natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den nationale ret ønskede hovedsagelig en afgørelse af, om kapitel 84 i den kombinerede nomenklatur til den fælles toldtarif, som denne fremgår af bilagene til forordning nr. 3174/88, nr. 2886/89 og nr. 2472/90, alle om ændring af bilag I til forordning nr. 2658/87, også inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 1288/91, skulle fortolkes således, at farvemonitorer, der kun er i stand til at modtage et signal fra centralenheden i en automatisk databehandlingsmaskine, men ikke kan gengive et farvebillede på grundlag af et sammensat videosignal, henhørte under pos. 8471 i den kombinerede nomenklatur til den fælles toldtarif.
By that question, the national court was essentially asking whether on a proper construction of Chapter 84 of the Combined Nomenclature of the Common Customs Tariff — in the versions contained in the annexes to Regulations Nos 3174/88,2886/89 and 2472/90, all three of which amend Annex I to Regulation No 2658/87 - even before the entry into force of Regulation No 1288/91 colour monitors capable of accepting signals only from the central processing unit of an automatic dataprocessing machine and not capable of reproducing a colour image from a composite video signal fall under heading 8471 of the Combined Nomenclature of the Common Customs Tariff.
"Kapitel 84 i den kombinerede nomenklatur til den fælles toldtarif, som denne fremgår af bilagene i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3174/88 af 21. september 1988, nr. 2886/89 af 2. august 1989 og nr. 2472/90 af 31. juli 1990, alle om ændring af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, skal -- også for forhold inden ikrafttrædelsen af Kommissionens forordning (EØF) nr. 1288/91 af 14. maj 1991 om tarifering af visse varer i den kombinerede nomenklatur fortolkes således, at farvemonitorer, der kun er i stand til at modtage et signal fra centralenheden i en automatisk databehandlingsmaskine, men ikke kan gengive et farvebillede på grundlag af et sammensat videosignal henhører under position 8471 i den kombinerede nomenklatur til den fælles toldtarif.' H
1987 on the tariffand statistical nomenclature and on the Common Customs Tariff— even before the entry into force of Commission Regulation (EEC) No 1288/91 of 14 May 1991 concerningthe classification of certain goods in the Combined Nomenclature colourmonitors capable of accepting a signal only from the central processing unit of an automatic dataprocessing machine and not capable of reproducing a colour image from a composite video signal fall under heading 8471 of the Combined Nomenclature of the Common Customs Tariff:
Generaladvokat F. G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Første Afdeling) den 27. januar 1994
Advocate General Jacobs delivered his Opinion at the sitting of the First Chamber on 27 January 1994
"Den supplerende bestemmelse 5 B, sidste afsnit, til kapitel 84 i den fælles toldtarifs kombinerede nomenklatur skulle, allerede før Kommissionens forordning (EØF) nr. 1288/91 trådte i kraft, fortolkes således, at farvemonitorer, der kun er i stand til at modtage et signal fra centralenheden 1 en automatisk databehandlingsmaskine, men ikke kan gengive et farvebillede på grundlag af et sammensat videosignal, ikke havde deres "egen selvstændige arbejdsfunktion" og skulle tariferes i position 8471."
The last paragraph of Note 5(B) to Chapter 84 of the Combined Nomenclature of the Common Customs Tariff was to be interpreted, even before the entry into force of Commission Regulation (EEC) No 1288/91, as meaning that colour monitors, capable of accepting a signal only from the central processing unit of an automatic dataprocessing machine and not capable of reproducing a colour image from a composite video signal, did not perform a "specific function" and were to be classified under heading 8471.'
Ved kendelse af 29. januar 1993, indgået til Domstolen den 1. februar 1993, havde Finanzgericht Bremen forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets forordning (EØF) nr. 1224/80.
By order of 19 January 1993, received at the Court on 1 February 1993, the Finanzgericht (Finance Court) Bremen referred to the Court for a preliminary ruling a question on the interpretation of Council Regulation (EEC) No 1224/80.
Spørgsmålet var blevet rejst under en sag mellem Ospig Textil og Hauptzollamt Bremen-Freihafen som følge af sidstnævntes beslutning om i varers toldværdi at medregne omkostninger ved erhvervelse af eksportkontingenter fra tredjemand i et tredjeland, med hvilket Fællesskabet har indgået en aftale om begrænsning af eksporten.
That question arose in proceedings between Ospig Textil and the Hauptzollamt Bremen-Freihafen arising from the latter's decision to include in the value of goods for customs purposes the costs incurred in the acquisition of export quotas from third parties in a nonmember country with which the Community has concluded an export restraint agreement
"Kvotaomkostninger ved erhvervelse af eksportkontingenter indgår ikke i toldværdien af varer, som importeres til Fællesskabet, jf. Rådets forordning (EØF) nr. 1224/80 af 28. maj 1980 om varers toldværdi, og det er derfor ikke nødvendigt at undersøge, om der i det berørte eksportland lovligt kan handles med eksportlicenser."
'Quota charges incurred in the acquisition of export quotas do not form an integralpart of the value for customs purposes of goods imported into the Community pursuant to Council Regulation (EEC) No 1224/80 of 28 May 1980 on the valuation of goods for customs purposes and it is for that reason not necessary to determine whether export licences may be the subject of lawful trade in the country of export in question.'
Generaladvokat C. Gul mann fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Tredie Afdeling) den 2. februar 1994.
Advocate General Gulmann delivered his Opinion at the sitting of the Third Chamber on 2 February 1994
"Omkostninger ved erhvervelse af de i sagen omhandlede eksportlicenser skal ikke medregnes ved fastsættelsen af toldværdien for varer importeret til Fællesskabet, som defineret i Rådets forordning nr. 1224/80 om varers toldværdi, uanset om der i det pågældende eksportland ikke lovligt kan handles med eksportlicenser."
'Charges incurred in connection with the acquisition of the export licences referred to in this case may not be included in the calculation of the customs value of goods imported into the Community within the meaning of Council Regulation No 1224/80 on the valuation of goods for customs purposes, irrespective of whether or not export licences can be the subject of lawful trade in the relevant country of export.'
"Konkurrence ­ administrativ procedure ­ begæring om oplysninger rettet til virksomhed ­ fornødne oplysninger ­ proportionalitetsprincippet og medlems­staternes forpligtelse til at iagttage tavshedspligt" (Femte Afdeling)
(Competition — Administrative procedure — Decision requiring an undertaking to provide information — Necessary information — Principle of proportionality and Member States' obligation to observe professional secrecy) (Fifth Chamber)
Ved stævning indleveret på Domstolens Justitskontor den 12. februar 1992 har SEP appelleret Retten i Første Instans' dom af 12. december 1991, SEP mod Kommissionen (sag T­39/90, Sml.
By application lodged at the Court Registry on 12 February 1992 SEP appealed against the judgment of the Court of First Instance of 12 December 1991 in Case T-39/90 SEP ν Commission [1991] ECR 11-1497 in so far as it dismissed SEP's application and ordered it to pay the costs.
II, s. 1497), hvorved sagsøgte blev frifundet i den af SEP anlagte sag og SEP blev dømt til at betale sagens omkostninger.
SEP is a limited company comprising the four Netherlands public electricity-generating utilities.
Det fremgår af Rettens udtalelser i dens dom, at:
Gasunie NV has a tie facto monopoly in the Netherlands of the supply of natural gas.
SEP er et aktieselskab, som er en sammenslutning af de fire nederlandske offentlige virksomheder, der producerer elektricitet.
On 16 June 1989 SEP for the first time concluded a contract for the supply of gas with a supplier other than Gasunie, namely the Norwegian undertaking Statoil.
Den 16. juni 1989 indgik SEP for første gang en kontrakt om forsyning af gas med en anden leverandør end Gasunie, nemlig den norske virksomhed Statoil.
which might arise from the subsequent conclusion between SEP and third parties of contracts for the supply of gas.
Efter indgåelsen af Statoil-kontrakten indgik Gasunie den 9. april 1990 en samarbejdsaftale med SEP med det formål i fremtiden at sikre sig mod enhver overraskelseseffekt i forbindelse med en eventuel senere kontrakt om leverance af gas mellem SEP og en tredjepart.
In a letter of 6 March 1990 the Commission requested SEP to produce to it inter alia the code of cooperation with Gasunie and the Statoil contract SEP produced the code of cooperation but not the Statoil contract.
SEP påberåbte sig Statoil-kontraktens fortrolige karakter.
SEP raised the issue of the confidential nature of the Statoil contract.
Til Kommissionens argument om, at kontraktens fortrolige karakter ikke kunne berettige nægtelse af at meddele den på grund af den tavshedspligt, som Kommissionen selv er bundet af i henhold til artikel 20 i forordning nr. 17, svarede SEP, at selskabets bekymring navnlig gjaldt den nederlandske stat, idet artikel 10 i forordning nr. 17 bestemmer, at Kommissionen omgående fremsender afskrift af de vigtigste dokumenter, som indsendes til den, til medlemsstaternes kompetente myndigheder.
The Commission argued that the confidential nature of the contract could not justify the refusal to produce it, in view of the obligation of professional secrecy binding on the Commission under Article 20 of Regulation No 17; SEP replied that it was concerned above all about the Netherlands State, in that Article 10 of Regulation No 17 provides that the Commission is to transmit forthwith to the competent authorities of the Member States copies of the most important documents lodged with the Commission.
Til støtte for sin appel har sagsøgeren påberåbt sig otte anbringender.
The appellant puts forward eight grounds of appeal.
Af de grunde, som er anført i punkt 21-42 i generaladvokatens forslag til afgørelse, forkastede Domstolen det første, andet, tredje, fjerde og femte anbringende.
For the reasons stated in paragraphs 21 to 42 of the Advocate General's Opinion, the first, second, third, fourth and fifth grounds of appeal must be rejected as unfounded.
Med disse anbringender, som Domstolen behandlede samlet, kritiserede SEP, at Retten havde fastslået, at artikel 20 i forordning nr. 17 yder en effektiv beskyttelse mod den uforholdsmæssige skade, som den anfægtede beslutning påfører SEP.
In these grounds of appeal, which may be taken together, SEP contests the conclusion of the Court of First Instance that Article 20 of Regulation No 17 provides an effective safeguard against the disproportionate damage allegedly caused it by the Commission's decision.
Domstolen bemærkede, at ifølge artikel 20, stk. 2, er medlemsstaternes kompetente myndigheder samt deres tjenestemænd og øvrige ansatte forpligtet til ikke at give oplysninger om forhold, som de i medfør af forordning nr. 17 får kendskab til, og som efter deres natur er undergivet tavshedspligt.
The Court noted that according to Article 20(2) the competent authorities of the Member States, their officials and other servants are required not to disclose information which is acquired by them as a result of the application of Regulation No 17 and which is of the kind covered by the obligation of professional secrecy.
Dette forbud mod videregivelse er dog ikke af en sådan art, at det kan garanteres, at de pågældende oplysninger ikke tages i betragtning af de myndigheder, som er adressater for dem, eller af de tjenestemænd, som har kendskab dertil som led i udøvelsen af deres hverv.
That prohibition of disclosure does not, however, guarantee that the information in question will not be taken into consideration by the authorities which receive it or the officials who learn of it in the performance of their duties.
Med hensyn til samme artikels stk. 1, hvorefter "de oplysninger, som er indhentet i medfør af bestemmelserne i artikel 11, 12, 13 og 14 (i forordning nr. 17), ... kun [må] bruges til det med undersøgelsen eller kontrollen tilsigtede formål", indebærer tavshedspligten, at de myndigheder, som lovligt er i besiddelse af disse oplysninger, er afskåret fra at anvende dem til et formål, der er det formål uvedkommende, med henblik på hvilket de blev indhentet.
As regards Article 20(1), which states that 'information acquired as a result of the application of Articles 11, 12, 13 and 14 [of Regulation No 17] shall be used only for the purpose of the relevant request or investigation', that professional secrecy involves the need for authorities lawfully in possession of information to be unable to use it for a reason other than that for which it has been obtained.
Disse oplysninger kan ikke påberåbes af medlemsstaternes myndigheder, hverken under en forudgående undersøgelse eller som berettigelse for en afgørelse truffet på grundlag af bestemmelser vedrørende konkurrenceretten.
Such information may not be relied on by the authorities of the Member States either in a preliminary investigation procedure or to justify a decision based on provisions of competition law.
Under denne sag kunne den i artikel 20, stk. 1, fastsatte begrænsning for anvendelsen af de indhentede oplysninger ikke forhindre de uoprettelige følger af den blotte omstændighed, at en leverandør - eller dennes tilsynsmyndighed - havde kendskab til de forretningsvilkår, som en konkurrerende leverandør havde indrømmet en kunde.
Whichever paragraph is referred to, Article 20, contrary to what was held by the Court of First Instance, therefore does not prevent the use of that information in connection with the determination of the commercial policy of Gasunie, with the possible consequence that damage might be caused to SEP.
Denne artikel udgjorde følgelig ikke en tilstrækkelig beskyttelse for SEP.
That article therefore does not constitute an effective safeguard for SEP.
Retten i Første Instans havde følgelig ved sin fortolkning af artikel 20 tilsidesat fællesskabsretten.
By interpreting Article 20 as it did, the Court of First Instance therefore infringed Community law.
Under appellen havde sagsøgeren imidlertid med urette forudsat, at artikel 10 i forordning nr. 17, som bestemmer, at "Kommissionen fremsender til medlemsstaternes kompetente myndigheder afskrift af ... de vigtigste dokumenter, som indsendes til Kommissionen ...", forpligter Kommissionen til automatisk at tilsende de nederlandske myndigheder Statoilkontrakten.
In the appeal, the appellant wrongly assumes that Article 10 of Regulation No 17, which states that 'the Commission shall forthwith transmit to the competent authorities of the Member States ... copies of the most important documents lodged with the Commission ...', obliges the Commission automatically to transmit the Statoil contract to the Netherlands authorities.
Indledningsvis bemærkede Domstolen, at selve ordlyden af artikel 10 giver Kommissionen kompetence til at afgøre, hvilke dokumenter der er de vigtigste, med henblik på fremsendelse til medlemsstaternes myndigheder.
Firstly, the wording of Article 10 itself gives the Commission power to determine which are the most important documents, with a view to transmitting them to the authorities of the Member States.
Den bemærkede dernæst, at artikel 10, stk. 1, skal fortolkes på baggrund af det almindelige princip om virksomheders ret til beskyttelse af deres forretningshemmeligheder.
Secondly, Article 10(1) must be interpreted in the light of the general principle of the right of undertakings to the protection of their business secrets.
I tilfælde som det foreliggende, hvor en virksomhed udtrykkeligt for Kommissionen havde påberåbt sig et bestemt dokuments fortrolige karakter i forhold til de kompetente nationale myndigheder, fordi dokumentet indeholdt forretningshemmeligheder, og hvor denne påberåbelse ikke var ganske irrelevant, kunne det nævnte almindelige princip om beskyttelse af forretningshemmeligheder begrænse Kommissionens forpligtelse i henhold til artikel 10, stk. 1, til at fremsende det pågældende dokument til de kompetente nationale myndigheder.
In cases such as the present one where an undertaking has expressly raised before the Commission the confidential nature of a document as against the competent national authorities, on the ground that it contains business secrets, and where that argument is not irrelevant, the general principle of the protection of business secrets, referred to above, may limit the Commission's obligation under Article 10(1) to transmit the document to the competent national authorities.
Domstolen bemærkede, at under en tvist mellem Kommissionen og en virksomhed, som vedrørte Kommissionens fremsendelse til en klagende tredjemand af dokumenter, hvis fortrolige karakter den nævnte virksomhed havde påberåbt sig, har Domstolens statueret, at det tilkommer Kommissionen at afgøre, om et bestemt dokument indeholder forretningshemmeligheder.
The Court recalled that, in proceedings between the Commission and an undertaking relating to the communication by the Commission to a third party who had submitted a complaint of documents which the undertaking claimed were of a confidential nature, it held that it was for the Commission to judge whether or not a particular document contains business secrets.
Efter at have givet virksomheden lejlighed til at fremføre sit synspunkt skal den træffe en behørigt begrundet beslutning herom, som skal bringes til virksomhedens kundskab.
After giving an undertaking an opportunity to state its views, the Commission is required to adopt a decision in that connection which contains an adequate statement of the reasons on which it is based and which must be notified to the undertaking concerned.
I betragtning af det yderst alvorlige tab, som en ulovlig udlevering af dokumenter til en konkurrent ville kunne medføre, skal Kommissionen, før den gennemfører sin beslutning, give virksomheden mulighed for at indbringe sagen for Domstolen for at få prøvet den foretagne vurdering og forhindre, at udlevering foretages.
Having regard to the extremely serious damage which could result from improper communication of documents to a competitor, the Commission must, before implementing its decision, give the undertaking an opportunity to bring an action before the Court with a view to having the assessments made reviewed by it and to preventing disclosure of the documents in question.
I denne sag indebar tilsvarende betragtninger, at Kommissionen, såfremt den ønskede at fremsende et dokument til de kompetente nationale myndigheder, skønt dokumentet under sagens særlige omstændigheder hævdedes at have fortrolig karakter i forhold til dem, var forpligtet til at træffe en behørigt begrundet beslutning, som kunne undergives retslig prøvelse under et annul1ationssøgsmål.
In the present case, analogous considerations require the Commission, if it wishes to transmit a document to the competent national authorities, notwithstanding the claim that in the particular circumstances of the case that document is of a confidential nature with respect to those authorities, to adopt a properly reasoned decision amenable to judicial review by means of an action for annulment
Det var under et annullationssøgsmål til prøvelse af en sådan beslutning, at SEP eventuelt kunne gøre sin ret til beskyttelse af sine forretningshemmeligheder gældende.
It is in an action for the annulment of such a decision that SEP might effectively rely on its right to protection of its business secrets.
Heraf fulgte, at den forpligtelse til at fremlægge Statoil-kontrakten, som var pålagt SEP i den anfægtede beslutning, ikke nødvendigvis indebar, at denne kontrakt kunne fremsendes til de nederlandske myndigheder.
It follows that the obligation to produce the Statoil contract, imposed on SEP by the contested decision, does not necessarily mean that the contract can be transmitted to the Netherlands authorities.
Domstolen udtalte og bestemte:
The Court :
Generaladvokat F. G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse den 15. december 1993.
Advocate General Jacobs delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 15 December 1993
Han var af den opfattelse, at Domstolen burde:
He proposed that the Court should:
Ophæve Retten i Første Instans' dom af 12. december 1991 i sag T-39/90.
quash the judgment of the Court of First Instance of 12 December 1991 in Case T-39/90;
Hjemvise sagen til Retten i Første Instans.
refer the case back to the Court of First Instance;
- lægeudgifter
18 May 1994
"Tjenestemænd - ansøgning om forhåndstilladelse - godtgørelse - udelukket" (Femte Afdeling)
(Competition -- Regulation No 17 -- Article 3 -- Rejection of a complaint -- Obligations in investigating complaints -- Lawfulness -- Effect of a commercial consensus with a nonmember country -- Effect of national practices -- Whether trade between Member States affected) (Second Chamber)
Den 16. september 1991 havde BEUC, NCC og Association for Consumer Research indgivet en begæring i form af en klage til Kommissionen vedrørende aftalen (herefter benævnt: ordningen) mellem British Society of Motor Manufacturers and Traders (herefter benævnt: SMMT) og Japan Automobile Manufacturers Association (herefter benævnt: JAMA), som havde til formål at begrænse udførslen af japanske motorkøretøjer til Det Forenede Kongerige til 11% af det samlede årlige salg heraf.
The complaint concerned the agreement concluded between the British Society of Motor Manufacturers and Traders (hereinafter 'SMMT) and the Japan Automobile Manufacturers Association (hereinafter 'JAMA') restricting the export of Japanese cars to the United Kingdom to 11% of the total annual car sales in that country.
I begæringen havde sagsøgerne gjort gældende, dels at ordningen stred mod traktatens artikel 85, stk. 1, dels at de restriktioner for adgangen til markedet, som ordningen indebar, udgjorde et misbrug af en dominerende stilling fra SMMT's side, som var i strid med EØF-traktatens artikel 86.
The complainants asserted that the agreement was contrary to Article 85(1) of the EEC Treaty and that the restrictions on access to the market resulting from the agreement constituted an abuse by SMMT of a dominant position, contrary to Article 86 of the EEC Treaty.
I sit svar på begæringen af 13. januar 1992 henledte Kommissionen klagernes opmærksomhed på den handelsaftale, som var indgået mellem Fællesskabet og Japan den 31. juli 1991, hvorefter alle bilaterale aftaler om kvantitative restriktioner for indførslen af motorkøretøjer fra Japan og restriktioner for indre gistreringen heraf skulle ophøre og erstattes af en fælles EF-politik med udgangen af 1992.
In its reply of 13 January 1992 the Commission drew the complainants' attention to the commercial consensus reached on 31 July 1991 between the Community and Japan, whereby all bilateral agreements concerning quantitative restrictions on the importation of cars from Japan and restrictions on registration were to be replaced, by the end of 1992, by a common Community policy.
Kommissionen anførte, at den ikke under disse omstændigheder fandt, at der var den nødvendige interesse for Fællesskabet i at indlede en formel undersøgelsesprocedure.
The Commission stated that in the circumstances there was not, in its view, a sufficient Community interest in opening a formal investigation procedure.
Den tilføjede dog, at den ufortøvet ville tage begæringen op til fornyet behandling, hvis det fremgik efter den 1. januar 1993, at der stadig fandtes indførselsrestriktioner, eller at der var indgået aftaler eller bestod en samordnet praksis vedrørende indførslen fra de øvrige medlemsstater.
However, it went on to say that if there were any evidence that the restrictions on importation were continuing after 1 January 1993, or that there were any agreements or concerted practices concerning imports from other Member States, the Commission would take up the complaint again immediately.