natgillin/translations-raw huggingface dataset:
[anfægtelse af afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, ved appel eller genoptagelse]
[Appeal against an order for enforcement]
(Jfr. også 1-27.3 - A 1)
(See also 1­27.3 ­ A 1)
1985, s. 1981 (forslag til afgørelse fra generaladvokat CO. Lenz, s. 1982)
(Preliminary ruling requested by the Cour d'appel, Colmar) Advocate General: CO.
Fuldbyrdelse — retsmidler mod en afgørelse, der tillader fuldbyrdelse — selvstændige og udtømmende regler i konventionen — udelukkelse af retsmidler, som tredjemænd kan bringe i anvendelse efter national lovgivning
Enforcement — Appeal against an order for enforcement — Autonomous and complete system established by the Convention — Exclusion of appeals available to interested third parties under domestic law
Cour d'appel de Colmar (Frankrig) havde ved dom af 16. maj 1984 forelagt et præjudicielt spørgsmål om fortolkningen af konventionens artikel 36.
By a judgment of 16 May 1984, the Cour d'appel, Colmar, referred to the Court for a preliminary ruling a question concerning the interpretation of Article 36 of the Con­vention.
Sagen for den nationale ret vedrørte spørgsmålet, om en tredjemand, hvis rettigheder berøres, kan anfægte en afgørelse, hvorved der meddeles fuldbyrdelsespåtegning på et officielt bekræftet tysk dokument.
The proceedings before the national court concerned the question whether an 'interested third party' was entitled to apply for the setting aside of an order for the en­forcement of a German authentic instrument.
En virksomhed med hjemsted i Tyskland (skyldneren) havde i 1972 — altså før kon ventionens ikrafttræden — ved et dokument, der blev oprettet for notar, givet »Eigentümergrundschuld« for et beløb på 2 millioner DM, og havde i samme dokument med delt kommende rettighedshavere ret til at foretage umiddelbar tvangsfuldbyrdelse såvel i ejendommene som i selskabets samlede aktiver. Efter at denne »Grundschuld« og de af dokumentet følgende yderligere rettigheder var blevet transporteret til Deutsche Genossenschaftsbank, lod denne i 1982 udfærdige en afskrift af dokumentet med hen blik på tvangsfuldbyrdelse.
The debtor, an undertaking whose seat was in Germany, had in 1972 — that is to say before the Convention entered into force — by an instrument drawn up by a notary, created an Eigentümergrundschuld (a land charge registered in the name of the property owner) in the sum of DM 2 000 000 and in the same instrument consented to immediate enforcement against the land charged and all its property by future assignees of the land charge.
For også at kunne foretage tvangsfuldbyrdelse i skyldnerens aktiver i Frankrig, indgav banken herefter begæring til præsidenten for Tribunal de grande instance de Strasbourg om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning for Frankrig. Den franske oversættelse i) Processprog: fransk.
The Brasserie du Pêcheur, another of the debtor's creditors, applied to have the order set aside. The procedural basis for the application was Article 496 of the new French
(fortsat 1) af det for notaren oprettede dokument blev herefter forsynet med fuldbyrdelsespåtegning. ning.
(continued 1)
I processuel henseende henviste Brasserie du pêcheur herved til artikel 496 i Nouveau Code de procédure civile, hvorefter enhver, der har en berettiget interesse heri, kan anfægte retsafgørelser, der er afsagt efter begæring, over for den ret, som har truffet afgørelsen. I henseende til realiteten gjorde Brasserie du pêcheur gældende, at fuldbyrdelsespåtegningen var meddelt med urette, da det kun var oversættelsen af det pågældende dokument, men ikke selve dokumentet, der var forsynet med fuldbyrdelsespåtegning.
Code of Civil Procedure, which permits any person affected by a judicial decision given ex parte to make an application to the court which made the decision.
Præsidenten for Tribunal de grande instance tiltrådte denne opfattelse og ophævede den tidligere afsagte kendelse.
The President of the Tribunal de grande in stance upheld that argument and set aside his previous order.
Banken gjorde gældende, at det i medfør af konventionens artikel 36 kun er skyldneren, der kan bringe retsmidler i anvendelse mod den afgørelse, der meddeler fuldbyrdelsespåtegning.
It argued that Article 36 of the Convention provided for no appeal against an enforce ment order except on the part of the party against whom enforcement was sought.
Appelretten udsatte herefter sagen og spurgte Domstolen, om artikel 36, »som — såfremt fuldbyrdelse tillades — kun omhandler et retsmiddel for den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, herved udelukker ethvert retsmiddel for vedkommende tredjemænd, selv i tilfælde, hvor den nationale lovgivning i én af de kontraherende stater hjemler disse adgang til at anfægte en kendelse, hvormed en fuldbyrdelsesbegæring imødekommes«.
The Cour d'appel stayed the proceedings and asked the Court of Justice 'whether Article 36, which, in cases where enforcement is authorized, provides for an appeal only by the party against whom enforcement is sought, thereby excludes any redress for interested third parties, even where the domestic law of one of the Contracting States allows such parties to challenge an order for enforcement'.
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 9—18):
The Court stated (paragraphs 9 to 18 of the decision) that:
»9 Da det af sagen synes at fremgå, at det officielt bekræftede dokument, der oprindeligt blev forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i henhold til konventionens arti kel 50, er udstedt før konventionens ikrafttræden, bemærkes indledningsvis, at der ved forelæggelsens besvarelse bortses fra spørgsmålet om, hvorvidt konventionen efter artikel 54 er anvendelig på dokumentet.
'9 Since it appears from the documents before the Court that the authentic instrument in respect of which an enforcement order was initially granted under Article 50 of the Convention was drawn up before the Convention came into force, it is necessary to state first that the Court's reply to the question referred to it by the Cour d'appel is without prejudice to the question whether the Convention is in fact ap plicable to that authentic instrument in view of the terms of Article 54 of the Con vention.
11 Deutsche Genossenschaftsbank har gjort gældende, at konventionens regler er ud tømmende og ikke kan suppleres med nationale bestemmelser.
11 Deutsche Genossenschaftsbank states that the Convention is complete in itself and may not be supplemented by provisions of national law.
Efter Deutsche Genossenschaftsbanks opfattelse giver artikel 36 kun den, imod hvem der er med delt fuldbyrdelsespåtegning, ret til at iværksætte retsmidler.
In its opinion, Article 36 only makes provision for an appeal by the defendant against whom an order for en forcement is granted.
Bestemmelsen fraviger således nationale regler om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning, som også giver tredjemænd ret til at iværksætte retsmidler. Konventionens bestemmelser angår imidlertid meddelelsen af fuldbyrdelsespåtegningen, og ikke selve fuldbyrdelsen.
It is true that that provision derogates from domestic provisions which also allow interested third parties to contest such an order.
Tredjemænds interesser kan i givet fald beskyttes i sidstnævnte led.
The inter ests of third parties may be safeguarded in an appropriate case at the latter stage of the procedure.
12 SA Brasserie du pêcheur har gjort gældende, at konventionens artikel 36 hjemler den part, imod hvem fuldbyrdelsespåtegningen er meddelt, adgang til at iværksætte almindelige retsmidler.
12 Brasserie du Pêcheur contends that Article 36 of the Convention provides for an or dinary appeal by the party against whom an order for enforcement is granted.
(fortsat 2) tredjemandsindsigelser, som en afgørelse om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning efter national ret kan være genstand for.
(continued 2) strument in order that it may be executed in the same manner as a domestic instru­ment.
Meddelelsen af fuldbyrdelsespåtegning er umiddelbart og udelukkende reguleret i konventionens bestemmelser, medens fuldbyrdelsen i snævrere forstand reguleres i vedkommende nationale lovgivning.
The issue of an enforcement order is governed directly and exclusively by the provisions of the Convention, whilst execution, in the narrow sense, is governed by the domestic law of the court where execution is sought.
For så vidt angår konventionens artikel 36, indebærer dette, at enhver henvisning til national lovgivning for at supplere det retsmiddel, artiklen hjemler, må være udelukket.
The effect of Article 36 of the Convention is that domestic law may not be relied upon to supplement the right of appeal provided for by that provision.
Et hvilket som helst af tredjemand iværksat retsmiddel vil forlænge proceduren i forbindelse med meddelelse af fuld byrdelsepåtegning, hvilket strider imod meningen med konventionen.
Any action by a third party would only prolong the enforcement procedure, which would be contrary to the spirit of the Convention.
Den tyske regering er af den opfattelse, at den udtømmende karakter af de retsmidler, konventionen hjemler, følger af formålet med konventionens artikler 31 ff., som er på en hurtig, enkel og ensartet måde i samtlige kontraherende stater at sikre, at udenlandske eksigible fundamenter sidestilles med indenlandske.
14 The German Government takes the view that the exclusive nature of the appeals provided for by the Convention may be inferred from the objective of Article 31 et seq., which is to ensure in a speedy, simple and uniform manner that foreign en­forceable instruments are equated with domestic enforceable instruments.
Ud over det i konventionens artikel 36 hjemlede retsmiddel kan der ikke iværksættes retsmidler ¡mod en afgørelse om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning.
There is no means of challenging an enforcement order apart from the right of appeal pro­vided for by Article 36 of the Convention.
Den tyske regering har imidlertid fremhævet, at alle de retsmidler, national lovgivning hjemler, frit kan iværksættes imod de fuldbyrdelsesforanstaltninger, der anordnes af den kompetente myndighed, idet disse foranstaltninger udelukkende er undergivet lovgivningen i den stat, i hvilken tvangsfuldbyrdelsen finder sted.
Nevertheless, the German Government emphasizes that all remedies provided for by domestic law remain available in rela­tion to the measures to be taken by the competent authority to execute an enforce­ment order, since such measures are governed exclusively by the law of the State where execution is levied.
Den italienske regering har henvist til, at ordlyden i konventionens artikel 36 ikke udelukker retsmidler, der i sager om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning i de en kelte nationale lovgivninger er hjemlet andre end den, imod hvem fuldbyrdelsespåtegning er meddelt.
15 The Italian Government states that the wording of Article 36 of the Convention does not exclude procedures whereby enforcement orders may be challenged under domestic law by persons other than the party against whom enforcement is ordered.
Efter denne regerings opfattelse kan konventionen fornuftigvis ikke tilgodese alene interesserne hos den part, imod hvem fuldbyrdelsen begæres, uden at tage hensyn til beskyttelsen af tredjemænd, hvis rettigheder kunne berøres.
In its opinion, the Convention could not logically provide guarantees solely in fa­vour of the party against whom enforcement is sought without taking account of the protection of the rights of third parties who might be affected.
Det bemærkes først, at Domstolen i dom af 27. november 1984 (Brennero, 258/83, Sml. 1984, s. 3971)') har fastslået, at konventionen fastsætter 'en meget summarisk procedure for opnåelsen af fuldbyrdelsespåtegning, men giver dog samtidig den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, mulighed for at anfægte afgørelsen ved ap pel eller genoptagelse'.
16 It is appropriate to recall first that in its judgment of 27 November 1984 (Case 258/83 Calzaturificio Brennero s.a.s. ν Wendel GmbH Schuhproduktion Interna­tional, [1984] ECR 39711) the Court stated that the Convention "provides for a very simple enforcement procedure whilst giving the party against whom enforcement is sought an opportunity to lodge an appeal".
Af nævnte dom følger endvidere, at et af konventionens væsentlige formål er 'at forenkle proceduren i fuldbyrdelsesstaten'.
It also stated that the principal objective of the Convention "is to simplify procedures in the State in which enforcement is sought".
Med dette formål for øje fastsætter konventionen regler om meddelelse af fuldbyr delsespåtegning, der er selvstændige og udtømmende, herunder for så vidt angår retsmidler.
π In order to attain that objective the Convention established an enforcement proce­dure which constitutes an autonomous and complete system, including the matter of appeals.
Det følger heraf, at artikel 36 er til hinder for, at tredjemænd iværksætter retsmidler, der er hjemlet i national lovgivning, imod en afgørelse om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning.
It follows that Article 36 of the Convention excludes procedures whereby interested third parties may challenge an enforcement order under domes­tic law.
i) Jfr. nedenfor under 138 — Al.
1 ­ Infra, 1­38 ­Al.
(fortsat 3)
(continued 3) the procedures available to them under the law of the State in which execution is levied.'
»Artikel 36 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, er til hinder for, at tredjemænd, der berøres, ved appel eller genoptagelse anfægter en retsafgø­relse, hvormed der meddeles en udenlandsk afgørelse fuldbyrdelsespåtegning, selv om der i national ret i fuldbyrdelsesstaten er hjemlet sådanne tredjemænd ret til at iværksætte retsmidler.«
'Article 36 of the Convention of 27 September 1986 on Jurisdiction and the En­forcement of Judgments in Civil and Commercial Matters excludes any procedure whereby interested third parties may challenge an enforcement order, even where such a procedure is available to third parties under the domestic law of the State in which the enforcement order is granted.'
Den afgørelse, der blev truffet i hovedsagen i tilslutning til denne dom, er omtalt under 1­54 ­ Β 7.
The subsequent judgment delivered in the main proceedings is reported under 1­54 ­ Β 7.
(Jfr. også 1­31 ­ B 12; 1­34 ­ B 5)
(See also 1­31 ­ Β 12; 1­34 ­ Β 5)
Fuldbyrdelse — tilladelse til tvangsfuldbyrdelse — den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, anfægter afgørelsen ved appel eller genoptagelse — retlig karakter — begyndel­sestidspunktet for fristen for appel eller genoptagelse — afgørelsens forkyndelse — intern­retligt spørgsmål
Enforcement — Order for enforcement granted — Appeal by defendant — Legal nature — Date from which the time for appealing runs — Service of the decision — Governed by national law
Et tysk selskab havde ved en tysk ret fået udstedt en »Zahlungs­ und Vollstreckungsbe­fehl« rettet mod et i Nederlandene hjemmehørende selskab, der i afgørelsen betegnedes som »Firma Handelmij. Modak Int.
On the application of a German firm an order for payment, which was stated to be en­forceable, was made by the competent German court against a Netherlands company. The order named the debtor as 'Firma Handelmij. Modak Int.
BV v/ den personligt hæftende selskabsdeltager Jan Visscher«.
BV, represented by Jan Visscher, its member having personal liability'.
Efter anmodning fra den tyske fordringshaver gav præsidenten for Ar­rondissementsrechtbank Zwolle tilladelse til, at den tyske retsafgørelse blev tvangsfuld­byrdet hos firma Modak og hos Visscher personligt.
On the application of the judgment creditor, the President of the Arrondissementsrechtbank, Zwolle, granted an order for the enforcement of the German order against Modak and against Visscher personally.
Arrondissementsrechtbanks afgø­relse blev den 30. november 1976 forkyndt ved bud for Visschers ægtefælle.
That decision was served on Visscher's wife on 30 November 1976.
Den 4. fe­bruar 1977 anfægtede Visscher fuldbyrdelsespåtegningen i medfør af artikel 36.
On 4 February 1977 Visscher appealed against the order for enforcement under Article 36 of the Conven­tion.
Her­imod gjorde den tyske fordringshaver i det væsentligste gældende, at skyldnerens anfægtelse af afgørelsen var sket for sent, når hensås til den i bestemmelsen omhandle­de frist på en måned.
The German judgment creditor argued in essence that the appeal was out of time since the period of one month allowed in that provision had not been observed.
Arrondissementsrechtbank ophævede fuldbyrdelsespåtegningen, for så vidt tvangsfuld­byrdelse var blevet tilladt hos Visscher personligt.
The Arrondissementsrechtbank quashed the contested decision in so far as enforce­ment was thereby authorized against Visscher personally.
Med hensyn til spørgsmålet, om fuldbyrdelsespåtegningens meddelelse var rettidigt anfægtet, anførte retten, at begyn­delsestidspunktet for enmånedsfristen ifølge Jenard­Rapportens bemærkninger til arti­kel 36 skulle bestemmes efter de almindelige nationale retsforskrifter.
On the question whether the appeal was in time the court observed that, according to the comments on Article 36 contained in the Jenard Report, the date from which the period of one month began to run fell to be determined by national law.
Med henblik på at kunne fastslå, hvilke nederlandske processuelle regler der gjaldt om fristens begyn­delse, måtte det afgøres, hvorledes de i artikel 36 omhandlede retsmidler skulle kvalifi­ceres.
In order to determine which provisions of procedural law in the Netherlands governed the commencement of the period it was necessary to ascertain the legal nature of the appeal provided for in Article 36 of the Convention.
De almindelige regler om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning på udenlandske retsafgørelser (artikel 985 ff. i den nederlandske civilproceslov) kunne ikke finde an­vendelse, da der her var tale om en kontradiktorisk sagsbehandling, og da den endelige afgørelse kun kunne anfægtes ved appelformen »hoger beroep« til Gerechtshof.
The general provisions on the procedure for enforcing foreign judgments (Article 985 et seq.oi the Netherlands code of civil procedure) could not apply since that was a procedure whereby argument was heard on both sides and the final decision could be challenged only by appeal to the Gerechtshof.
Arron­dissementsrechtbank anførte, at der ifølge domskonventionen ikke var tale om en kon­tradiktorisk sagsbehandling, idet skyldneren, såfremt tvangsfuldbyrdelse tillodes, efter artikel 36, stk. 1, og artikel 37 kunne rejse en »verzet« for Arrondissementsrechtbank, hvorimod fordringshaveren, såfremt hans begæring om fuldbyrdelsespåtegning ikke blev imødekommet, kunne rejse en »hoger beroep« for Gerechtshof (konventionens ar­tikel 40).
The Brussels Convention, on the other hand, provided for an ex parte procedure, whereby the judgment debtor could appeal to the Arrondissementsrechtbank under the first paragraph of Article 36 and Article 37 against a decision authorizing enforcement, whilst the judgment creditor could appeal to the Gerechtshof under Article 40 of the Convention against a decision refusing the application for enforcement.
Heraf fulgte, at den i artikel 36 omhandlede anfægtelsesform måtte betragtes
It followed that the appeal referred to in Ar­ticle 36 should be regarded as an application to set aside a judgment in default, such as was dealt with under Netherlands procedural law in Article 81 of the code of civil procedure.
Udsendelse S/februar 1993
Therefore the question, which was not dealt with in Article 36 of the Con­ tei/e ¡/February 1993
(fortsat 1) som »verzet in oppositie« mod en udeblivelsesafgørelse, som nærmere omhandlet i ar­tikel 81 i den nederlandske civilproceslov.
(continued 1) vention, of how service of the decision had to be effected in order to start the period running must be answered in accordance with Article 81 of the code of civil procedure.
Efter denne regel havde afgørelsen skullet forkyndes for skyldneren per­sonligt.
That provision required that service be effected upon the debtor personally.
Da dette ikke var tilfældet, begyndte fristen først at løbe fra det tidspunkt, hvor skyldneren faktisk fik kendskab til afgørelsen.
Failing that, time did not begin to run until the debtor acquired actual knowledge.
Da dette tidspunkt ikke fremgik af skyldnerens appelskrift, måtte appellen antages at være rettidig.
Since it was not apparent from the notice of the appeal when that event occurred, the appeal must be treated as having been lodged in time.
I materiel henseende statuerede retten, at det forhold, at den personligt hæftende sel­skabsdeltager Visscher var nævnt i den tyske »Zahlungs­ und Vollstreckungsbefehl«, kun havde tjent til at individualisere det som skyldner udpegede firma Modak ved an­førelse af dets legale repræsentant, hvilket ikke kunne bevirke, at Visscher var blevet part i sagen.
On the substance of the case the court found that mention in the German order of Visscher as a member having personal liability was purely for the purpose of identi­fying the firm Modak, named therein as the debtor, by naming its representative in law and did not mean that Visscher became a party to the proceedings.
Gyldighedsområde — kontraherende stater — Det Forenede Kongerige var ikke en kontraherende stat — fuldbyrdelse i medfør af konventionen af en engelsk retsafgørel­se udelukket
Scope — Contracting States — United Kingdom not a Contracting State — Enforce­ment of an English judgment under the Convention not possible
Fuldbyrdelse kontraherende anvendelse
Enforcement — Order for the enforcement of a judgment of a non­Contracting State — Appeal — Articles 36 and 37 of the Convention held applicable
Ved kendelse af 1. oktober 1974 meddelte Corte d'appello di Roma i medfør af doms­konventionen fuldbyrdelsespåtegning på en retsafgørelse af 14. juni 1972 fra den engel­ske High Court of Justice, hvorved rekvirenten havde fået tillagt forældremyndigheden over sine to mindreårige børn.
Applying the provisions of the Brussels Convention, the Corte d'appello, Rome, made an order on 1 October 1974 for the enforcement of a judgment of the English High Court of Justice of 14 June 1972 whereby the applicant was awarded custody of her two children.
Denne fuldbyrdelsespåtegning anfægtede ægtemanden dels i medfør af konventionens artikel 36 ved Corte d'appello, dels ved kassationsanke for Corte di cassazione.
The husband appealed both to the Corte d'appello under Article 36 of the Convention and to the Corte di cassazione by way of an appeal in cassation.
Domskonventionen kunne ganske vist ikke finde an­vendelse på det foreliggende tilfælde, idet Det Forenede Kongerige endnu ikke havde til­trådt den, selv om det var medlem af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab.
It was true that the Brussels Convention did not apply to the present case since the United King­dom, although a Member State of the European Economic Community, had not yet ac­ceded to the Brussels Convention.
Heller ikke den italiensk­britiske konvention om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørel­ser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt protokollen af 7. februar 1964/ 14. juli 1970, der var optaget i italiensk ret ved lovnr.
The Convention between Italy and the United King­dom of 7 February 1964 for the reciprocal recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters and the Protocol thereto of 14 July 1970, which had been adopted in Italy by Law No 280 of 18 May 1973, likewise did not apply since the judgment of the English High Court had been given before the law came into force (Article 11(1) of the Convention).
280 af 18. maj 1973, kunne finde an­vendelse, da afgørelsen fra High Court var truffet før konventionens ikrafttræden (kon­ventionens artikel II, stk. 1).
Nevertheless, since the Corte d'appello had held, al­beit erroneously, that the Brussels Convention applied and had made an order for the enforcement of the judgment of the English court on that basis, only the appeal pro­vided for in Articles 36 and 37 of the Convention was available against that order and that appeal should be made to the Corte d'appello in accordance with the rules govern­ing procedure in contentious matters; the respondent had availed himself of that ap­peal.