natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Herefter opsagde Benetton aftalen tre år før den oprindeligt aftalte ophørsdato, og der blev indledt en voldgiftssag om denne opsigelse mellem parterne.
By order of 21 March 1997, the Hoge Raad der Nederlanden (Supreme Court of the Netherlands) referred to the Court for a preliminary ruling under Article 234 EC (ex Article 177) five questions on the interpretation of Article 81 EC (ex Article 85).
Spørgsmålene er blevet rejst under en sag, som Benetton International NV har anlagt for at få udsat gennemførelsen af en voldgiftskendelse, ved hvilken nævnte selskab blev dømt til at betale erstatning til Eco Swiss China Time Ltd for misligholdelse af den licenskontrakt, der var mellem parterne, under anbringende af, at denne kendelse er i strid med ufravigelige retsgrundsætninger som omhandlet i artikel 1065, stk. 1, litra e), i den nederlandske retsplejelov, idet licenskontrakten er ugyldig efter artikel 81 EF.
Those questions have been raised in proceedings brought by Benetton International NV for stay of enforcement of an arbitration award ordering it to pay damages to Eco Swiss China Time Ltd for breach of a licensing agreement concluded with the latter, on the ground that the award in question was contrary to public policy within the meaning of Article 1065(l)(e) of the Netherlands Code of Civil Procedure by virtue of the nullity of the licensing agreement under Article 81 EC (ex Article 85).
Inden for rammerne af tvisten i hovedsagen nedlagde Benetton påstand om ophævelse af de to voldgiftskendelser, der var i strid med ufravigelige retsgrundsætninger, idet licensaftalen efter artikel 81 EF var ugyldig, selv om hverken parterne eller voldgiftsretten under voldgiftssagen havde været inde på, at licensaftalen eventuelt var i strid med denne traktatbestemmelse.
The arbitrators directed, with a first award, that Benetton should compensate Eco Swiss and Bulova for the damage which they had suffered as a result of the termination, and then, with a subsequent award, that Benetton should pay USD 23 750 000 to Eco Swiss and USD 2 800 000 to Bulova.
Den 1. juli 1986 indgik Benetton, der er hjemmehørende i Amsterdam, en licensaftale for en periode på otte år med Eco Swiss og Bulova.
On 1 July 1986 Benetton, a company established in Amsterdam, concluded a licensing agreement for a period of eight years with Eco Swiss and Bulova.
Ved denne aftale overdrog Benetton til Eco Swiss retten til at producere ure og standure med betegnelsen »Benetton by Bulova«, og disse ure kunne derefter sælges af Eco Swiss og Bulova.
Under that agreement, Benetton granted Eco Swiss the right to manufacture watches and clocks bearing the words 'Benetton by Bulova', which could then be sold by Eco Swiss and Bulova.
Hoge Raad bemærker, at en voldgiftskendelse kun strider mod fravigelige retsgrundsætninger som omhandlet i retsplejeloven, såfremt dens indhold eller opfyldelse er i strid med præceptive
In the main proceedings, Benetton applied for annulment of the two arbitration awards on the ground, inter alia, that they were contrary to public policy by virtue of the nullity of the licensing agreement under Article 81 EC (ex Article 85), although during the arbitration proceedings neither the parties nor the arbitrators had raised the point that the licensing agreement might be contrary to that provision.
udtrykkelig i andet stykke i artikel 81 EF at fastsætte, at de aftaler eller vedtagelser, som er forbudt i medfør af denne artikel, er uden retsvirkning.
The importance of such a provision led the framers of the Treaty to provide expressly, in Article 81(2) EC (ex Article 85(2)), that any agreements or decisions prohibited pursuant to that article are to be automatically void.
regler af så grundlæggende karakter, at der ikke på processuelt plan kan fremsættes indsigelser, der er til hinder for, at de følges.
The Hoge Raad observes that an arbitration award is contrary to public policy within the meaning of the Code of Civil Procedure only if its terms or enforcement conflict with a mandatory rule so fundamental that no restrictions of a procedural nature should prevent its application.
Men efter denne ret antages den omstændighed alene, at indholdet eller opfyldelsen af en voldgiftskendelse udelukker anvendelsen af et konkurrenceretligt forbud ikke i almindelighed at være i strid med ufravigelige retsgrundsætninger.
It states that, in Netherlands law, the mere fact that, because of the terms or enforcement of an arbitration award, a prohibition laid down in competition law is not applied is not generally regarded as being contrary to public policy.
Heraf følger, at en national ret i det omfang, den efter nationale procesretlige regler skal efterkomme en begæring om ophævelse af en voldgiftskendelse, der støttes på, at nationale ufravigelige retsgrundsætninger er overtrådt, også skal efterkomme en sådan begæring om ophævelse, når den støttes på, at forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, er overtrådt.
It follows that where its domestic rules of procedure require a national court to grant an application for annulment of an arbitration award where such an application is founded on failure to observe national rules of public policy, it must also grant such an application where it is founded on failure to comply with the prohibition laid down in Article 81(1) EC (ex Article 85(1)).
Med det andet spørgsmål, som skal behandles først, spørger den forelæggende ret nærmere bestemt, om en national ret, der har fået forelagt en begæring om ophævelse af en voldgiftskendelse, skal tage denne til følge, når den finder, at denne kendelse faktisk strider mod artikel 81 EF, selv om begæringen efter de gældende procesretlige regler kun skal tages til følge i nogle få bestemte tilfælde, f.eks. når der er tale om en uoverensstemmelse med ufravigelige retsgrundsætninger, hvad der i almindelighed ikke efter de gældende nationale retsregler er tilfældet, blot fordi et i national ret gældende konkurrenceretligt forbud ikke finder anvendelse på grund af indholdet eller fuldbyrdelsen af en voldgiftskendelse.
By its second question, which is best examined first, the referring court is asking essentially whether a national court to which application is made for annulment of an arbitration award must grant such an application where, in its view, that award is in fact contrary to Article 81 EC (ex Article 85) although, under domestic procedural rules, it may grant such an application only on a limited number of grounds, one of them being inconsistency with public policy, which, according to the applicable national law, is not generally to be invoked on the sole ground that, because of the terms or the enforcement of an arbitration award, effect will not be given to a prohibition laid down by domestic competition law.
Endelig kan en voldgiftsret til forskel fra en national domstol ikke anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse af spørgsmål vedrørende fællesskabsrettens fortolkning.
Lastly, arbitrators, unlike national courts and tribunals, are not in a position to request this Court to give a preliminary ruling on questions of interpretation of Community law.
Men der består for Fællesskabets retsorden en åbenbar interesse i, at enhver fællesskabsretlig bestemmelse fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås.
However, it is manifestly in the interest of the Community legal order that, in order to forestall differences of interpretation, every Community provision should be given a uniform interpretation, irrespective of the circumstances in which it is to be applied.
Følgelig er det i den situation, der er omhandlet i nærværende sag, efter fællesskabsretten påkrævet, at spørgsmål vedrørende fortolkningen af forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, kan behandles af de nationale retter, som det tilkommer at tage stilling til en voldgiftskendelses gyldighed, og i givet fald gøres til genstand for en præjudiciel sag for Domstolen.
It follows that, in the circumstances of the present case, Community law requires that questions concerning the interpretation of the prohibition laid down in Article 81(1) EC (ex Article 85(1)) should be open to examination by national courts when asked to determine the validity of an arbitration award and that it should be possible for those questions to be referred, if necessary, to the Court of Justice for a preliminary ruling.
En voldgiftsret kan ikke anses for »en ret i en medlemsstat« i artikel 234 EFs forstand, når der hverken retligt eller faktisk foreligger en pligt for aftaleparterne til at afgøre deres tvister ved voldgift, og når myndighederne i den pågældende medlemsstat hverken er inddraget ved valget af voldgift eller har pligt til ex officio at medvirke ved sagens behandling for voldgiftsretten.
An arbitration tribunal constituted pursuant to an agreement between the parties is not a 'court or tribunal of a Member State' within the meaning of Article 234 EC (ex Article 177) since the parties are under no obligation, in law or in fact, to refer their disputes to arbitration and the public authorities of the Member State concerned are not involved in the decision to opt for arbitration nor required to intervene of their own accord in the proceedings before the arbitrator.
De krav, der bunder i en effektiv voldgiftsprocedure, kan begrunde, at efterprøvelsen af voldgiftskendelser får en begrænset karakter, og at en kendelse kun kan ophæves eller dens anerkendelse afvises i ekstraordinære tilfælde.
It is in the interest of efficient arbitration proceedings that review of arbitration awards should be limited in scope and that annulment of or refusal to recognise an award should be possible only in exceptional circumstances.
Artikel 81 EF udgør imidlertid efter EF-traktatens artikel 3, litra g) [nu ændret til artikel 3, stk. 1, litra g), EF] en grundlæggende bestemmelse, der er nødvendig for udførelsen af de opgaver, som er blevet overdraget til Fællesskabet, og navnlig for det indre markeds funktion.
However, according to Article 3(g) of the EC Treaty (now, after amendment, Article 3(l)(g)
Efter de i hovedsagen omhandlede procesretlige regler kan der fremsættes begæring om ophævelse af en delkendelse afsagt af en voldgiftsret tre måneder fra deponeringen af nævnte kendelse på den kompetente rets Justitskontor.
By its fourth and fifth questions, the referring court is asking essentially whether Community law requires a national court to refrain from applying domestic rules of procedure according to which an interim arbitration award which is in the nature of a final award and in respect of which no application for annulment has been made within the prescribed time-limit acquires the force of res judicata and may no longer be called in question by a subsequent arbitration award, even if this is necessary in order to examine, in proceedings for annulment of the subsequent award, whether an agreement which
af de retsprincipper, der ligger til grund for det nationale domstolssystem, som f.eks. retssikkerhedsprincippet og princippet om retskraft, der er et udtryk herfor.
the interim award held to be valid in law is nevertheless void under Article 81 EC (ex Article 85).
Nævnte frist, der ikke på baggrund af de frister, som er fastsat i de øvrige medlemsstaters retsordener, kan anses for alt for kort, bevirker ikke, at udøvelsen af de rettigheder, der er erhvervet i kraft af Fællesskabets retsorden, bliver alt for vanskelig eller praktisk umulig.
According to the relevant domestic rules of procedure, application for annulment of an interim arbitration award which is in the nature of a final award may be made within a period of three months following the lodging of that award at the registry of the court having jurisdiction in the matter.
Endvidere er nationale procesretlige bestemmelser, der ved udløbet af denne frist begrænser adgangen til at rejse krav om ophævelse af en senere voldgiftskendelse, som repræsenterer en udvikling af en delkendelse, der som følge af den retskraft, den besidder, har karakter af en endelig kendelse, begrundet i kraft
Such a period, which does not seem excessively short compared with those prescribed in the legal systems of the other Member States, does not render excessively difficult or virtually impossible the exercise of rights conferred by Community law.
Herefter er en national ret ikke efter fællesskabsretten forpligtet til at undlade at anvende sådanne bestemmelser, selv om dette er nødvendigt for under en sag om ophævelse af en senere voldgiftskendelse at kunne undersøge, om en aftale, hvis gyldighed er fastslået i delkendelsen, alligevel er ugyldig efter artikel 81 EF.
In those circumstances, Community law does not require a national court to refrain from applying such rules, even if this is necessary in order to examine, in proceedings for annulment of a subsequent arbitration award, whether an agreement which the interim award held to be valid in law is nevertheless void under Article 81 EC (ex Article 85).
En national ret er ikke efter fællesskabsretten forpagtet til at undlade at anvende nationale procesretlige regler, hvorefter en af en voldgiftsret afsagt delkendelse, der har karakter af en endelig kendelse og ikke inden for den fastsatte frist er blevet appelleret, opnår retskraft og ikke længere kan ændres ved en senere voldgiftskendebe, selv om dette er nødvendigt for under en sag om ophævelse af en senere voldgiftskendelse at kunne undersøge, om en aftale, hvis gyldighed er fastslået i delkendelsen, alligevel er ugyldig efter artikel 81 EF.*
Community law does not require a national court to refrain from applying domestic rules of procedure according to which an interim arbitration award which is in the nature of a final award and in respect of which no application for annulment has been made within the prescribed time-limit acquires the force of res judicata and may no longer be called in question by a subsequent arbitration award, even if this is necessary in order to examine, in proceedings for annulment of a subsequent arbitration award, whether an agreement which the interim award held to be valid in law is nevertheless void under Article 81 EC (ex Article 85).'
Generaladvokat A Saggio fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 25. februar 1999.
Advocate General A Saggio delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 25 February 1999.
Sag C-302/97 Klaus Konle / Republik Österreich Fri bevægelighed for personer
Case C-302/97 Klaus Konle ν Republic of Austria Freedom of movement for persons
Præjudiciel »Fri etableringsret —frie kapitalbevægelser — EF-traktatens artikel 52 (efter ændring nu artikel 43 EF) og artikel 56 (tidligere artikel 73B) — procedure vedrørende tilladelse til erhvervelse affasi ejendom — artikel 70 i akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs tiltrædelse — fritidsboliger — ansvar for tilsidesættelse af fællesskabsretten« (Domstolens plenum) social interesse i den pågældende udlændings erhvervelse af ejendommen.
Preliminary ruling (Freedom of establishment - Free movement of capital - Articles 52 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 43 EC) and 56 EC (ex Article 73b) -Authorisation procedure for of of the acquisition of immovable property — Article 70 of the Act concerning the conditions accession of the Republic of Austria -- Secondary residences — Liability for breach Community law) (Full Court)
Ved dom fra 1996, hvor TGVG 1993 ikke længere var gældende, fastslog Verfassungsgerichtshof (Østrigs forfatningsdomstol), at loven i sin helhed var forfatningsstridig, idet den indebar et uforholdsmæssigt indgreb i ejendomsretten, som er en grundlæggende ret.
By judgment of 1996, when the TGVG 1993 was already no longer in force, the Verfassungsgerichtshof (Constitutional Court) held that the Law was unconstitutional in its entirety since it involved an excessive infringement of the fundamental right to property.
Ved kendelse af 13. august 1997 har Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien i medfør af artikel 234 EF (tidligere artikel 177) forelagt fire præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 56 EF (tidligere EF-traktatens artikel 73B) samt artikel 70 i akt vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union.
By order of 13 August 1997, the Landesgericht für Zivilrechtssachen (Regional Civil Court), Vienna, referred to the Court for a preliminary ruling under Article 234 EC (ex Article 177) four questions on the interpretation of Article 56 EC (ex Article 73b of the EC Treaty) Article 70 of the Act concerning the conditions of accession of the Republic of Austria, the Republic of Finland and the Kingdom of Sweden and the adjustments to the treaties on which the European Union is founded.
Udlændinge skal fortsat opfylde yderligere betingelser i henhold til TGVG 1996, medmindre de godtgør, at de handler inden for rammerne af de grundrettigheder, der er fastsat i EF-traktaten eller i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.
Additional conditions are still imposed on foreigners by the TGVG 1996 unless they furnish proof that they are acting within one of the freedoms guaranteed by the EC Treaty or the Agreement on the European Economic Area.
Ifølge den tyrolske lov om erhvervelse af fast ejendom af 1993 (herefter »TGVG 1993«) skal der for retshandler, der vedrører erhvervelse af byggegrunde, indhentes tilladelse fra den kompetente myndighed.
Those questions were raised in the context of an action brought by Mr Konle, a German national, against the Republic of Austria for damages for the loss sustained by him as a result of the alleged infringement of Community law by the Tyrol legislation on land transactions.
Ved en tvangsauktionsprocedure gav Bezirksgericht Lienz Konle tilslag på en fast ejendom i delstaten Tyrol under forudsætning af, at han indhentede den administrative tilladelse, der krævedes i henhold til den dagældende TGVG 1993.
In the context of a procedure for compulsory sale by auction, the Lienz District Court allocated a plot of land in the Tyrol to Mr Konle on condition that he obtain the administrative authorisation required under the TGVG 1993 then in force.
Denne tilladelse »er ikke påkrævet, såfremt erhververen skriftligt erklærer, at han er østrigsk statsborger, og at erhvervelsen ikke har til formål at oprette en fritidsbolig«.
According to the Tyrol Law on the Transfer of Land of 1993 ('the TGVG 1993'), acquisition of the ownership of building land is subject to authorisation by the authority responsible.
Konle har anlagt flere sager ved Landesgericht für Zivilrechtssachen, hvorunder han påstod Østrig kendt erstatningsansvarlig for tilsidesættelsen af fællesskabsretten på grund af bestemmelserne i TGVG 1993 såvel som i TGVG 1996.
Mr Konle thus brought several actions, including one against the Republic of Austria before the Landesgericht für Zivilrechtssachen to establish the liability of the State for breach of Community law by the provisions of both the TGVG 1993 and the TGVG 1996.
Desuden kan der kun gives en udlænding tilladelse på den betingelse, at det påtænkte køb ikke strider mod statens politiske interesser, og at der foreligger en økonomisk, kulturel eller
However, that authorisation 'is not ... required where the acquirer makes a written declaration ... that he has Austrian nationality and that the acquisition will not be used to establish a secondary residence'.
Republikken Østrig har til sit forsvar navnlig påberåbt sig tiltrædelsesaktens artikel 70.
In its defence, the Republic of Austria has relied, in particular, on Article 70 of the Act of Accession.
Republikken Østrig på tidspunktet for tiltrædelsen, er herefter i princippet omfattet af undtagelsen i tiltrædelsesaktens artikel 70.
assess the temporal effects of declarations of unconstitutionality made by the constitutional court of that Member State.
Den nationale ret ønsker ligeledes oplyst, om undtagelsesklausulen i tiltrædelsesaktens artikel 70, der giver Republikken Østrig ret til at opretholde sin gældende lovgivning vedrørende sekundærboliger i en periode på fem år, giver hjemmel til nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede.
It also asks whether the derogating clause in Article 70 of the Act of Accession, which allows the Republic of Austria to maintain its existing legislation regarding secondary residences for five years, is such as to permit national provisions such as those at issue in the main proceedings.
Den østrigske og den græske regering har bemærket, at efter artikel 295 EF (tidligere artikel 222) har medlemsstaterne fortsat frihed til at fastlægge de ejendomsretlige ordninger, og har anført, at en procedure med forudgående tilladelse er den eneste måde, hvorpå de nationale og lokale myndigheder kan bevare kontrollen med de landsplanpolitiske hensyn.??
The Austrian and Greek Governments observe that Article 295 EC (ex Article 222) leaves the Member States io control of the system of property ownership and that only a procedure of prior authorisation can enable the national and local authorities to retain control over town and country planning policies.
Det fremgår for det første af fast retspraksis, at nationale foranstaltninger, der regulerer erhvervelsen af fast ejendom, skal respektere traktatens bestemmelser om den fri etableringsret for medlemsstaternes statsborgere og om frie kapitalbevægelser.
First of all, it is common ground that national legislation on the acquisition of land must comply with the provisions of the Treaty on freedom of establishment for nationals of Member States and the free movement of capital.
Hertil bemærkes, at selv om de ejendomsretlige ordninger vedbliver at henhøre under den enkelte medlemsstat i henhold til artikel 295 EF, fører bestemmelsen ikke til, at en sådan ordning ikke er omfattet af traktatens grundlæggende principper.
In that regard, although the system of property ownership continues to be a matter for each Member State under Article 295 EC, that provision does not have the effect of exempting such a system from the fundamental rules of the Treaty.
En procedure vedrørende forudgående tilladelse som den, der følger af TGVG 1996, og som efter selve sit formål indebærer en begrænsning af de frie kapitalbevægelser, kan følgelig kun under visse betingelser anses for forenelig med artikel 56 EF.
Accordingly, a procedure of prior authorisation, such as that under the TGVG 1996, which entails, by its very purpose, a restriction on the free movement of capital, can be regarded as compatible with Article 56 EC only on certain conditions.
TGVG 1993, der alene fritager østrigske statsborgere for pligten til at indhente en tilladelse til at erhverve en bebygget grund og til — med henblik på at opnå tilladelsen — at godtgøre, at det med den planlagte erhvervelse ikke tilsigtes at oprette en fritidsbolig, udgør en diskriminerende begrænsning af kapitalbevægelserne mellem medlemsstaterne over for andre medlemsstaters statsborgere.
The TGVG 1993, which exempts only Austrian nationals from having to obtain authorisation before acquiring a plot of land which is built on and thus from having to demonstrate, to that end, that the planned acquisition will not be used to establish a secondary residence, creates a discriminatory restriction against nationals of other Member States in respect of capital movements between Member States.
En sådan forskelsbehandling er forbudt i henhold til artikel 56 EF, hvis ikke den er berettiget på grund af et af de hensyn, der i denne henseende er anerkendt i traktaten.
Such discrimination is prohibited by Article 56 EC, unless it is justified on grounds permitted by the Treaty.