natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Selv om den modsatte opfattelse måtte blive lagt til grund, måtte Tribunale di Milano, som de socialforsikringsretlige krav var indbragt for (idet sådanne krav udtrykkeligt falder uden for konventionen i medfør af artikel 1, stk. 2, nr. 3), også have kompetence til at pådømme de arbejdsretlige krav, idet der var tale om indbyrdes sammenhængende krav, jfr. konventionens artikler 3 og 22.
Should the contrary view be taken, the plaintiff contended that, since the Tribunale di Milano had jurisdiction over the social security claim (an area which was expressly ex­cluded from the scope of the Convention by subparagraph (3) of the second paragraph of Article 1 thereof), it would in any event also have jurisdiction over the related claim arising out of the contract of employment, in accordance with the provisions of Articles 3 and 22 of the Convention.
På grundlag af de fortolkningskriterier, EF­Domstolen havde opstillet i sin dom af 14. oktober 1976 i sag 29/76 [jfr. ovenfor under I­l.l — A 1] udtalte Corte di cassazione, at det med hensyn til besvarelsen af det første spørgsmål ikke kunne være afgørende, om arbejdsretten efter dogmatiske sondringer måtte henføres under privatretten eller den offentlige ret.
The Corte di Cassazione held, on the basis of the interpretative criteria provided by the Court of Justice of the European Communities in the judgment of 14 October 1976 in Case 29/76 [supra, I-l.l — A 1], that the answer to the first question could not depend
(fortsat 2) som konventionen fandt anvendelse på.
(continued 2) on theoretical distinctions concerning the inclusion of employment law within the ambit of private, rather than public, law.
Efter Corte di cassazione's opfattelse ville en sag om lønkrav i forbindelse med et arbejdsforhold på grund af disse kravs formueretlige karakter utvivlsomt falde ind under privatretten, mens dette ikke kunne gælde en sag om socialforsikringsretlige (eller andre socialretlige) forpligtelser.
In the view of the Corte di Cassazione, an action concerning sums owed under a contract of employment belonged, in view of the financial nature of such claims, to the field of private law, whereas an action concerning social security obligations (or at any event pertaining to social legislation) was extraneous to that field.
Denne opfattelse fandt også støtte i domskonventionen, idet den udtrykkelige regel om, at »social sikring« ikke er omfattet af konventionen (artikel 1, stk. 2, nr. 3) indirekte er udtryk for, at ar­bejdsretten i snæver betydning derimod er omfattet af konventionen.
That view was confirmed by the provisions of the Brussels Convention: the express ex­clusion of "social security" from the scope of the Convention (subparagraph (3) of the second paragraph of Article 1) proved by implication that employment law strido sensu fell within the scope of the Convention.
Under disse omstændigheder rejste der sig ikke et spørgsmål, som i medfør af artikel 3, stk. 1, i protokollen af 3. juni 1971 skulle forelægges EF­Domstolen til præjudiciel afgø­relse, idet både »borgerlig sag« og »arbejdsforhold« måtte betragtes som begreber, der var fælles for EF­medlemsstaternes retssystemer.
In the premises, a preliminary question on the interpretation of the Convention, within the meaning of Article 3(1) of the Protocol of 3 June 1971, did not arise, since the con­cepts involved — namely "civil matters" and "contract of employment" — were gener­ally understood within the legal systems of the Member States of the Community.
Et »spørgsmål« i protokollens arti­kel 3, stk. l's forstand kunne nemlig kun antages at foreligge, hvis der objektivt set var tvivl, og der var opstået en problematik, som kunne løses på forskellig måde; en påstand om, at det var muligt at besvare spørgsmålet forskelligt, var ikke tilstrækkeligt, når der i virkeligheden helt åbenbart kun kunne være tale om én løsning.
A "question" within the meaning of Article 3 (1) of the aforesaid Protocol presupposed an objective doubt and an issue capable of being resolved in different ways, rather than mere speculation concerning the meaning of the terms of the question itself, to which there could clearly be only one answer.
Det måtte således — af den omstændighed, at en sag, der angår krav ifølge et arbejdsforhold, utvivlsomt er en borgerlig sag — udledes, at der i henhold til konventionens bestemmelser kunne indgås en aftale om, at domstolene i en anden medlemsstat skulle have kompetencen i en såden sag.
Once it had been decided that a dispute concerning claims arising out of a contract of employment undoubtedly belonged to the field of civil law, it followed that, in ac­cordance with the provisions of the Convention, jurisdiction over such a dispute might indeed be conferred by contract upon a court of another Member State.
Der kunne heller ikke gives sagsøgeren medhold i det andet kassationsanbringende.
The second ground of appeal, whereby it was argued that the claims were related, was unfounded.
I det foreliggende tilfælde kunne der nemlig kun være tale om, at de to krav kunne fore­gribe hinanden eller være indbyrdes afhængige — i den forstand, at resultatet (ifølge de­finitionen af begrebet indbyrdes sammenhængende krav i konventionens artikel 22, stk. 3) kunne blive uforenelige afgørelser — hvis de socialforsikringsretlige krav, der var gjort gældende, afhang af, om grundlaget for kravene var et arbejdsforhold; parterne var imidlertid enige om, at der forelå et sådant arbejdsforhold, og en særskilt behand­ling af sagen, for så vidt angik de krav, der støttedes på arbejdsaftalen, ville derfor over­hovedet ikke foregribe påkendelsen af de socialforsikringsretlige krav.
In the present circumstances the two actions could not be considered so closely connected as to give rise to a danger of irreconcilable judgments (having regard to the definition of related actions given in the third paragraph of Article 22 of the Con­vention), unless it were possible to consider that the social security rights asserted were dependent on the existence of a contract of employment; but the existence of such a con­tract was common ground between the parties, and therefore the decision on the claims relating to social security would not in any way be prejudiced if the action for sums due under the contract of employment were tried separately.
Sagsøgeren havde endelig gjort gældende, at civilproceslovens artikel 413 (som ændret ved lov nr. 533 af 11. august 1973), hvorved der for arbejdsretlige sager var indført en regel om den stedlige kompetence, som parterne under ingen omstændigheder kunne fra­vige, også var til hinder for enhver aftale om udelukkelse af kompetencen for de ita­lienske domstole. Konsekvensen heraf var efter sagsøgerens opfattelse, at konventio­nens bestemmelser om arbejdsretlige sager måtte anses for forudsætningsvis at være sat ud af kraft.
Mr Bianco contended finally that Article 413 of the Italian Code of Civil Procedure (as amended by Law No 533 of 11 August 1973), introducing for disputes arising under a contract of employment territorial jurisdiction which the parties might in no circum­stances exclude, also had the effect of prohibiting any exclusion of the jurisdiction of the Italian courts, with the result that the provisions of the Convention must be con­sidered to have been repealed by implication in the field of employment law.
1968 ­ ARTIKEL 1, STK. 1
1968 ­ ARTICLE 1(1)
Anvendelsesområde — begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« — sagsom­kostninger, der ved kendelse er tilkendt en »Nebenkläger« i en tysk straffesag — konventio­nen fandt ikke anvendelse
Scope— "Civil and commercial matters" — Order for costs in favour of a "Nebenkläger" in German civil proceedings — Convention not applicable
I denne sag afslog Arrondissementsrechtbank's præsident at erklære en såkaldt »Ko­stenentscheidung« (kendelse om sagsomkostninger), der var afsagt af Amtsgericht Aachen, for eksigibel. Ved Amtsgericht's kendelse var Pfeifer, der i en færdelssag var dømt for »fahrlässige Körperverletzung« [uagtsom legemsbeskadigelse], blevet tilpligtet at betale 831,92 DM tillige med renter til Sperber, der optrådte som »Nebenkläger« [den, der slutter sig til anklagenmyndighedens forfølgning]. Pfeifer boede i Arrondisse­mentsrechtbank Maastricht's retskreds, mens Sperber, der var kommet til skade ved færdselsuheldet, boede i Forbundsrepublikken Tyskland.
The president of the court dismissed an application for an order for the enforcement of a decision of the Amtsgericht Aachen whereby Pfeifer, having been found guilty of a traf­fic offence (negligently causing injury to another person) in criminal proceedings, was ordered to pay costs of DM 831.92 plus interest to Sperber, the Nebenkläger [civil party claiming damages in criminal proceedings].
Efter en gennemgang af bestemmelserne i den tyske staffeproceslovs femte bog om den forurettedes deltagelse i forfølgningen, specielt §§ 374 f om den, der rejser privat påtale (når anklagemyndigheden ikke har indledt forfølgning), og den, der slutter sig til ankla­gemyndighedens forfølgning (når en sådan er eller bliver indledt), fandt præsidenten, at den pågældende i begge tilfælde har en straffesag mod den ansvarlige for øje, og at de omkostninger, Sperber havde pådraget sig, var afholdt med henblik på strafferetlig for­følgning og domfældelse af Pfeifer.
The president considered the provisions of Book 5 of the German Code of Civil Proce­dure concerning the participation of the victim in the prosecution, in particular Article 374 et seq. concerning the position of the "Privatkläger" (where the public prosecutor has not commenced a prosecution) and the "Nebenkläger" (where such a prosecution has been commenced). He concluded that in both cases the victim's intention was to un­dertake criminal proceedings against the author of the offence and that the purpose of the costs incurred by Sperber was to secure the conviction and sentencing of Pfeifer un­der the criminal law.
Der var derfor ikke tale om en borgerlig sag eller en handelssag i konventionens arti­kel l's forstand, og begæringen måtte derfor afslås.
There was therefore no question of civil or commercial matter with­in the meaning of Article 1 of the Convention and the application must therefore be dis­missed.
1968 - ARTIKEL 1, STK. 2
1968 ­ ARTICLE 1 (2)
[ikke-omfattede retsområder]
[Excluded matters]
1-1.2 — A 1 Dom af 22. februar 1979, sag 133/78, Gourdain mod Nadler (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof),
1­1.2 — A 1 Judgment of 22 February 1979, Case 133/78, Henri Gourdain ν Franz Nadler[\919] ECR 733 (Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: G. Reischl (p.746)
Ved dom afsagt af Cour d'appel de Paris den 15. marts 1976 blev den faktiske leder af et fransk selskab, der var taget under konkursbehandling (liquidation des biens), i med før af artikel 99 i den franske lov nr. 67-563 af 13. juli 1967 »sur le règlement judiciaire, la liquidation des biens, la faillite personnelle et les banqueroutes« dømt til at bære en del af selskabets forpligtelser.
By a judgment of the Cour d'Appel, Paris, of 15 March 1976, the de facto manager of a French company which was in the process of being wound up (liquidation des biens) was ordered to bear a part of the company's liabilities pursuant to Article 99 of the French Law No 67—563 of 13 July 1967 "sur le règlement judiciaire, la liquidation des biens, la faillite personnelle et les banqueroutes".
Boets kurator begærede dommen forsynet med fuldbyrdelsespåtegning for Forbundsrepublikken Tyksland, idet han gjorde gældende, at der var tale om et særligt civilretligt ansvar, der var omfattet af konventionens artikel 1, stk. 1. Appelinstansen afslog begæringen. Sagen blev derpå indbragt for Bundsgerichtshof, som forelagde Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt en dom af den foreliggende art, afsagt i henhold til den nævnte bestemmelse, skulle anses for afsagt i en konkurssag eller lignende sag, jfr. konventionens artikel 1, stk. 2, nr.2, eller om den skulle anses for afsagt i en borgerlig sag, herunder en handelssag, jfr. konventionens artikel 1, stk. 1.
The liquidator (syndic) applied for an order for the enforcement of that judgment in the Federal Republic of Germany, sub­mitting that it was a special case of civil liability which fell within the scope of the first pa­ragraph of Article 1 of the Brussels Convention.
(fortsat 1) ligt indgreb, der afsluttes med en kollektiv tvangsrealisering af debitors formuegoder, eller dog en retslig kontrol«.
(continued 1) the Convention and, secondly, to the general principles which stem from the corpus of the national legal systems.
Retsafgørelser, der vedrører en konkursbehandling, var derfor kun udelukket fra konventionens anvendelsesområde, »når de direkte udsprin­ger af konkursen og er afsagt i snæver forbindelse med en sag om konkurs, akkord og andre lignende ordninger i den anførte forstand«.
"As far as concerns bankruptcy, proceedings relating to the winding­up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions and analo­gous proceedings, according to the various laws of the Contracting Parties relating to debtors who have declared themselves unable to meet their liabilities, insolvency or the collapse of the debtor's creditworthiness, which involve the intervention of the courts culminating in the compulsory 'liquidation des biens' in the interest of the general body of creditors of the person, firm or company, or at least in supervision by the courts, it is necessary if decisions relating to bankruptcy and winding­up are to be excluded from the scope of the Convention, that they must derive directly from the bankruptcy or winding­up and be closely connected with the proceedings for the 'liquidation des biens' or the 'règlement judiciaire'."
Efter en gennemgang af de materielle og processuelle betingelser for det søgsmål, der er omhandlet i artikel 99 i den franske lov af 13. juli 1967 »[en] comblement de passif so­cial« (til dækning af selskabets skyld), nåede Domstolen til det resultat, at bestemmel­sen »der — hvor et handelsselskab er gået konkurs — går videre end til den juridiske per­son selv og også inddrager selskabslederens formue, ... efter det anførte ene og alene [har] sin retlige hjemmel i konkursretten i konventionens forstand«.
After an analysis of the substantive and procedural conditions for the application under Article 99 of the French Law of 13 July 1967, called an application to make good a defi­ciency in the assets, the Court of Justice came to the conclusion that the legal foundation of the said provision, the object of which, in the event of the winding­up of the commer­cial company, is to go beyond the legal person and proceed against its managers and their property, is based solely on the provisions of the law of bankruptcy and winding­up as interpreted for the purpose of the Convention.
Domstolen besvarede herefter det forelagte spørgsmål således :
Accordingly, the Court of Justice answered the question referred to it as follows:
»En dom, afsagt af en fransk civilret over den faktiske leder af en juridisk person i henhold til artikel 99 i den franske lov nr. 67­563 af 13. juli 1967, hvorefter denne skal betale et beløb til konkursmassen, skal anses for afsagt i en konkurssag eller lig­nende sag i den betydning, der er forudsat i artikel 1, stk. 2, i konventionen af 27. sep­tember 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borger­lige sager, herunder handelssager.«
"A decision such as that of a French civil court based on Article 99 of the French Law No 67­563 of 15 July 1967, ordering the defacto manager of a legal person to pay a certain sum into the assets of a company must be considered as given in the context of bankruptcy, proceedings relating to the winding­up of insolvent companies or other legal persons or analogous proceedings within the meaning of subparagraph 2 of the second paragraph of Article 1 of the Convention."
Den afgørelse, der i tilslutning til denne dom blev truffet i sagen for den nationale ret, er omtalt under 1­1.2 — Β 13.
For the decision given in the main action following the above judgment, see 1­1.2 Β 13.
1968 - ARTIKEL 1, STK. 2
1968 - ARTICLE 1 (2)
(fortsat 1) tilladelse til arrestens gennemførelse, begæring om, at kendelsen blev forsynet med fuldbyrdelsespåtegning for Forbundsrepublikken Tyskland. Begæringen blev imidlertid afslået i to instanser.
1-1.2 — A 2 Judgment of 27 March 1979, Case 143/78, Jacques de Cavei ν Luise de Cavei [1979] ECR 1055 (Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: J.-P. Warner (p. 1068)
Retssager, der føres om ægtefællers formuegoder, medens der verserer en skilsmissesag, kan derfor efter omstændighederne vedrøre eller være nært knyttet til : 1 ) spørgsmål om fysiske personers retlige status, 2) formueretlige forhold mellem ægtefæller som en direkte følge af ægteskabet eller dettes opløsning, eller 3) formueretlige forhold, som eksisterer mellem ægtefæller, men som ikke står i for bindelse med ægteskabet.
The case was then brought before the Bundesgerichtshof, which referred to the Court of Justice the question whether such an order was excluded from the scope of the Con­vention, since it related to proceedings incidental to an action concerning personal sta­tus or rights in property arising out of the matrimonial relationship as meant by subpara­graph (1) of the second paragraph of Article 1 of the Convention.
Selv om sager under den sidstnævnte kategori er omfattet af konventionens anvendelsesområde, bør sager under de to førstnævnte udelukkes der fra.
The Court of Justice observed that because of the specific nature of certain matters, in­cluding "the status or legal capacity of natural persons, rights in property arising out of a matrimonial relationship, wills and succession", disputes relating to such matters were excluded from its scope.
De foregående betragtninger gælder såvel foreløbige retsmidler vedrørende ægtefæller nes formuegoder som retsmidler af definitiv karakter.
The enforced settlement on a provisional basis of proprietary legal relationships between spouses in the course of proceedings for divorce was inseparable from questions relating to the status of persons raised by the dissolution of the matrimonial relationship and from the settlement of rights in property arising out of that relationship.
Konventionen giver intet retligt holdepunkt for, med hensyn til dens materielle anvendelsesområde, at opstille en sondring mellem foreløbige og definitive retsmidler.
Consequently, the term "rights in property arising out of a matrimonial relationship" included "not on­ly property arrangements specificially and exclusively envisaged by certain national le­gal systems in the case of marriage, but also any proprietary relationships resulting di­rectly from the matrimonial relationship or the dissolution thereof'.
Denne konstatering gælder uanset kon ventionens artikel 24, idet denne bestemmelse udtrykkeligt angår anvendelse af foreløbige retsmidler i en kontraherende stat, i tilfælde hvor en ret i en anden kontraherende stat »i medfør af denne konvention« er kompetent til at påkende sagens realitet, og den kan derfor ikke påberåbes til støtte for, at konventionen skulle finde anvendelse på foreløbige, herunder sikrende retsmidler vedrørende forhold, som ikke er omfattet af dens anvendelsesområde.
Disputes relating to the assets of spouses in the course of proceedings for divorce might therefore, depend­ing on the circumstances, concern or be closely connected with :
Domstolen besvarede det forelagte spørgsmål således:
(1) questions relating to the status of persons; or
»Retsafgørelser, hvorved der under en skilsmissesag gives tilladelse til at anvende fo reløbige sikrende retsmidler — f.eks. arrest i ægtefællernes formuegoder — er ikke omfattet af... [konventionens anvendelsesområde]..., således som dette er fastlagt i
(2) proprietary legal relationships between spouses resulting directly from the matri­monial relationship or the dissolution thereof; or
(fortsat 2) artikel 1, når retsmidlerne vedrører eller er nært knyttet til de af skilsmissesagen om fattede fysiske personers retlige status eller til formueretlige forhold, som er en di rekte følge af ægteskabet eller dets opløsning.«
Those considerations were held to be applicable to measures relating to the property of spouses, whether provisional or definitive in nature. Furthermore, in relation to matters covered by the Convention, no legal basis was to be found therein for drawing a distinc­tion between provisional and definitive measures.
1-1.2 — A 3 sag 120/79, de Cavel mod de Cavel (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof) Sml.
1-1.2 — A 3 Judgment of 6March 1980 (Third Chamber),Case 120/79, De Cavei ν de Cavei[1980] ECR 731
1980, s. 731 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat J.-P. Warner, s. 743)
(Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: J.-P. Warner (p.743)
Anvendelsesområde — sager om underholdspligt — omfattet
Scope — Maintenance — Included
Anvendelsesområde — accessorisk krav i en sag udelukket fra konventionen som følge af sagens genstand — omfattet — betingelser
Scope — Claim ancillary to proceedings which are excluded by virtue of their sub­ject-matter — Inclusion — Conditions
) Processprog: Tysk.
1 — Language of the case: German.
Udsendelse 2/maj 19H3
Issue 2/Mar 1983
(fortsat 1) tes i forhold til modtagerens behov og den anden ægtefælles midler under hensyntagen til situationen på det tidspunkt, hvor skilsmissen finder sted, og til hvordan den forventes at udvikle sig i den nærmeste fremtid.
Under the terms of Article 270, the payment in question is in tended to compensate, so far as possible, for the disparity which the breakdown of the marriage creates in the parties' respective living standards.
Ved kendelse af 27. juni 1979 forelagde Bundesgerichtshof Domstolen følgende spørgsmål med anmodning om præjudiciel afgørelse:
By order of 27 June 1979 the Bundesgerichtshof referred the following questions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Finder EF-konventionen anvendelse på fuldbyrdelse af en afgørelse om et fo reløbigt retsmiddel, som er truffet af en fransk ret i en skilsmissesag, og hvorved en af parterne tillægges et månedligt underholdsbidrag, eller er der i dette tilfælde ikke tale om en borgerlig sag (konventionens artikel 1, stk. 1)?
Is the European Convention applicable to the enforcement of an interlocutory order made by a French judge in divorce proceedings, whereby one of the par ties to the proceedings is awarded maintenance payable monthly, or is this not a civil matter (subparagraph (1) of the second paragraph of Article 1 of the Convention)? tion)?
Domstolen udtalte hertil (i præmisserne 4—12):
The Court of Justice ruled as follows (paragraphs 4 to 12 of the Decision):
»4 Det bestemmes i konventionens artikel 1, stk. 1, at den finder anvendelse på 'borgerlige sager, herunder handelssager'.
"4 According to the first paragraph of Article 1 of the Convention its scope extends to 'civil and commercial matters'.
Enkelte retsområder undtages imidlertid fra dens anvendelsesområde ifølge artikel 1, stk. 2, selv om de falder ind under dette be greb.
However, certain matters, although falling within that concept, have been removed from that field, by way of exception, by the second paragraph of the same provision.
Dette gælder bl.a. fysiske personers retlige status samt deres rets- og handle evne, formueforholdet mellem ægtefæller samt arv after loven eller testamente.
Such is the case in regard to, inter alia, the status or legal capacity of natural persons, rights in property arising out of a matrimonial relationship, wills and succession.