natgillin/translations-raw huggingface dataset:
19 Det fremgår i øvrigt af Domstolens faste praksis, at man med hensyn til de proces­suelle regler må henholde sig til de regler, der er gældende for vedkommende natio­nale domstol (jfr. bl.a. for så vidt angår litispendensbegrebet dom af 7. juni 1984, Zeiger mod Salinitri, 129/83, Sml. s. 23971), og for så vidt angår betingelserne for fuldbyrdelse af en udenlandsk retsafgørelse dom af 2. juli 1985, Deutsche Genos­senschaftsbank mod SA Brasseries du pêcheur, 148/84, Sml. s. 19812), og dom af 4. februar 1988, Hoffmann mod Krieg, 145/86, Sml. s. 6453)).
19 Moreover, the Court has consistently held that, as regards procedural rules, ref­erence must be made to the national rules applicable by the national court (see in particular, as regards the concept of lis alibi pendens, the judgment of 7 June 1984 in Case 129/83 Zeiger ν Salinitri [1984] ECR 2397,' and, as regards the conditions for the enforcement of a foreign judgment, the judgments of 2 July 1985 in Case 148/84 Deutsche Genossenschaftsbank ν Brasserie du Pêcheur SA [1985] ECR 1981,2and of 4 February 1988 in Case 145/86 Hoffmann ν Krieg [1988] ECR 6453).
20 Det bør dog præciseres, at der ved anvendelsen af de nationale processuelle regler ikke må gøres indgreb i konventionens tilsigtede virkning.
20 It should be noted, however, that the application of national procedural rules may not impair the effectiveness of the Convention.
Som Domstolen har ud­talt, bl.a. i dom af 15. november 1983, Duijnstee (288/82, Sml. s. 3663)"), må retten ikke bringe formalitetskrav i henhold til national ret i anvendelse på en sådan måde, at de begrænser anvendelsen af konventionens kompetenceregler.
As the Court has held, in particular in its judgment of 15 November 1983 in Case 288/82 Duijnstee ν Goderbauer [\9%y\ ECR 3663,4a court may not apply conditions of admissibility laid down by na­tional law which would have the effect of restricting the application of the rules of jurisdiction laid down in the Convention.
21 Et afslag på en begæring om tilladelse til at indstævne en tredjemand kan således hverken udtrykkeligt eller forudsætningsvis støttes på, at vedkommende tredje­mand har bopæl eller hjemsted i en anden kontraherende stat end den, hvor den op­rindelige sag er anlagt.
21 Accordingly, an application for leave to bring an action on a warranty or guarantee may not be refused expressly or by implication on the ground that the third parties sought to be joined reside or are domiciled in a Contracting State other than that of the court seised of the original proceedings.
22 Andet og tredje præjudicielle spørgsmål må herefter besvares med, at artikel 6, nr. 2, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke indebærer en forpligtelse for den nationale ret til at tage begæringen om indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse til følge, og at retten kan anvende de processuelle regler i den for ret­ten gældende nationale lovgivning ved afgørelsen af, om begæringen skal tages til følge, dog således at der ikke må gøres indgreb i konventionens tilsigtede virkning på dette område, og navnlig således, at afslag på begæringen ikke må gives med den begrundelse, at tredjemanden har bopæl eller hjemsted på en anden kontraherende stats område end den, hvor den oprindelige sag er anlagt.«
22 The answer to the second and third questions must therefore be that Article 6(2) must be interpreted as meaning that it does not require the national court to accede to the request for leave to bring an action on a warranty or guarantee and that the national court may apply the procedural rules of its national law in order to deter­
') Jfr. nedenfor under 1­21 — A 1.
Infra, 1­21 ­Al.
2) Jfr. nedenfor under 1­36 — Al.
Infra, 1­36 ­Al.
i) Jfr. nedenfor under 1­27.3 — A 1.
Infra, 1­27.3 ­Al.
4) Jfr. nedenfor under 1­16.4 — A 1.
Infra, 1­16.4 — Al.
(fortsat 4)
(continued 4) mine whether that action is admissible, provided that the effectiveness of the Con vention in that regard is not impaired and, in particular, that leave to bring the ac tion on the warranty or guarantee is not refused on the ground that the third party resides or is domiciled in a Contracting State other than that of the court seised of the original proceedings.'
Såfremt en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, i henhold til Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1, er blevet sagsøgt ved en ret i en an den kontraherende stat, har denne ret i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, også kompetence til at påkende et krav, der til opfyldelse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, som har bopæl på en anden kontraherende stats om råde end den, hvor den oprindelige sag er anlagt.
Where a defendant domiciled in a Contracting State is sued in a court of an other Contracting State pursuant to Article 5(1) of the Brussels Convention, that court also has jurisdiction by virtue of Article 6(2) of the Brussels Convention to entertain an action on a warranty or guarantee brought against a person domiciled in a Contracting State other than that of the court seised of the original proceedings.
Artikel 6, nr. 2, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke indebærer en for pligtelse for den nationale ret til at tage begæringen om indstævning af tredje mand til opfyldelse af en forpligtelse til følge, og at retten kan anvende de pro cessuelle regler i den for retten gældende nationale lovgivning ved afgørelsen af, om begæringen skal tages til følge, dog således at der ikke må gøres indgreb i konventionens tilsigtede virkning på dette område, og navnlig således, at afslag på begæringen ikke må gives med den begrundelse, at tredjemanden har bopæl eller hjemsted på en anden kontraherende stats område end den, hvor den op rindelige sag er anlagt.«
Article 6(2) must be interpreted as meaning that it does not require the national court to accede to the request for leave to bring an action on a warranty or guarantee and that the national court may apply the procedural rules of its national law in order to determine whether that action is admissible, provided that the effectiveness of the Convention in that regard is not impaired and, in particular, that leave to bring the action on the warranty or guarantee is not refused on the ground that the third party resides or is domiciled in a Contracting State other than that of the court seised of the original proceedings.'
I tilslutning til denne afgørelse stadfæstede Hoge Raad Gerechtshofs afgørelse (dom af 14. december 1990; NIPR 1991, nr. 453; NJ 1991, nr. 558, kommenteret af Schultsz; NJB 1991, 83; RvdW 1991, nr. 10).
Following the above judgment the Hoge Raad dismissed the appeal (judgment of 14 December 1990; NIPR 1991, No 453; NJ 1991, No 558, Note: Schultsz; NJB 1991, 83; RvdW 1991, No 10).
Generaladvokat Ten Kate forfægtede i sit forslag til afgørelse, som gik i den modsatte retning, den opfattelse, at Gerechtshof, Haag, ved den interesseafvejning, den havde foretaget, i høj grad havde ladet sig lede af, at Schuhgilde e.G. havde hjemsted i en anden kontraherende stat end Nederlandene.
Advocate General Ten Kate reached a different conclusion in his Opinion and concluded that, when considering the balance of interest between the parties, the Gerechtshof had been influenced principally by the fact that Schuhgilde had its seat in a Contracting State other than the Netherlands.
Den anfægtede dom var derfor ikke forenelig med punkt 2 i den præjudicielle afgørelses konklusion.
The contested judgment was therefore not compatible with paragraph 2 of the operative part of the judgment in the preliminary ruling.
Hoge Raad anførte heroverfor, at appelinstansen ved interesseafvejningen havde lagt afgørende vægt på, at Hagen GmbH's hensigt med adcitationen var, at den oprindelige sag skulle behandles sammen med regreskravet, og at dette kunne føre til, at den oprindelige sag blev forsinket.
However, the Hoge Raad stated that the Gerechtshof had based its consideration of the parties' interests principally on Hagen's intention to coordinate the main proceedings with the proceedings for an indemnity and that this could have resulted in the main proceedings being delayed.
Herved havde Gerechtshof haft den forsinkelse, der generelt er forbundet med en adcitation, i tankerne, og retten havde ikke betragtet det som en særlig faktor, at tredjemanden havde bopæl uden for Nederlandene.
In so doing, the Gerechtshof had in mind the delay generally associated with an action on a warranty or a guarantee, and had not considered the fact that the third party had its seat outside the Netherlands was a special factor.
Det var derfor med rette, at begæringen om adcitation ikke var blevet taget til følge.
The application for leave to bring an action on a warranty or a guarantee had therefore been rightly dismissed.
Kompetence — specielle kompetenceregler — flere sagsøgte — kompetence for retten på det sted, hvor en af de sagsøgte har bopæl (artikel 6, nr. I)
Jurisdiction — Special jurisdiction — Plurality of defendants — Jurisdiction of the courts for the place where one of the defendants is domiciled (Art. 6(1))
Sagsøge­ren var leder af et patentbureau, som under sagen krævede gebyrer og godtgørelse af omkostninger, som var opstået i forbindelse med sagsøgte l's enerettigheder.
The plaintiff, a patent agent, claimed payment of his fees and reim­bursement of expenses incurred in connection with the said rights of the first de­fendant.
Sagsøgte 1 og 2 kunne i henhold til konventionens artikel 6, nr. 1, sammen med sagsøgte 3 sagsøges un­der én sag på sagsøgte 3's hjemsted, uden at der forelå et nødvendigt procesfællesskab mellem parterne.
The first and second defendants could be sued under Article 6(1) of the Conven­tion jointly with the third defendant at its seat even though the relationship between them did not make it mandatory to sue all of them jointly.
Indsigelsen om, at denne bestemmelse kun kunne finde anvendelse på fysiske personer, fandt ifølge retten ingen støtte i bestemmelsens ordlyd.
The objection that that pro­vision could be applied only to natural persons was not supported by the wording thereof.
Kravene var heller ikke vilkårligt kumuleret; der forelå derimod en sammenhæng, som beretti­gede til, at de tre sagsøgte sagsøgtes under én sag.
The actions had not been joined arbitrarily; on the contrary, they were so re­lated as to justify suing the three defendants jointly.
Sagsøgte 1 og 2 var ikke alene per­sonligt hæftende interessenter i sagsøgte 3, men interessentskabet udnyttede også sag­søgte l's enerettigheder, og gebyrerne og omkostningerne vedrørte rettighedernes op­ståen og opretholdelse.
The first and second defendants were not only personally liable partners of the third defendant, but in addition the lat­ter exploited the industrial property rights of the first defendant and it was in connec­tion with the establishment and upholding of those rights that the fees and expenses were incurred.
Yderligere havde sagsøgte 1 ikke alene haft kontakt med sagsø­geren, men også betalt denne gennem interessentskabet.
Moreover, the first defendant had not only been in contact with the plaintiff through the partnership, but had also made payment to him.
Kompetence — specielle kompetenceregler — flere sagsøgte — kompetence for retten på det sted, hvor en af de sagsøgte har bopæl (artikel 6, nr. I) — en eller flere sagsøgtes sene­re udtræden — værnetinget består fortsat
Jurisdiction — Special jurisdiction — Plurality of defendants — Jurisdiction of the courts for the place where one of the defendants is domiciled (Art. 6(1)) — Action against some defendants later dropped — Jurisdiction continues
I denne sag, som førtes i henhold til artikel 41 i Codice di procedura civile, statuerede Corte di cassazione, at italienske domstole havde international kompetence i forhold til den nederlandske appellant.
Giving judgment in proceedings under Article 41 of the Codice di procedura civile, the Corte di cassazione held that the Italian courts had international jurisdiction over the Netherlands applicant.
For retten i første instans havde arvingerne efter Colombo på grund af dennes død ved en hotelbrand i Nederlandene påstået både det italienske selskab Philips, der var afdødes arbejdsgiver, og det nederlandske selskab Selene, som havde drevet hotellet, dømt til in solidum at betale skadeserstatning.
In the court of first instance the heirs of a Mr Colombo had brought an action for damages in respect of the death of their relative in an hotel fire in the Netherlands, joining as co­defendants an Italian company, Philips, the deceased's employer, and a company incorporated in the Netherlands, Selene, which had man­aged the hotel.
Corte di cassazione udtalte, at der i det foreliggende tilfælde var tale om flere sagsøgte, jfr. konventionens artikel 6, nr. 1.
The Corte di cassazione found that in this case there were a number of defendants within the meaning of Article 6(1) of the Convention.
Henvisningen i denne bestemmelse til flere sagsøgte omfattede ikke kun det tilfælde, hvor et enkelt krav rettes mod flere personer på grund­lag af et enkelt retsforhold — nødvendigt procesfællesskab — men også tilfælde af kumulation, hvor forskellige sammenhængende krav rettes mod flere sagsøgte.
The reference to a number of de­fendants in that provision covered not only the situation in which the same claim was pursued against several persons on the basis of a single legal relationship (when those parties must be sued jointly), but also the situation in which different but related claims were pursued against several defendants (where joinder was optional).
Heller ikke den omstændighed, at der under sagens senere forløb ikke længere var flere sag­søgte — tvisten mellem arvingerne efter Colombo og firmaet Philips forligtes ved ret­tens mellemkomst — havde betydning for de italienske retters internationale kompe­tence, jfr. princippet om »perpetuatio jurisdictionis« i artikel 5 i Codice di procedura civile.
The fact that at a subsequent stage of the procedure there was only one defendant, the dispute between Mr Colombo's heirs and Philips having been settled in court, did not affect the interna­tional jurisdiction of the Italian courts in view of the principle of 'perpetuatio jurisdic­tionis' laid down in Article 5 of the Codice di procedura civile.
Corte di cassazione bemærkede i øvrigt, at reglerne i konventionens artikel 6, nr. 2, måtte bringes i anvendelse i det foreliggende tilfælde, såfremt man alene ville sætte det tilfælde, at der er flere sagsøgte, i forbindelse med oprindelig kumulation og det tilfælde, at der gives procesunderretning, i forbindelse med efterfølgende kumulation.
The Corte di cassazione observed obiter that the present case would have to be dealt with under Article 6(2) of the Convention if it were considered that only an initial joinder could create proceedings involving a number of defendants and that a subse­quent joinder produced third party proceedings.
1­6 — B 3 Cour d'appel de Paris, dom af 19. januar 1978, Soc. Leybold­Heraeus og Leybold­Heraeus
1­6 — Β 3 Cour d'appel, Paris, Judgment of 19 January 1978, Soc. Leybold­Heraeus and Leybold­Heraeus Sogev SI ν Seima
Kompetence — specielle kompetenceregler —flere sagsøgte — kompetence for retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl (artikel 6, nr. 1) — betingelser ved kontraktmæssigt krav for en fransk ret mod tysk selskab og dettes franske datter­selskab
Jurisdiction — Special jurisdiction — Plurality of defendants — Jurisdiction of the courts for the place where one of the defendants is domiciled (Art. 6(1)) — Conditions
(fortsat 2) som havde kompetencen, idet Trinacria Lavori Marittimi faktisk havde hjemsted i den­nes retskreds.
(continued 2) confirmed the international jurisdiction of the Italian courts and the jurisdiction ratione loci of the Tribunale di Palermo.
Kompetence — specielle kompetenceregler — modfordring (artikel 6, nr. 3) — sag vedrø­rende en checkovergivelse — modfordring der udsprang af den retshandel, der lå til grund for checkovergivelsen — ingen sammenhæng
Jurisdiction — Special jurisdiction — Counterclaim (Art. 6(3)) — Action relating to a cheque payment — Counterclaim arising out of the transaction underlying the issue of the cheque — No connection
Sagsøgeren, et bilreparationsværksted i Italien, krævede indløsning af en check under en særlig sag, som var anlagt til opfølgning af en dom, hvori der var taget forbehold (»Nachverfahren«).
The plaintiff, a garage in Italy, claimed payment of a cheque in proceedings following the delivery of a provisional judgment (Vorbehaltsurteil — judgment leaving proceed­ings pending until certain issues raised by the defendant have been determined).
Checken var overgivet til sagsøgeren som betaling for en repara­tionsregning af den tyske sagsøgte, som havde lidt motorskade på sin bil i Italien.
The German defendant had used the cheque to settle an invoice for the repair of his car which had broken down with engine trouble in Italy.
Da bilen imidlertid gik i stykker igen, straks efter at rejsen var fortsat, lod sagsøgte checken spærre.
Since the car broke down again immediately he resumed the journey, the defendant stopped the cheque.
Sagsøgeren fik som følge heraf kun garantisummen på 300 DM udbetalt og gjorde med sagsanlægget krav på det beløb, der stadig henstod ubetalt.
As a result, the plaintiff only obtained DM 300, the amount for which the cheque was guaranteed.
Sagsøgte gjorde som modfordring krav på tilbagebetaling af de 300 DM.
He sued for the outstanding amount and the defendant counterclaimed for repayment of the DM 300.
Amtsgericht Mainz, som i første omgang havde afsagt dom med forbehold (»Vorbe­haltsurteil«) i check­sagen, anså sig for kompetent til at påkende både hovedfordringen og modfordringen, sidstnævnte under henvisning til artikel 6, nr. 3, i Bruxelles­konven­tionen.
The Amtsgericht Mainz, which had first delivered a provisional judgment with regard to the cheque, considered that it had jurisdiction to decide on both the original action and the counterclaim. It held that it had jurisdiction with regard to the counterclaim under Article 6(3) of the Brussels Convention.
Retten anførte, at modfordringen støttedes på samme kontrakt eller samme fak­tiske omstændigheder som hovedfordringen, da sagsøgeren krævede betaling for udført arbejde, mens sagsøgte krævede tilbagebetaling af det beløb, der allerede var betalt for arbejdet.
The subject­matter of the counterclaim was based on the same contract or facts as the original claim, since the plaintiff was seeking payment for work done and the defendant repayment of an amount already paid in respect of that work.
Det var uden betydning, at sagsøgeren i første omgang havde anlagt sagen ef­ter de særlige regler om checks.
It was irrelevant that the plaintiff had initially initiated proceedings with regard to the cheque.
Sagsøgeren, som havde tabt sagen på alle punkter, ind­bragte afgørelsen for Landgericht Mainz, som gav sagsøgeren medhold med hensyn til modfordringen.
The plaintiff, who was unsuccessful on both counts, successfully appealed with regard to the counterclaim.
Landgericht anså sig for at være inkompetent med hensyn til modfordringen. Den særlige sammenhæng mellem hovedfordringen og modfordringen, som kræves i hen­hold til konventionens artikel 6, nr. 3, forelå nemlig ikke.
The Landgericht declined jurisdiction with regard to the counterclaim, on the ground that there was no connection between the original claim and the counterclaim, as was required in order for the court to have special jurisdiction under Article 6(3). The plain­tiff had made a claim relating to a cheque.
Sagsøgeren gjorde et checkkrav gældende.
In contrast, the defendant was making a warranty claim under the contract for work performed; therefore he was not relying on the same contract or on the same facts as the plaintiff.
Dette var der heller ikke ændret noget ved under den efterfølgen­
The action continued to be based on the cheque, whose validity was unaf­
Hovedfordringen støttedes tværtimod fortsat på den i forhold til den tilgrundliggende retshandel abstrakte checkaftale, mens modfordringen støttedes på værkslejekontrakten.
(continued I) fected by any flaws in the underlying transaction, whilst the counterclaim was based on the contract for the performance of work.
Kompetence — specielle kompetenceregler — sag anlagt mod tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse (artikel 6, nr. 2) — købekontrakt — købers begæring om godkendelse af en fordring anmeldt i sælgers konkursbo og købers erstatningssag mod sælgers udenlandske leverandør — indbyrdes sammenhæng — bestemmes efter lex fori
Jurisdiction — Special jurisdiction — Action on a warranty or guarantee (Art. 6(2)) — Contract of sale — Buyer's application for determination of a claim in the seller's bankruptcy and action for damages against the seller's foreign supplier — Whether re­lated — To be determined in accordance with the lex fori
Kompetence — specielle kompetenceregler — flere sagsøgte (artikel 6, nr. 1) — købe­kontrakt — købers begæring om godkendelse af en fordring anmeldt i sælgers kon­kursbo og købers erstatningssag mod sælgers udenlandske leverandør — indbyrdes sammenhæng — bestemmes efter lex fori
Jurisdiction — Special jurisdiction — Plurality of defendants (Art. 6(1)) — Contract of sale — Buyer's application for determination of a claim in the seller's bankruptcy and action for damages against the seller's foreign supplier — Whether related — To be determined in accordance with the lex fori
I forbindelse med levering af et parti imiteret læder, som viste sig at være behæftet med mangler, anlagde Co­Ar Calzaturificio sag mod leverandøren Tanit ved Tribunale di Milano med påstand om ophævelse af kontrakten og erstatning.
Following a delivery of artificial leather strips, which had proved to be defective, Co­Ar Calzaturificio commenced proceedings against the seller, Tanit, before the Tribunale, Milan, claiming recission of the contract and damages.
Tanit imødegik på­standen og opnåede tilladelse til at inddrage leverandøren af råmaterialet, SA Salpa, som havde hjemsted i Frankrig, i sagen ; selskabet gav imidlertid ikke møde.
Tanit opposed the proceedings. It was given leave to join as a third party the supplier of the original ma­terial, Salpa, which had its seat in France; however, Salpa did not enter an appearance in the proceedings.
Efter at sa­gen var blevet afbrudt på grund af Tanits konkurs, genoptog Co­Ar sagen.
After the proceedings had been interrupted by the bankruptcy of Tanit, Co­Ar resumed the proceedings.
Da ingen af modparterne gav møde, erklærede retten sagen for afsluttet i betragtning af, at det hav­de været virkningsløst at genoptage den.
Since neither of the defendants had entered an appearance in the proceedings and having regard to the ineffective resumption of those proceedings, the court terminated them.
Co­Ar indgav herefter begæring til Tribunale fallimentare di Milano om godkendelse af en fordring anmeldt i konkursboet, og an­lagde i forbindelse hermed erstatningssag mod Salpa.
Co­Ar then filed an application at the Tribu­nale fallimentare, Milan, for the determination of a claim in bankruptcy and, in the framework of those proceedings, commenced an action for damages against Salpa.
Dette selskab anmodede først Corte di cassazione om at tage stilling til den internationale kompetence.
Salpa requested the Corte di cassazione to give a preliminary decision on the question of international jurisdiction.
Retten fastslog først, at tilknytningsmomentet »indbyrdes sammenhæng« (der har hjemmel i italiensk ret), som kunne begrunde, at Tribunale fallimentare di Milano hav­de kompetencen, var subsidiært i den forstand, at hvis der forelå et andet tilknytnings­
First, the Corte di cassazione stated that the connecting factor of the related action (as provided for in Italian law), which could have established the jurisdiction of the Tribu­nale fallimentare, Milan, was a subsidiary one in a situation where another existing connecting factor was sufficient to give a conclusive answer to the question of interna­tional jurisdiction.
(fortsat 1) moment, ville dette være tilstrækkeligt til endeligt at afgøre spørgsmålet om den inter­nationale kompetence. På grundlag af de foreliggende faktiske omstændigheder og begæringens ordlyd, erklærede den imidlertid Bruxelles­konventionens artikel 5, nr. 1 og 3, uanvendelig.
(continued 1)