natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Dette gælder navnlig artikel 42, hvorefter retten, såfremt der ved den udenlandske afgørelse er taget stilling til flere krav, og fuldbyrdelse ikke kan tillades, for så vidt angår dem alle, skal tillade fuldbyrdelse af et eller flere af dem, samt artikel 24, hvor efter de foreløbige, herunder sikrende retsmidler — dvs. pr. definition accessoriske krav — der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kræves anvendt af den pågældende stats retslige myndigheder, 'selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfør af denne konvention er kompetent til at påkende sagens realitet'.
5 It is well settled that the subject of maintenance obligations itself falls within the concept of a 'civil matter' and that since it is not taken out by the exceptions provided for in the second paragraph of Article 1 of the Convention it therefore falls within the scope of the Convention.
8 Disse bestemmelser viser helt utvetydigt, at behandlingen af et accessorisk krav ifølge konventionens almindelige opbygning ikke nødvendigvis knyttes til behandlingen af et hovedkrav.
Article 5 (2) of the Convention provides confirmation, should such be necessary, that is so falls.
I overensstemmelse med dette princip bestemmes det i artikel 5, nr. 4, netop med hensyn til konventionens anvendelsesområde, at en kriminalret, hvis afgørelser inden for rettens egentlige kompetenceområde helt åbenbart falder uden for konventionens anvendelsesområde, kan træffe afgørelse om det accessoriske civile krav, hvilket indebærer, at afgørelsen herom kan anerkendes og fuld byrdes i henhold til konventionen.
On the other hand, the 'compensatory pay ments' provided for in Article 270 et seq. of the French Civil Code and referred to in the second question are concerned with any financial obligations between former spouses after divorce which are fixed on the basis of their respective needs and re sources and are equally in the nature of maintenance.
Det bestemmes altså her udtrykkeligt, at et accessorisk krav i en straffesag, som klart falder uden for konventionen, er omfattet af dens anvendelsesområde.
They are therefore civil mat ters within the meaning of the first paragraph of Article 1 of the Convention and ac cordingly come within the scope of the Convention since they have not been except ed by the second paragraph ofthat article.
io På den anden side har Domstolen allerede i nævnte dom anerkendt, at det med hensyn til, om retsafgørelser falder ind under konventionens anvendelsesområde, ikke har betydning, om de har karakter af foreløbige eller endelige afgørelser.
7 In so far as its field of application is concerned, no provision of the Convention links the treatment of ancillary claims to the treatment of principal claims.
Argumentet om, at underholdspligt kun blev pålagt foreløbigt, og så længe skilsmissesagen verserede, kan derfor ikke lægges til grund.
On the contrary, various provisions confirm that the Convention does not link the treatment of claims classified as 'ancillary' to the treatment of the principal claim.
11 Af det anførte følger, at konventionens anvendelsesområde også, og'af de samme grunde, omfatter underholdsforpligtelser, som ved lov eller ved dom pålægges ægtefæller for tiden efter skilsmissen.
8 These provisions demonstrate unequivocally that the general scheme of the Con vention does not necessarily link the treatment of an ancillary claim to that of a principal claim.
12 De spørgsmål, der er forelagt af Bundesgerichtshof, vil derfor være at besvare så ledes, at konventionen finder anvendelse dels på fuldbyrdelse af en afgørelse om et foreløbigt retsmiddel, som er truffet af en fransk ret i en skilsmissesag, og hvorved en af parterne tillægges et månedligt underholdsbidrag, dels på en midlertidig må-
In accordance with that principle, and in regard precisely to the Convention's scope, a criminal court, the judgments of which, when given in its proper area of activity, are clearly excluded from the scope of the Convention, has jurisdiction conferred upon it by Article 5 (4) of the Convention to entertain an an cillary civil claim, with the result that a judgment given on that claim will benefit from the Convention as regards its recognition and enforcement.
Bundesgerichtshof udtalte, at det på grundlag af Domstolens dom, som de nationale retter var bundet af, stod fast, at konventionen — i modsætning til Oberlandesgericht's opfattelse — også fandt anvendelse på retsafgørelser vedrørende krav på underholdsbidrag, som er truffet i forbindelse med en verserende skilsmissesag, således at den anfægtede afgørelse ikke kunne opretholdes.
It was by way of applying that rule that the Court held in its judgment of 27 March 1979 in Case 143/78 de Cav < ?/[1979] FCR 1055,' in volving the same parties, that an application in the course of divorce pro ceedings for placing assets under seal did not come within the scope of the Convention, not on account of its ancillary nature, but because it appeared that, having re gard to its true function, it concerned, in that case, rights in property arising out of the spouses' matrimonial relationship.
Hvad angår den øvrige del af kæremålet hjemviste Bundesgerichtshof sagen til Oberlandesgericht til fornyet afgørelse.
io On the other hand, the Court has already recognized in that same judgment that the interim or final nature of a judgment is not relevant to whether the judgment comes within the scope of the Convention.
Ægtemanden havde påberåbt sig, at den kompensationsydelse, som var tilkendt hustruen i den skilsmissedom af 27. juni 1978, der var afsagt i mellemtiden, var 1000 FF lavere end det månedlige underholdsbidrag, der var fastsat i afgørelsen af 18. maj 1977.
Accordingly, the argument to the effect that the maintenance obligation is only an interim one pending divorce must be re jected.
Hertil udtalte Bundesgerichtshof under henvisning til §29, stk. 1, i den tysk lov om gennemførelse af konventionen, at der — i strid med hustruens opfattelse — i »Rechtsbeschwerde« — sagen også måtte tages hensyn til en ændring i den udenlandske retsafgørelse.
11 It follows from the foregoing considerations that the scope of the Convention ex tends also, and for the same reasons, to maintenance obligations which legislation or the Court places on spouses for the period after divorce.
Som »Rechtsbeschwerde« — instans kunne Bundesgerichtshof imidlertid ikke selv træffe de nødvenidge videre forholdsregler i anledning af forskelsbeløbet på 1000 FF pr. måned.
12 The answer to the questions put by the Bundesgerichtshof should therefore be that the Convention is applicable, on the one hand, to the enforcement of an interlocutory order made by a French court in divorce proceedings whereby one of the par ties to the proceedings is awarded a monthly maintenance allowance and, on the other hand, to an interim compensation payment, payable monthly, awarded to one of the parties by a French divorce judgment pursuant to Article 270 et seq. of the French Civil Code."
Under den følgende sag for Oberlandesgericht Frankfurt am Main begrænsede hustruen sin begæring om fuldbyrdelsespåtegning vedrørende afgørelsen af 18. maj 1977 til tidsrummet indtil afsigelsen af skilsmissedommen af 27. juni 1978.
2022, English translation in [1980] European Commercial Cases 420) allowed the wife's appeal and restored the decision of the Landgericht in so far as it ordered the enforcement of the decision of the Tribunal de Grande Instance, Paris, of 18 May 1977 for an amount not in excess of FF 2000.
Derefter trak ægtemanden sit kæremål vedrørende fuldbyrdelsespåtegningen tilbage i det omfang, der endnu ikke var truffet afgørelse herom ved Bundesgerichtshofs kendelse.
As regards the rest of the appeal, the Bundesgerichtshof referred the case back to the Oberlandesgericht for further decision.
1­1.2 — Β 9 Tribunal de grande instance de Dieppe, kendelse af 8. august 1978, Denisse mod von Frederici sammendrag i: Gazette du Palais 1979, Somm., s.68
1­1.2 — Β 1 Oberlandesgericht Karlsruhe, Order of 4 June 1976, Case No 2 W 7/76
Anvendelsesområde — ikke­omfattede retsområder — fysiske personers retlige status samt deres rets­ og handleevne (artikel I, stk. 2, nr. 1) — bestemmelse om en afforældrenes ret til personligt samkvem med barnet samt ret til at bestyre barnets formue efter skilsmisse — konventionen fandt anvendelse
Scope — Obligation to provide maintenance in an "ordonnance de non­conciliation " made by a French court in the course of divorce proceedings — Not a decision on "status" (Sub­paragraph (1) of the second paragraph of Article 1)
Rekvirenten i denne sag var rekvisital fraskilte mand.
The applicant had commenced divorce proceedings before the Tribunal de Grande Instance, Paris.
Ved skilsmissedommen var for­ældremyndigheden over fællesbarnet blevet tillagt moderen og rekvirentens ret til per­sonligt samkvem med barnet fastlagt. Rekvirenten anmodede efterfølgende om ændring af denne bestemmelse samt om overdragelse af retten til at bestyre barnets formue og indstævnede med henblik herpå moderen, der ligesom barnet boede i Forbundsrepublik­ken Tyskland, for afdelingen for familieretlige sager ved Tribunal de grande instance Dieppe.
After an attempt at reconciliation had failed the court issued an "or­donnance de non­conciliation", in accordance with the provisions of Article 238 of the Code Civil as they then stood and of Article 878 of the Code de Procédure Civile, order­ing that the applicant should be given custody of the children and, further, that the hus­band should pay maintenance to the applicant and the children.
Rekvisita gjorde gældende, at denne ret savnede kompetence; tværtimod var Amtsgericht Uelzen (Forbundsrepublikken Tyskland) kompetent i henhold til domskon­ventionen, subsidiært i henhold til Haag­konventionen af 5. oktober 1961 om beskyt­telse af mindreårige.
The Landgericht Karls­ruhe made an order for enforcement of that order with regard to the obligation to pay maintenance to the applicant.
Retten udtalte, at den savnede kompetence. Den anførte, at sagens genstand — indrøm­melse af en udvidet samkvemsret og ret til at bestyre barnets formue — på ingen måde berørte fysiske personers retlige status eller deres rets­ og handleevne, således at doms­konventionen kunne finde anvendelse. I henhold til dennes artikel 3 kunne rekvirenten ikke, således som han havde gjort, påberåbe sig artiklerne 14 og 15 i code civil.
The Oberlandesgericht Karlsruhe dismissed the husband's appeal and stated that an "ordonnance de non­conciliation" was a judgment within the meaning of Article 25 of the Brussels Convention which fell within the material scope of the Convention (Arti­cle I).
Da sa­gens genstand ikke faldt ind under bestemmelserne i afsnit 1, afdelingerne 2—6, havde den i Tyksland bosiddende rekvisita ikke kunnet indstævnes for en fransk domstol.
The decisive factor was whether the court order which was to be enforced related to the law on personal status or not.
At retten manglede kompetence fremgik endvidere af Haag­konventionen.
If a composite judgment contained various severable orders, some of which concerned status and some of which did not, these latter, which in­cluded orders relating to the obligation to pay maintenance, were covered by the Con­vention.
Amtsgericht Uelzen, som allerede havde truffet to afgørelser vedrørende barnet, var herefter kompe­tent.
Article 42 of the Convention provided expressly for the possibility that a for­eign judgment might contain various orders, of which only some were enforceable un­der the Convention.
Anvendelsesområde — ikke­omfattede retsområder — arv efter loven eller testamente (ar­tikel 1, stk. 2, nr. 1) — en fransk rets afgørelse vedrørende udpegelse af en midlertidig ekse­kutor —fuldbyrdelse i Belgien tilladt
It stated that although under Article 2 (2) of the Protocol of 3 June 1971 on the interpretation of the Convention it could refer the question to the Court of Justice of the European Com­munities for interpretation, this was not appropriate in the present case since the answer to the question was clear and, moreover, if the question were referred to the Court of Jus­tice for a preliminary ruling it would result in undue delay in the enforcement of the order.
Stande samt andre bobehandlingsforanstaltninger.
According to that order, which was declared provisionally enforceable, the duties of the administrator included the ascertainment of the heirs, the identification of the estate, the sale of property belonging to the estate and other administrative measures.
Modparter under sagen for den franske ret var blandt andre arveladerens efterkommere i Belgien. På rekvirentens an modning tillod Tribunal de première instance de Bruxelles fuldbyrdelse af kendelsen i Belgien i henhold til domskonventionen artiklerne 1—5 samt artikelerne 31 —49.
The respondents in the proceedings before the French court included descendants of the deceased who were resident in Belgium.
Anvendelsesområde — ikke-omfattede retsområder — krav om skifte affasi ejendom, der hørte til et dødsbo
Scope — Matters excluded — Claim for the division and distribution of immovable property belonging to the estate of a deceased person
I denne sag anså Arrondissementsrechtbank Arnhem sig indledningsvis for i medfør af konventionens artikel 16, nr. 1, at være kompetent til at tage stilling til sagsøgernes krav mod sagsøgte om skifte af en i Nederlandene beliggende fast ejendom, der indgik i et bo, der ikke var skiftet.
The plaintiffs, some of whom where resident in the Netherlands and some in the Federal Republic of Germany, claimed against the defendant, who was resident in the Federal Republic of Germany, an order for the division and distribution of immovable property situated in the Netherlands and forming part of an undivided estate.
Sagsøgerne i sagen havde bopæl dels i Nederlandene, dels i For bundsrepublikken Tyskland, mens sagsøgte boede i Forbundsrepublikken Tyskland.
The court initially held that it had jurisdiction under Article 16(1) of the Convention.
Det fremgik hverken af påstanden eller af sagsøgtes svar i sagen, at det var et arveretligt spørgsmål, der var tvist om mellem parterne.
Neither the statement of claim nor the defence suggested that the parties were divided on any question involv­ing the law of succession.
Efter at retten havde erklæret sig kompe tent ved mellemdom, viste det sig imidlertid på grundlag af sagsøgtes indsigelser vedrørende realiteten, at der forelå et sameje mellem parterne med hensyn til det endnu ikke skiftede bo, som omfattede fast ejendom i Nederlandene og Forbundsrepublikken Tysk land.
Following that decision on jurisdiction, which was given in an interlocutory judgment, it became apparent, however, from the defendant's observa­tions on the substance of the case that the parties were jointly entitled to an undivided estate which included immovable property in the Netherlands and the Federal Republic of Germany.
Arrondissementsrechtbank fandt det herefter antageligt, at det for at afgøre sagen var muligt, at hele boet måtte afvikles, således at sagen alligevel var af arveretlig karakter.
It now seemed to the court likely that in order to dispose of the case it would be necessary to administer the entire estate, so that the case did indeed concern the law of succession.
Eftersom retten skulle anvende reglerne i artikel 16 ex officio, uanset på hvilket stadium sagen befandt sig, indebar dette tillige, at retten af den erkendelse, den var kommet til under sagen — nemlig at det forhold, den oprindelig støttede sin kompetence på, ikke forelå — måtte drage den konklusion, at den måtte ændre sin afgørelse om kompetencen, for så vidt denne udelukkende støttedes på konventionens artikel 16.
Since the court must apply the rules of Article 16 of its own motion, at any stage of the proceedings, this meant that the court must, as a result of its subsequent discovery that the original ground of jurisdiction did not exist, reverse its decision on jurisdiction in so far as that decision was based solely on Article 16 of the Convention.
Da sagens genstand vår omfattet af undtagelsen i artikel 1, stk. 2, nr. 1, faldt sagen uden for konventionens anvendelsesområde.
Since in fact the subject­matter of the case fell within the terms of the exclusion laid down in subparagraph (1) of the second paragraph of Article 1, the case lay outside the scope of the Convention.
Rettens kompetence beroede derfor udelukkende på den almindelige nederlandske procesret.
The jurisdiction of the court was therefore based exclusively on the ordinary procedural law of the Netherlands.
Heraf fulgte, at sagsøgernes krav måtte afvises, idet ingen af arvingerne efter de nederlandske (arve-)retlige regler behøvede at acceptere en partiel fordeling af arven.
It followed that the plaintiffs' claim must be dismissed, because under the applicable Netherlands law of succession none of the persons entitled could be obliged to accept a partial distribution of the deceased's estate.
1968 ­ ARTIKEL 1, STK. 2
1968 - ARTICLE I (2)
Anvendelsesområde — ikke­omfattede retsområder — voldgift (artikel 1, stk. 2, nr. 4) — voldgiftskendelse afsagt i Belgien og erklæret eksigibel af en belgisk domstol — konventio­nen fandt ikke anvendelse
Scope — Matters excluded — Arbitration (subparagraph (4) of the second paragraph of Ar­ticle 1) — Arbitration award made in Belgium and declared enforceable by a Belgian court — Convention held inapplicable
Et nederlandsk selskab havde udvirket, at en voldgiftsret i Antwerpen afsagde en vold­giftskendelse over for en tysk virksomhed, hvorved den tyske part blev tilpligtet at be­tale bestemte beløb.
A Netherlands company obtained from an arbitration tribunal in Antwerp an award whereby a German undertaking was required to pay certain sums of money.
Kendelsen blev appelleret til voldgiftsretten for kaffe i Antwerpen, som stadfæstede den. Voldgiftskendelsen blev erklæret eksigibel af Rechtbank van eerste aanleg Antwerpen.
An appeal against that award was dismissed by the Arbitration Chamber for Coffee in Antwerp.
Det nederlandske selskab begærede derefter voldgiftskendel­sen erklæret eksigibel i Forbundsrepublikken Tyskland.
The Netherlands company then sought to enforce the arbitration award in the Federal Re­public of Germany.
Landgericht Hamburg tog begæringen til følge på grundlag af Genéveoverenskomsten af 26. september 1927 angående eksekution af voldgiftskendelser afsagt i udlandet.
The Landgericht Hamburg granted the application on the basis of the Geneva Conven­tion on the Execution of Foreign Arbitral Awards of 26 September 1927.
Ret­ten udtalte, at det ikke var muligt at erklære voldgiftskendelsen eksigibel på grundlag af konventionen af 27. september 1968, da voldgift ifølge artikel 1, stk. 2, nr. 4, er undtaget fra konventionens anvendelsesområde.
The court held that the arbitration award could not be enforced under the Brussels Convention because arbitration was excluded from the scope of the Convention by subparagraph (4) of the second paragraph of Article 1.
Dette gjaldt ikke kun selve voldgiftskendelsen, men også domstolenes afgørelser vedrørende dens eksigibilitet.
That applied not only to the arbitration award itself but also to decisions of the courts declaring it enforceable.
Anvendelsesområde — ikke­omfattede retsområder — konkurs, akkord og andre lignende ordninger — dom afsagt af en fransk ret, hvorefter den faktiske leder af et selskab, der var taget under konkursbehandling, blev tilpligtet at betale selskabets gæld — fuldbyrdelse i Forbundsrepublikken Tyskland — konventionen fandt ikke anvendelse
Scope — Matters excluded —Insolvency, judicial arrangements, compositions and analo­gous proceedings — Order by a French court requiring the de facto manager of an insolvent company to pay the company's debts — Enforcement in the Federal Republic of Germany — Convention held inapplicable
I denne sag havde Bundesgerichtshof forelagt EF­Domstolen et spørgsmål om fortolk­ningen af konventionens artikel 1, stk. 2, nr. 2, som Domstolen besvarede ved dom af 22. februar 1979 (sag 133/78, jfr. ovenfor under 1­1.2 — A 1, også vedrørende de fak­tiske omstændigheder og sagens hidtidige forløb).
In this case the Bundesgerichtshof had referred a question to the Court of Justice of the European Communities on the interpretation of subparagraph (2) of the second para­graph of Article 1 of the Convention. The Court of Justice replied to that question by judgment of 22 February 1979 (Case 133/78, supra 1-1.2 — Al, to which reference should also be made for the facts and previous procedure).
Bundesgerichtshof udtalte, at det efter EF­Domstolens dom stod fast, at konventionen ikke fandt anvendelse i det forelig­gende tilfælde. Den »Rechtsbeschwerde«, der var rettet mod Oberlandesgericht Frank­furt am Main's afslag på begæringen om tilladelse til tvangsfuldbyrdelse, kunne derfor ikke føre til en ændring af afgørelsen.
The Bundesgerichtshof now held that it was clear from the judgment of the Court of Justice of the European Com­munities that the Convention was not applicable in the present case.
Den omstændighed, at konventionen ikke fandt anvendelse, havde til følge, at fuldbyr­delsen af den franske dom i Forbundsrepublikken Tyskland kun kunne finde sted, så­fremt den ved tysk dom var tillagt eksequatur, idet der ikke fandtes nogen bilateral af­tale om anerkendelse og fuldbyrdelse mellem Tyskland og Frankrig. Begæringen om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning, som var fremsat i henhold til konventionen, kunne heller ikke betragtes som et søgsmål til opnåelse af eksequatur, og derfor var det ikke muligt at hjemvise sagen til Landgericht.
As a result of the inapplicability of the Convention the French judgment could be en­forced in Germany only on the basis of a judgment declaring it enforceable, because there was no bilateral convention between Germany and France on the recognition and enforcement of judgments.
Anvendelsesområde — ikke­omfattede retsområder — konkurs, akkord og andre lig­nende ordninger — begreb —fortolkning — henvisning til lex fori
Scope — Matters excluded —Insolvency, judicial arrangements, compositions and analogous proceedings — Concept — Interpretation — Reference to the lex fori
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting — eneforhand­lingsaftale — forpligtelse til betaling af forfalden provision — leverandørens pligt til at yde godtgørelse trådt i stedet for pligten til at give opsigelse — opfyldelsesstederne
Jurisdiction — Special jurisdiction — Court for the place of performance — Exclu­sive dealership contract — Obligation to pay commission due — Obligation upon the manufacturer to pay damages in lieu of notice — Respective places of performance
Konneksitet — konnekse krav indbragt for samme ret — retten inkompetent med hensyn til et af kravene — kompetencen anerkendt med hensyn til begge krav som følge af konneksiteten
Related actions — Related claims pursued before the same court — No jurisdiction as regards one of the claims — Jurisdiction as regards both claims upheld because they are related
En snedker med bopæl i Frankrig havde givet et belgisk selskab eneforhandlingsret til sine produkter i Belgien mod betaling af provision, således at hver af parterne uden at svare godtgørelse derfor kunne bringe aftalen til ophør med tre måneders varsel efter afvikling af de løbende forretninger.
A cabinet­maker residing in France had granted a Belgian company the exclusive right to sell his products in Belgium in return for a commission. Each party was entitled to terminate the contract at three months' notice without damages after completion of busi­ness pending.
Efter at det belgiske selskab senere var blevet erklæ­ret konkurs, anlagde kurator i konkursboet sag mod leverandøren ved retten på det sted, hvor det konkursramte selskab havde sit hjemsted, med påstand om betaling af forfal­den provision og erstatning for uberettiget ophævelse af eneforhandlingsaftalen.
The Belgian company subsequently became insolvent and the liquidator brought an action against the cabinet­maker in the court for the place where the com­pany had its registered office, claiming payment of commission and damages for termi­nation of the contract without notice.