natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Da Corte d'appello imidlertid, om end fejlagtigt, havde lagt til grund, at domskonventionen kunne finde anvendelse og i medfør heraf havde erklæ­ret den engelske retsafgørelse eksigibel, var det alene de i konventionens artikler 36 og
Simultaneous appeal to the Corte di cassazione was not possible under the princi­ples of Italian procedural law.
[kompetence til at træffe afgørelse i appel- eller genoptagelsessager i henhold til artikel 36; adgang til yderligere appel]
[Jurisdiction to hear an appeal under Article 36; admissibility of further appeal]
(fortsat 4) fuldbyrdelsen betinget af, at der stilles sikkerhed, når den træffer afgørelse i ap pelsagen.
(continued 4)
Artikel 37, stk. 2, i konventionen af 27. september 1968 skal fortolkes således, at den kun tillader kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland 'Rechtsbeschwerde', for så vidt angår afgørelsen i appelsagen.«
The second paragraph of Article 37 of the Convention of 27 September 1968 must be interpreted as meaning that an appeal in cassation and, in the Federal Republic of Germany, a Rechtsbeschwerde may be lodged only against the judg­ment given on the appeal.'
Efter afsigelsen af denne dom blev hovedsagen for Bundesgerichtshof hævet, idet den omtalte »Rechtsbeschwerde« blev trukket tilbage.
Following this ruling the Rechtsbeschwerde before the Bundesgerichtshof was with­drawn.
Oberlandesgericht Hamm ophævede på sin side i tilslutning til Domstolens dom ved kendelse af 11. december 1984 sin ken delse af 15. juni 1983 om, at Brennero skulle stille sikkerhed, og tillod ved kendelse af 27. december 1984 i medfør af § 23, stk. 1, i den tyske gennemførelseslov til konventionen Wendel at afværge fuldbyrdelsen ved at stille sikkerhed.
The Oberlandesgericht Hamm, for its part, by order of 11 December 1984, set aside its order of 15 July 1983 on the provision of security by Brennero and by an order of 27 December 1984 authorized Wendel under paragraph 23(1) of the German Law implementing the Convention to avoid enforcement by providing security.
Ved kendelse af 19. juli 1985 - 20 W 39/83 (RIW 1985, 973, kommenteret af Linke) stadfæstede Oberlandesgericht den af Wendel i medfør af konventionens artikel 36 påkærede afgørelse om tilladelse til fuldbyrdelse af Tribunale di Veronas arrestdekret af 17. juni 1983, men gjorde samtidig fuldbyrdelsen betinget af, at Brennero stillede sikkerhed.
In an order of 19 July 1985 ­ 20 W 39/83 (RIW 1985, 973, Note: Linke), the Oberlan­desgericht dismissed the appeal lodged by Wendel under Article 36 of the Convention against the order for the enforcement of the distraint order made by the Tribunale, Verona, on 17 June 1983, but at the same time made enforcement conditional on the provision of security by Brennero.
Oberlandesgericht støttede bestemmelsen om sikkerhedsstillelse på konventionens artikel 38, stk. 2, og anførte, at den sag om stadfæstelse af arrestdekretet af 17. juni 1983, der var iværksat i Italien i medfør af artikel 681 i den italienske Codice di procedura civile, og som stadig verserede, måtte sidestilles med ordinær appel, jfr. konven tionens artikel 38, stk. 1.
The Oberlandesgericht based the order for the provi­sion of security on the second paragraph of Article 38 of the Convention and held that proceedings instituted and still pending in Italy under Article 681 of the Italian Code of Civil Procedure for the confirmation of the distraint order of 17 June 1983 were to be regarded as an ordinary appeal within the meaning of the second paragraph of Article 38 of the Convention.
Bundesgerichtshof stadfæstede ved kendelse af 12. juni 1986 (IX ZB 95/85; NJW 1986, 3026; RIW 1986, 813, kommenteret af Linke, 997) Oberlandesgerichts afgørelse om sikkerhedsstillelse.
By order of 12 June 1986 the Bundesgerichtshof dismissed the Rechtsbeschwerde lodged by Brennero against the order for the provision of security (IX ZB 95/85; NJW 1986, 3026; RIW 1986, 813, Note: Linke, 997).
Den vide fortolkning af begrebet »ordinær appel eller genoptagelse«, som i henhold til EF-Domstolens dom af 22. november 1977 i sag 43/77 (jfr. ovenfor under 1-25.0 — A 2) er nødvendig for at nå målet med artikel 38, påbyder, at også den justifikationssag, som efter italiensk ret ex officio skal gennemføres til prøvelse af et ar restdekret, som forinden er udstedt under en hurtig retsforfølgning, anses for »ordinær appel eller genoptagelse«.
In accordance with the judgment of the Court of Justice of 22 November 1977 in Case 43/77 Industrial Diamond Supplies ν Riva (supra, 1­25.0 — A 2), the broad interpretation of the expression 'ordinary appeal' necessary for the purposes of Article 38 required that the proceedings for the confirma­tion of a distraint order issued in interlocutory proceedings, which under Italian law had to be undertaken of the court's own motion, should also be regarded as an ordi­nary appeal.
Det afgørende for anvendelsen af artikel 38, stk. 2, er nem lig, at der er uvished om udfaldet af den retssag i domsstaten, som danner grundlaget for den afgørelse, der skal fuldbyrdes i fuldbyrdelsesstaten.
For the second paragraph of Article 38 to come into operation there needed to be some uncertainty as to the outcome of the litigation in the State in which judgment was given, forming the basis of the decision to be enforced in the State in which enforcement was sought.
Denne uvished kan appel instansen i fuldbyrdelsesstaten tage hensyn til ved at træffe bestemmelse om sikker hedsstillelse i henhold til artikel 38, når en dom, som endnu ikke har retskraft i udlandet, og som allerede er under prøvelse dér, skal fuldbyrdes i indlandet.
That uncertainty might be taken into account by the ap­peal court in the State in which enforcement was sought by making an order for the provision of security pursuant to Article 38 if a judgment that had not yet become res
138 — A 2 Dom af 4. oktober 1991 [Sjette Afdeling]!), sag C-183/90, Van Dalfsen m.fl. mod Van Loon og Berendsen (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nederlandenes Hoge Raad) Sml.
(continued 5) judicata abroad but was already in the course of being reviewed in the courts was sub­mitted to the domestic court for enforcement.
1991 I, s. 4743 (forslag til afgørelse fra generaladvokat W. Van Gerven, Sml. I, s. 4755)
1­38 — A 2 Judgment of 4 October 1991 (Sixth Chamber),' Case C­183/90 Van Dalfsen and Others ν Van Loon and Berendsen [1991] ECR 1­4743 (Preliminary ruling requested by the Hoge Raad der Nederlanden) Advocate General: W. Van Gerven (p. 1­4755)
Fuldbyrdelse — retsmidler — kassationsappel (artikel 37, stk. 2) — afgørelser, der kan anfægtes ved en kassationsappel — afgørelse, hvorved den ret, der behandler appel eller genoptagelsessagen vedrørende en fuldbyrdelsestilladelse, træffer beslutning om at udsætte sin afgørelse eller om sikkerhedsstillelse — kan ikke anfægtes ved en kassationsappel tionsappel
Enforcement — Legal remedies — Appeal in cassation (Art. 37(2)) — Judgments which may be contested by an appeal in cassation — Decision by the court with which the appeal against the enforcement order is lodged staying proceedings or ordering the provision of security — Appeal excluded
Fuldbyrdelse — appel af den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse — adgang for den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, til at udsætte sagen — ingen adgang til at tillægge de anbringender betydning, som den part, der har indgivet begæringen, al lerede har gjort eller kunnet gøre gældende under behandlingen af sagen for retten i domsstaten
Enforcement — Appeal against the enforcement order — Proceedings stayed by the court with which the appeal is lodged — Consideration of submissions which the appli­cant had already putforward, or could have putforward, at the time of the proceedings before the court of the State in which the judgment was given — Not permissible
Sagsøgerne i hovedsagen, Van Dalfsen m.fl., der havde bopæl i Nederlandene, havde indgået en kontrakt med sagsøgte i hovedsagen, Van Loon m.fl., der havde bopæl i Belgien, om leje af en ejendom, som åbenbart lå i Belgien.
The applicants in the main proceedings before the Hoge Raad, who were resident in the Netherlands, had concluded with the defendants, who were resident in Belgium, a ten­ancy agreement relating to land apparently situated in Belgium.
Van Dalfsen m.fl. indstævnede senere Van Loon m.fl. for Vrederechter (fredsdommeren) i kanton Herentals (Belgien) og nedlagde principalt påstand om ophævelse af lejekontrakten og om, at Van Loon m.fl. blev tilpligtet afbetale et bestemt beløb.
The applicants subse­quently brought an action before the Vrederechter van het Kanton Herentals (Belgium) in which they sought, in their principal claim, the annulment of the tenancy agreement and an order requiring the defendants to pay a specified sum.
Subsidiært nedlagde de påstand om anerkendelse af deres opsigelse af lejekontrakten og om frigivelse af den garanti, de havde stillet, og godtgørelse for varige forbedringer.
In the alternative, they claimed confirmation of the termination of the agreement, discharge of the security they had provided and reimbursement by the defendants of their capital expenditure.
Van Loon m.fl. fremsatte modkrav om betaling af skyldig leje. Vrederechter frifandt Van Loon m.fl., for så vidt angik den principale påstand, men tog den subsidiære påstand til følge, for så vidt som opsigelsen stadfæstedes, og det bestemtes, at der skulle indhentes en sagkyndig erklæring vedrørende kravet om godtgørelse for varige forbedringer.
The defendants counterclaimed for arrears of rent.
Med hensyn til det af Van Loon m.fl. fremsatte modkrav dømte Vrederechter Van Dalfsen m.fl. til at betale 2,7 mio BFR i skyldig leje.
With regard to the counterclaim, the Vrederechter ordered the applicants to pay the defendants arrears of rent in the amount of BFR 2 700000.
Dommen blev erklæret »umiddelbart eksigibel, uanset ethvert rets middel, og uden sikkerhedsstillelse«.
The judgment was declared to be 'provisionally enforceable notwithstanding any appeal and without security'.
Præsidenten tog begæringen til følge. Van Dalfsen i) Processprog: nederlandsk.
For their part, the defendants applied
(fortsat I) m.fl. appellerede denne afgørelse til Arrondissementsrechtbank Zwolle, jfr. konventionens artikel 36.
(continued 1) to the presiding judge of the Arrondissementsrechtbank, Zwolle (Netherlands), pur suant to Article 31 of the Convention for an order for the enforcement of the judgment in the Netherlands.
Under denne appelsag gjorde de alene gældende, at Arrondissementsrechtbank skulle udsætte appelsagen, jfr. konventionens artikel 38, stk. 1, da de havde appelleret den dom, der var afsagt af Vrederechter, og havde stillet bankgaranti for det beløb, de var blevet dømt til at betale.
The presiding judge made the order requested. The applicants, under Article 36 of the Convention, appealed to the Arrondissementsrechtbank, Zwolle, against that decision, applying merely for a stay of the proceedings on that ap peal pursuant to the first paragraph of Article 38 of the Convention on the ground that they had appealed against the judgment of the Vrederechter and provided a bank guarantee as security for the amount which they had been ordered to pay by that judgment.
De henviste endvidere til, at de i princippet havde fået medhold i deres subsidiære påstand om godtgørelse for forbedringer, og at værdien heraf ved en foreløbig sagkyndig erklæring var blevet fastsat til næsten 478 000 BFR.
They also pointed out that their alternative claim for reimbursement of capital expenditure had been accepted in principle and assessed in a provisional expert's report at al most BFR 478 000.
Det var ganske vist en ny omstændighed, at der nu ved en foreløbig sagkyndig erklæring var blevet sat tal på den godtgørelse for forbedringer, Van Dalfsen m.fl. subsidiært havde nedlagt påstand om, men retten tog hensyn hertil, ved at den ex officio som vilkår for fuldbyrdelsen krævede, at Van Loon m.fl. stillede en sikkerhed på 478 000 BFR, indtil der var truffet endelig afgørelse om Van Dalfsen m.fl.'s subsidiære påstand.
So far as concerned the applicants' alternative argument that their capital expenditure had been quantified in a provisional expert's report, the court held that this did constitute a new fact, but took account of it by deciding, of its own motion, to make enforcement of the Belgian Vrederechter's judgment conditional upon the provision by the defendants of a bank guarantee of the sum of BFR 478 000 pending a decision on the applicants' alternative claim.
Van Dalfsen m.fl. anfægtede denne afgørelse ved kassationsappel til Hoge Raad.
The applicants appealed in cassa tion against that judgment to the Hoge Raad.
De gjorde ude lukkende gældende, at Arrondissementsrechtbank havde foretaget en urigtig bedømmelse af rækkevidden af de beføjelser, der ved konventionens artikel 38 er tillagt »den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen«.
Their sole submission was to the effect that the Arrondissementsrechtbank had based its decision on an incorrect interpreta tion of the scope of the powers conferred by Article 38 of the Convention on the 'court with which the appeal... is lodged'.
Denne ret skal nemlig tage hensyn til samtlige de omstændigheder, som den udenlandske ret allerede kunne have taget i betragtning i sin afgørelse, og herunder vurdere udsigten til, at der gives medhold i den ankesag, der er eller vil blive anlagt i domsstaten.
In their view, a court giving judgment under that article had to take account of all the circumstances which the foreign court would al ready have been able to take into account in its decision and had in particular to assess the chances of success of the ordinary appeal which had been or was to be lodged in the State in which judgment had been given.
Hoge Raad rejste indledningsvis spørgsmål om, hvorvidt den indankede dom måtte an ses for en »afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelsessagen«, jfr. konventionens artikel 37, stk. 2.
The Hoge Raad first considered whether the judgment appealed against was to be re garded as a 'judgment given on the appeal' within the meaning of Article 37(2) of the Convention.
I benægtende fald ville den af Van Dalfsen m.fl. indbragte kassationsappel være at afvise. I bekræftende fald ville kassationsappellen derimod skulle realitetsbehandles, og der ville herefter opstå spørgsmål om rækkevidden af de beføjelser, der ved konventionens artikel 38 er tillagt »den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen«.
If that were not the case, the appeal in cassation would be inadmissible.
Hoge Raad forelagde derfor Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
The Hoge Raad accordingly referred the following ques tions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Kan afgørelser, som træffes af 'den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen', om en eventuel anvendelse af rettens beføjelser i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 38, henholdsvis om anvendelse af beføjelserne på en bestemt måde, betragtes som 'den afgørelse, der træffes i appel- eller genoptagelsessagen', således at de i henhold til konventionens artikel 37, stk. 2, i Nederlandene kan anfægtes ved kassationsappel?
Can decisions of "the court with which the appeal under the first paragraph of Article 37 is lodged" as to whether or not use should be made, or whether use should be made in a particular way, of the powers conferred on it by Article 38 of the Brussels Convention be regarded as "the judgment given on the appeal" against which an appeal in cassation may be lodged in the Netherlands under the second paragraph of Article 37 of the Brussels Convention?
Kan 'den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen', a) også anvende sine beføjelser efter konventionens artikel 38, stk. 1, såfremt den part, der har anfægtet afgørelsen, ikke fremfører andre grunde til støtte for sin begæring om, at afgørelsen udsættes, eller at tilladelse til fuldbyrdelsen gøres betinget af, at der stilles sikkerhed, end grunde, som den uden landske ret kunne have taget i betragtning ved sin afgørelse, b) kun anvende sine beføjelser efter konventionens artikel 38, stk. 1, såfremt den nævnte begæring også eller udelukkende støttes på anbringer, der ikke er fremført for den udenlandske ret, eller c) kun anvende sine beføjelser efter konventionens artikel 38, stk. 1, såfremt begæringen også eller udelukkende støttes på anbringender, som ikke kunne være fremført for den udenlandske ret, fordi den part, der har anfægtet afgørelsen, ikke dengang havde kendskab til de faktiske omstændigheder, der lig ger til grund for anbringenderne?«
(a) where the party lodging the appeal states no grounds for its application for the proceedings to be stayed or for enforcement to be made conditional on the provision of security other than grounds that the foreign court could have taken into account in its decision ;
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 12—37):
In reply to those questions the Court of Justice held as follows (paragraphs 12 to 37 of the decision):
»12 Indledningsvis bemærkes, at konventionens artikel 37, stk. 2, og artikel 38, stk. 1, er indeholdt i konventionens afsnit III, afdeling 2, om fuldbyrdelse af retsafgørelser, som er eksigible i den stat, hvor de er truffet.
'12 It should first be recalled that the second paragraph of Article 37 and the first paragraph of Article 38 of the Convention are part of Section 2 of Title III of the Con vention, on enforcement of judgments which are enforceable in the Contracting State in which they have been given.
13 Ifølge konventionens artikel 31 kan sådanne afgørelser fuldbyrdes i en anden kon traherende stat, når de på begæring af en berettiget part er blevet erklæret for eksigible i sidstnævnte stat af en af de i konventionens artikel 32 anførte retter, jfr. reglerne herfor i konventionens artikel 33, 34 og 35 samt artikel 42—45.
13 Under Article 31 of the Convention, such decisions are to be enforced in another Contracting State when, on the application of any interested party, the order for its enforcement has been issued there, by the competent court referred to in Article 32 of the Convention and in accordance with the rules laid down in Articles 33 to 35 and 42 to 45 thereof.
Det bemærkes navnlig, at den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, ikke på dette tidspunkt af sagens behandling kan fremsætte sine bemærkninger, at fuldbyrdelsesbegæringen kun kan afslås af en af de i artikel 27 og 28 anførte grunde, samt at den udenlandske afgørelse i intet tilfælde kan efterprøves med hensyn til sagens realitet, jfr. konven tionens artikel 34.
It should be observed in particular that under Article 34 of the Convention the party against whom enforcement is sought is not, at this stage of the proceedings, entitled to make any submissions, that the application for enforcement may be refused only for one of the reasons specified in Articles 27 and 28 of the Convention and that the foreign judgment may in no circumstances be reviewed as to its substance.
14 Såfremt fuldbyrdelse tillades, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, i medfør af konventionens artikel 36 anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse for en af de i konventionens artikel 37, stk. 1, anførte retter.
14 If enforcement is authorized, the party against whom enforcement is sought may, under Article 36 of the Convention, appeal against the decision to one of the courts referred to in the first paragraph of Article 37 thereof.
I konventionens arti kel 39 bestemmes det, at så længe fristen for appel eller genoptagelse ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, kan der kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres.
Article 39 of the Convention provides that, during the time specified for an appeal and until any such appeal has been determined, no measures of enforcement may be taken other than protective measures taken against the property of the party against whom enforcement is sought.
15 For det tilfælde, at den udenlandske afgørelse, som begæres fuldbyrdet, er anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse i domsstaten, eller fristen herfor endnu ikke er udløbet, bestemmes det i konventionens artikel 38, at den ret, der behandler appel eller genoptagelsessagen, efter begæring fra den part, som har indbragt sagen i med før af artikel 36, kan udsætte sin afgørelse.
15 If an ordinary appeal has been lodged in the State in which the foreign judgment was given against its enforcement, or if the time for such an appeal has not yet ex-
16 Ifølge konventionens artikel 37, stk. 2, kan den afgørelse, der træffes i appel­ eller genoptagelsessagen, kun anfægtes ved en kassationsappel eller et tilsvarende rets­middel.
16 Under the second paragraph of Article 37 of the Convention, the judgment given on the appeal may be contested only by an appeal in cassation or a similar form of ap­peal.
Spørgsmål 1 og 2 π Med de to første præjudicielle spørgsmål, som findes at burde behandles under et, søger den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om konventionens artikel 37, stk. 2, skal fortolkes således, at en afgørelse, som er truffet i henhold til konventio­nens artikel 38, og hvorved den ret, der behandler appel­ eller genoptagelsessagen vedrørende en tilladelse til fuldbyrdelse af en retsafgørelse afsagt i en anden kontra­herende stat, har nægtet at udsætte sagen og har stillet krav om, at den part, der har opnået fuldbyrdelsestilladelse, stiller sikkerhed, er en 'afgørelse, der træffes i appel­eller genoptagelsessagen', jfr. konventionens artikel 37, stk. 2, således at den kan anfægtes ved en kassationsappel eller et tilsvarende retsmiddel.
17 The court of reference, in its first two questions, which it is appropriate to consider together, substantially seeks to determine whether the second paragraph of Article 37 of the Convention is to be interpreted as meaning that a decision taken under Ar­ticle 38 of the Convention, by which the court with which the appeal is lodged against an order for the enforcement of a judgment given in another Contracting State has refused to stay the proceedings and has ordered the party to whom the en­forcement order was granted to provide security, constitutes a "judgment given on the appeal" under the second paragraph of Article 37 of the Convention and may accordingly be contested by an appeal in cassation or a similar form of appeal.
Den forelæggende ret har endvidere rejst spørgsmål om, hvorvidt det har betydning for besvarelsen af spørgsmålet, om den afgørelse, der er truffet i henhold til konventionens artikel 38, og den 'afgørelse, der træffes i appel­ eller genoptagelsessagen', jfr. konventionens artikel 37, stk. 2, er indeholdt i én og samme retsafgørelse.
The court also asks whether the answer to that question varies according to whether or not the decision based on Article 38 of the Convention and the "judgment given on the appeal" within the meaning of the second paragraph of Article 37 of the Con­vention are set out in the same judgment.
18 Hertil bemærkes for det første, at konventionen ikke indeholder en definition af ud­trykket 'den afgørelse, der træffes i appel­ eller genoptagelsessagen', jfr. artikel 37, stk. 2.
18 It should first be observed that the Convention gives no definition of what is to be understood by "judgment given on the appeal" within the meaning of the second paragraph of Article 37.