings to grant leave to bring an action on a warranty or guarantee, unless the exception provided for in Article 6(2) applies (instituting proceedings solely with the objective of removing the third party from the jurisdiction of the court which would be competent in his case).
Gerechtshof stadfæstede Rechtbanks afgørelse og anførte, at konventionens artikel 6 ikke pålægger en forpligtelse, men blot giver adgang til at tage en begæring om indstævning af en tredjemand til følge.
The Ge­rechtshof upheld the decision of the Rechtbank on the ground that Article 6(2) merely permitted a court to grant leave to bring an action on a warranty or guarantee, but did not oblige it to do so.
Hagen GmbH indbragte herefter dommen for Hoge Raad, som har forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
Hagen then appealed in cassation to the Hoge Raad, which referred the following ques­tions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
»A — Såfremt en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, i hen­hold til Bruxelles­konventionens artikel 5, nr. 1, er blevet sagsøgt ved retten i en anden kontraherende stat, har denne ret da i henhold til konventionens ar­tikel 6, nr. 2, kompetence til at påkende et af sagsøgte rejst krav, der til opfyl­delse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, der har bopæl på en anden kontraherende stats område end den, hvor sagen er anlagt?
'A — If a defendant domiciled in a Contracting State is sued on the basis of Article 5(1) of the Brussels Convention in another Contracting State, may the court in the latter State derive from Article 6(2) of the Brussels Convention jurisdic­tion to entertain an action on a warranty or guarantee brought by the defend­ant against a person domiciled in a Contracting State other than that of the court?
Β — Skal Bruxelles­konventionens artikel 6, nr. 2, fortolkes således, at retten er forpligtet til at tillade den ønskede indstævning af tredjemanden, medmindre den i bestemmelsen nævnte undtagelse foreligger?
Β — Must Article 6(2) of the Brussels Convention be interpreted as meaning that the court is bound to grant leave for the action on a warranty or guarantee to be brought unless the exception provided for in that provision applies?
C — Såfremt spørgsmål Β besvares benægtende: Kan retten da anvende de proces­retlige regler i sin nationale lovgivning ved afgørelsen af, om begæringen om tilladelse til at indstævne tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse skal ta­ges til følge, eller indebærer Bruxelles­konventionens regler i så fald, at retten skal prøve begæringen på grundlag af andre kriterier end dem, der opstilles i rettens nationale procesret, og, i bekræftende fald, hvilke er disse kriterier?«
C — If question Β is answered in the negative, may the court apply the procedural rules of its national law in assessing whether the request for leave to bring the action on a warranty or guarantee should be granted or do the provisions of the Brussels Convention mean that the court must consider the request in the light of criteria other than those laid down in its national procedural law and, if so, what are those criteria?'
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 8 — 22):
The Court of Justice stated as follows (paragraphs 8 to 22 of the judgment):
8 Det første spørgsmål angår den situation, at en ret, der støtter sin kompetence på konventionens artikel 5, nr. 1 — som er en speciel kompetenceregel i forhold til hovedreglen i konventionens artikel 2 — skal træffe afgørelse vedrørende en begæring, sagsøgte har fremsat, om adcitation af en tredjemand, der har bopæl på en anden kontraherende stats område end den, hvor sagen er anlagt.
8 The first question is concerned with the case in which the court having jurisdiction under Article 5(1) of the Convention, which derogates from the general principle laid down in Article 2, is requested to grant the defendant leave to bring an action on a warranty or guarantee against a person domiciled in a Contracting State other than that of the court.
9 Appellanten i hovedsagen og de parter, der har afgivet indlæg for Domstolen, har henvist til, at bestemmelsen i konventionens artikel 6, nr. 2, er generel, hvorfor reg­len om, at en person kan sagsøges som tredjemand i sager om opfyldelse af en for­pligtelse 'ved den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt', må gælde, uanset efter hvilken kompetenceregel den oprindelige sag er anlagt.
9 Hagen and the parties which have submitted observations to the Court infer from the general terms in which Article 6(2) is couched that the rule that a person may be sued as a third party in an action on a warranty or guarantee "in the court seised of the original proceedings" applies irrespective of the head of jurisdiction by virtue of which the court was seised of the original proceedings.
(fortsat 2) undtagelse fra hovedreglen i konventionens artikel 2 om, at personer med bopæl i en kontraherende stat skal sagsøges ved retterne i denne stat.
10 It is appropriate to point out in limine that Article 6(2), which occurs in Section 2 of the Convention entitled "Special jurisdiction", constitutes, in the same way as Article 5(1), an exception to the rule of jurisdiction laid down in Article 2 under which the courts in the State in which the defendant is domiciled are to have juris­diction.
11 Når der i henhold til artikel 6, nr. 2, efter sagsøgerens valg kan benyttes et særligt værneting, beror dette på hensynet til en hensigtsmæssig sagsbehandling, idet der i visse velafgrænsede tilfælde består en særlig snæver sammenhæng mellem en tvist og den ret, hvor sagen kan anlægges (jfr. dom af 22. november 1978, Somafer SA mod Saar-Ferngas AG, 33/78, Sml. s. 2183)').
n Article 6(2) makes provision for a special jurisdiction, which the plaintiff may choose because of the existence, in clearly defined situations, of a particularly close connecting factor between a dispute and the court which may be called upon to hear it, with a view to the efficacious conduct of the proceedings (judgment of 22 November 1978 in Case 33/78 Somafer SA ν Saar­Ferngas AG [1978] ECR 2183').
Konventionen giver dermed mulig hed for, at samme ret påkender hele sagen.
The Convention thus enables the entire dispute to be heard by a single court.
Den indbyrdes sammenhæng mellem kravet i den oprindelige sag og begæringen om indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse er således tilstrækkeligt grundlag for, at den ret, for hvilken begæringen fremsættes, har kompetencen, uanset efter hvilken regel den har kom petence til at påkende den oprindelige sag. I denne henseende er værnetingene i henhold til artikel 2 og artikel 5 ligestillet.
Consequently, the related nature of the main action and the action on a warranty or guarantee suffices to found jurisdiction on the part of the court in which the action on a warranty or guarantee has been brought, irrespective of the basis on which it has jurisdiction in the original proceedings; in this respect, the jurisdiction pro­vided for in Article 2 and that provided for in Article 5 are equivalent.
12 Det første spørgsmål må herefter besvares således, at såfremt en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, i henhold til Bruxelleskonventionens ar tikel 5, nr. 1, er blevet sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, har denne ret i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, også kompetence til at påkende et krav, der til opfyldelse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, som har bopæl på en anden kontraherende stats område end den, hvor den oprindelige sag er an lagt.
12 The answer to the first question must therefore be that where a defendant domiciled in a Contracting State is sued in a court of another Contracting State pursuant to Article 5(1) of the Brussels Convention, that court also has jurisdiction by virtue of Article 6(2) of the Brussels Convention to entertain an action on a warranty or guarantee brought against a person domiciled in a Contracting State other than that of the court seised of the original proceedings.
Andet og tredje spørgsmål
The second and third questions
13 Med disse to spørgsmål ønskes det afgjort, om det af konventionens artikel 6, nr. 2, følger, at retten har pligt til at tage en begæring om indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse til følge, når begæringen ikke er fremsat for at und drage tredjemanden hans almindelige værneting, eller om retten derimod kan træffe afgørelse om, hvorvidt begæringen skal tages til følge, efter de processuelle regler i sin nationale lovgivning.
13 These two questions seek to establish whether Article 6(2) of the Convention re­quires the court to grant leave to bring an action on a warranty or guarantee, pro­vided that proceedings were not brought with the object of removing the third party from the jurisdiction of the court which would be competent in his case, or whether, on the contrary, the court may assess the admissibility of the application for leave in the light of the rules of the national procedural law.
14 Appellanten i hovedsagen, den franske regering og Forbundsrepublikken Tysk lands regering, har anført, at konventionens artikel 6, nr. 2, bør fortolkes som en selvstændig bestemmelse, idet retsplejehensyn tilsiger, at den fuldstændige retsbeskyttelse, de kontraherende stater skal give parterne, når en ret i vedkommende stat har kompetencen, ikke bør begrænses ved anvendelse af nationale procesregler.
14 Hagen, the French Government and the Government of the Federal Republic of Germany interpret Article 6(2) as an independent provision. In their view, this fol­lows from considerations relating to the sound administration of justice: the full legal protection which the Contracting States are bound to guarantee the parties where one of their courts has jurisdiction cannot be restricted by the application of national procedural rules.
15 Kommissionen har under den skriftlige forhandling tilsluttet sig dette synspunkt, som efter Kommissionens opfattelse har det fortrin at være en enkel løsning og at sikre en ensartet anvendelse af konventionen, da den nationale ret dermed har pligt til at tillade adcitation.
15 In its written observations, the Commission also supported this view, which, it stated, would have the advantage of simplicity and would ensure the uniform appli­cation of the Convention: on this view, the national court seised of the original pro­
(fortsat 3) træffe afgørelsen, tager først stilling til kompetencespørgsmålet i henhold til kon­ventionens bestemmelser, og derefter efterprøver den, om anmodningen opfylder de øvrige betingelser, som i henhold til lex fori gælder for adcitationen.
(continued 3) ceedings would be bound to grant leave to bring an action on a warranty or guaran­tee.
π Det bemærkes, at konventionen ikke har til formål at gøre de processuelle regler ensartede, men at give regler for fordelingen af retternes kompetence i civile sager, herunder handelssager, i retsforhold inden for Fællesskabet og at lette fuldbyrdelse af retsafgørelser.
17 It should be stressed that the object of the Convention is not to unify procedural rules but to determine which court has jurisdiction in disputes relating to civil and commercial matters in intra­Community relations and to facilitate the enforcement of judgments.
Der bør derfor sondres klart mellem spørgsmålet om rettens kom­petence og de øvrige formalitetsspørgsmål.
It is therefore necessary to draw a clear distinction between jurisdic­tion and the conditions governing the admissibility of an action.
18 Med hensyn til indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse, opstilles der i artikel 6, nr. 2, således kun en regel om, hvilken ret der har kompetencen, men derimod ikke om selve betingelserne for at admittere indstævningen.
18 With regard to an action on a warranty or guarantee, Article 6(2) therefore merely determines which court has jurisdiction and is not concerned with conditions for admissibility properly so called.