natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Arbeidsrechtbank forkastede denne indsigelse, idet den fandt, at en sådan bestemmelse ikke kunne fravige artikel 627 i den belgiske retsplejelov, som for sager af denne art bestemmer, at retten på det sted, hvor erhvervet udøves, er kompetent.
The Arbeidsrechtbank dismissed that objection. It took the view that such a clause could not derogate from Article 627 of the Belgian Judicial Code which in disputes of this kind provides that the court of the place where the occupation is pursued isto have jurisdiction.
Arbeidsrechtbank Antwerpen's dom blev derefter appelleret til Arbeidshof, Antwerpen, som antog, at ansættelseskontraktens parter i medfør af artikel 17 i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 ved skriftlig aftale kunne tillægge retten i Kleve stedlig kompe tence ved at fravige den belgiske retsplejelovs regler om stedlig kompetence.
The Arbeidshof, Antwerp, to which an appeal from the judgment of the Arbeidsrechtbank was made, considered that pursuant to Article 17 of the Brussels Convention of 27 September 1968 the parties to the contract of employment could confer territorial jurisdiction on the court of Kleve by agreeing in writing to derogate from the rules on territorial jurisdiction contained in the Belgian Judicial Code.
Arbeidshof fandt imidlertid, at det tyske selskab ikke kunne påberåbe sig værnetingsklausulen, fordi ansættelseskontraken skulle have været affattet på nederlandsk i henhold til arti kel 10 i den belgiske anordning om anvendelige sprog i forholdet mellem arbejdsgivere og arbejdstagere af 19. juli 1973 fra Kulturrådet for Det nederlandske Kulturfællesskab (Moniteur belge, s. 10 089). Arbeidshof fandt, at denne artikel 10, hvorefter aktstykker eller dokumenter, der ikke er affattet på nederlandsk, er ugyldige, også omfatter dokumenter, der er udarbejdet, før anordningen trådte i kraft. Under disse omstændigheder var ansættelseskontrakten, som var affattet på tysk, og værnetingsklausulen, som var en del heraf, ugyldig.
However, the Arbeidshof held that the German company could not rely on the jurisdiction clause on the ground that the contract of employment had to be written in Dutch by virtue of Article 10 of the Decree of 19 July 1973 governing the use of languages in relations between employers and employees, adopted by the Cultuurraad voor Nederlandse Cultuurgemeenschap [Culture Council for the Netherlands Cultural Community] (Moniteur Belge, p. 10089).
Det belgiske selskabs kassationsanke af Arbeidshof s dom blev afvist af Hof van Cassatie.
The Belgian company's appeal to the Hof van Cassatie against the judgment of the Ar beidshof was held inadmissible.
Da det tyske selskabs kassationsanke navnlig vedrørte gyldigheden af værnetings klausulen, jfr. Bruxelles-konventionens artikel 17, besluttede Hof van Cassatie at stille Domstolen tre spørgsmål.
Since the German company's appeal concerned inter alia the question whether the jurisdiction agreement was valid in the light of Article 17 of the Convention, the Hof van Cassatie decided to refer three questions to the Court of Justice.
»Det første spørgsmål
"Question I
7 Det første spørgsmål er affattet således:
" Question 1 is worded as follows:
'a) Finder artikel 18 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompe tence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, anvendelse, når parterne har indgået en aftale om kompetence i medfør af artikel 17? b) Finder kompetencebestemmelserne i artikel 18 anvendelse, når sagsøgte ikke blot har rejst indsigelse om inkompetence, men desuden også har nedlagt påstand om realiteten? c) I bekræftende fald, skal indsigelsen om inkompetence gøres gældende inden behandlingen af sagens realitet?'
'I. (a) Is Article 18 of the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters applicable if parties have agreed to confer jurisdiction on a court within the meaning of Article 177 (b) Is the rule on jurisdiction contained in Article 18 applicable if the defendant has not only contested jurisdiction but has in addition made submissions on the action itself?
Afdeling 7 - PRØVELSE AF KOMPETENCEN OG AF SAGENS ANTAGELSE TIL PÅKENDELSE (artikel 19 — artikel 20)
Section 7 - EXAMINATION AS TO JURISDICTION AND ADMISSIBILITY (Articles 19 and 20)
[retten erklærer sig på embeds vegne inkompetent]
[Declaration by a court of its own motion that it has no jurisdiction]
Jfr. ovenfor under 1-16.4 — A 1
See 1-16.4 - A I
(Jf. også 1­5.3 ­Bl; 1­24 ­ Β 5; 1­57 ­ Β 1)
(See also 1-5.3 -
Kompetence — prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse — udsættelse af afgørelsen, når sagsøgte ikke giver møde (artikel 20, stk. 2) — tvangsfuldbyrdelse af af­giftskrav — udlæg i fordringer — proceduren vedrørende realisation af fordringer efter nederlandsk ret (verklaringsprocedure) — meddelelse om udlægget til skyldneren — »sa­gens indledendeprocesskrift« processkrift«
Jurisdiction — Examination as to jurisdiction and admissibility — Slay of proceedings where defendant does not enter appearance (second paragraph of Article 20) — Enforce­ment of a lax assessment — Attachment of a debt — Attachment procedure under Nether­lands law (verklaringsprocedure) — Service of attachment order on garnishee — "Docu­ment instituting lhe proceedings"
Den nederlandske finansförvaltning havde udstedt en række — efter nederlandsk ret umiddelbart eksigible — afgiftssættelser (dwangbevelen) mod en tysk virksomhed med hjemsted i Forbundsrepublikken, som havde afviklet forretninger i Nederlandene.
The Netherlands tax authority had issued several tax assessments (dwangberelen) against a German undertaking based in the Federal Republic of Germany which had carried out transactions in the Netherlands.
Medde­lelsen om dette udlæg blev forkyndt for den tyske afgiftsskyldner i henhold til neder­landsk ret; denne ytrede sig ikke hertil.
Notice of the attachment was served on the German tax­payer in accordance with the law of the Netherlands; no communication was received from the taxpayer.
Under den sag, som påfulgte udlægget — den såkaldte »verklaringsprocedure« — ned­lagde finansförvaltningen påstand om, at televæsenet, som havde anerkendt, at fordrin­gen bestod, skulle dømmes til at erlægge til sig.
In the proceedings relating to the attachment — (verklaringsprocedureI — the tax author­ity sought an order requiring the third-party debtor, which had admitted the existence of the debt, to pay the amount due to the authority.
Retten udsatte sagen og udtalte, at den ifølge domskonventionens artikel 20, stk. 2, var forpligtet hertil, indtil det var fastslået, at det havde været muligt for afgiftsskyldneren at modtage det processkrift, som lå til grund for udlægget, i så god tid, at denne havde kunnet varetage sine interesser under sa­gen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger var blevet truffet.
The court stayed proceedings and de­clared that it was obliged to do so under the second paragraph of Article 20 of the Brus­sels Convention so long as it was not shown that the taxpayer had been able to receive the document instituting the attachment proceedings in sufficient time to enable it to ar­range for its defence, or that all necessary steps had been taken to that end.
Retten begrundede dette med, at udlægget kunne efterprøves [efter nederlandsk ret kan skyldneren begære afgørelsen prøvet ved »verzet«, jf. Wetboek van Burgerlijke Rechts­vordering, artikel 477], samt at udlægsfundamentet (beslagexploit) således måtte ligestil­les med »sagens indledende proceskrift« (konventionens artikel 20, stk. 2).
The court based its decision on the fact that the attachment could give rise to appeal pro­ceedings [under Netherlands law the debtor has a right of appeal against the attachment of a debt: see Article 477 of the Netherlands Code of Civil Procedure], and therefore the document effecting the attachment (beslagexploitl should be treated as a "document in­stituting the proceedings" (second paragraph of Article 20 of the Convention).
Fordringsha­veren måtte derfor godtgøre, at skyldneren havde modtaget dette processkrift rettidigt.
Conse­quently the tax authority had to show that the taxpayer had received the document in suf­ficient time.
Prøvelse af rettens kompetence og sagens formalitet i øvrigt — det indledende processkrift i sagen — sag om tredjemands opfyldelse af en forpligtelse og indkaldelse — tilstrækkelig lid til at varetage sine interesser
Examination — Summons as to jurisdiction and admissibility — Document instituting the proceedings in guarantee proceedings — Sufficient time to arrange for a defence
Det nederlandske firma Trans­Italia BV's konkursbo (herefter benævnt indstævnte) havde anlagt sag mod det italienske firma Ferrerò som tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse. Stævningen var dateret den 24. august 1977, og sagsøgte blev opfordret til at give møde i retsmødet den 30. september 1977. Stævningen blev i medfør af artikel 4, nr. 8, i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering tilstillet Officier van Justitie; heref­ter blev der den 19. oktober 1977 ad diplomatisk vej sendt en genpart heraf til Ferrerò.
The receiver of the Dutch firm Trans­Italia BV ("the respondent") brought an action against the Italian firm Ferrerò on 24 August 1977; he issued a writ requiring Ferrerò to appear at the sitting on 30 September 1977.
Den 13. januar 1978 fastslog underinstansen, Rechtbank, at Ferrerò var udeblevet, og den 3. februar 1978 afsagde retten udeblivelsesdom, hvorefter Ferrerò fremsatte begæ­ring om genoptagelse.
On 13 January 1978 the Rechtbank took note of the fact that Fer­rerò had failed to enter an appearance and on 3 February 1978 gave judgment against Ferrerò in default; Ferrerò applied to set aside that judgment.
I denne forbindelse gjorde Ferrerò gældende, at forkyndelsen var ugyldig, da stævningen var tilgået firmaet for sent. Rechtbank forkastede dette anbrin­gende, da stævningen var tilgået Ferrerò så tidligt, som det var nødvendigt for, at fir­maet kunne varetage sine interesser.
It argued that it had re­ceived the writ of summons too late, and that the writ was therefore void.
Retten henviste i denne forbindelse til, at boets rettergangsfuldmægtig den 2. november 1977 havde sendt en skrivelse, der var affattet på italiensk, til Ferrerò, hvoraf det kunne udledes, at firmaet endnu kunne varetage sine interesser i sagen.
It referred in that regard to the fact that on 2 November 1977 the representative of the respondent had sent Ferrerò a document in Italian indicating that it could still enter a defence.
Under disse omstændigheder ville det efter Rechtbank's opfattelse ikke være foreneligt med ånden i konventionens artikel 20, stk. 2, at træffe den afgørel­se, at Ferrerò ikke havde haft tilstrækkelig tid til at forberede varetagelsen af sine interes­ser.
In those circumstances the Rechtbank took the view that a decision that Ferrerò had not had sufficient time to prepare its defence would be incom­patible with the spirit of the second paragraph of Article 20 of the Convention.
Ferrerò appellerede Rechtbank's afgørelse vedrørende spørgsmålet om genoptagelse og gjorde på ny gældende, at bestemmelserne i konventionens artikel 20, stk. 2, ikke var op­fyldt.
On appeal Ferrerò again argued that the second paragraph of Article 20 of the Conven­tion had not been complied with.
Efter Gerechtshofs opfattelse kunne der imidlertid ikke være tale om, at forkyn­delsen var ugyldig, da stævningen var blevet forkyndt i overensstemmelse med bestem­melserne i artikel 4, nr. 8, første punktum, i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering.
In the view of the Gerechtshof it could not be said that the writ of summons was void, since it had been properly served in accordance with Arti­cle 4(8) of the Code of Civil Procedure.
Appellanten gjorde derimod med rette gældende, at Officier van Justitie i Rotterdam med urette havde anvendt Haag­konventionen om forkyndelse af 15. november 1965 (som endnu ikke var gældende i Italien på det tidspunkt, da sagen blev anlagt) i stedet for Haag­konventionen angående civilprocessen af 1954 og den gennemførelseslov, der var indført i forbindelse hermed.
The appellant correctly stated that the Officier van Justitie in Rotterdam had been in error in following the provisions of the Hague Convention of 15 November 1986 on the service abroad of judicial and extra­judicial documents (which at the time of the proceedings was not yet applicable in Italy), instead of the 1954 Hague Convention on civil procedure and the statute implementing it.
Efter Gerechtshofs opfattelse havde dette retsstridige forhold imidlertid ikke haft nogen betydning for appellanten, da denne rettidigt havde indgivet begæring om genoptagelse.
The court held however that Ferrerò could not rely on the improper manner in which service was effected, since it had brought its application to set aside the default judgment in due time.
Appellanten havde derfor stadig kunnet varetage sine interesser under sagen og havde også gjort dette.
In those proceedings it was therefore still able to raise a defence and in fact did so.
Afdeling 8 - LITISPENDENS OG INDBYRDES SAMMENHÆNGENDE KRAV (artikel 21 — artikel 23)
Section 8 ­ LIS PENDENS (Articles 21 to 23)
121 — A 1 Dom af 7. juni 1984 [fjerde afdeling]1), sag 129/83, Zeiger mod Salinitri (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht München), Sml.
121 — A 1 Judgment of 7 June 1984 (Fourth Chamber),1 Case 129/83, Zeiger ν Salinitri:[1984] ECR 2397
1984, s. 2397 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat G. F. Mancini, s. 2410)
(preliminary ruling requested by the Oberlandesgericht München) Advocate General: G.F. Mancini (p. 2410)
Litispendens — krav fremsat for retter i forskellige kontraherende stater — begrebet »den ret, ved hvilken sagen først er anlagt« i artikel 21 — den ret, hvor der først foreligger et ende ligt sagsanlæg — betingelser — bestemmes efter national lovgivning
Lis alibi pendens — Proceedings brought in the courts of different Contracting Stales — Phrase "court first seised" in Article 21 — Court before which the proceedings first become definitively pending — Conditions — National law applicable
Hovedsagen vedrørte en retstvist, som allerede lå til grund for den dom, Domstolen af sagde den 17. januar 1980 i sag 56/79 efter forelæggelse af Bundesgerichtshof (jfr. oven for 1-5.1.2 — A 2).
The main proceedings concerned a dispute which had already given rise, on reference by the Bundesgerichtshof, to the judgment of the Court of Justice of 17 January 1980 in Case 56/79 (supra, 1­5.1.2 — A 2).
Parterne var begge erhvervsdrivende.
The parties were merchants.
Sagsøgeren anlagde ved Land gericht München I sag mod sagsøgte, der var bosat i Mascali i Italien, med påstand om tilbagebetaling af et restbeløb på et lån og gjorde gældende, at parterne udtrykkeligt havde indgået en mundtlig aftale om, at München skulle være opfyldelsessted.
The plaintiff brought pro­ceedings before the Landgericht München I against the defendant, who resided in Mas­cali, Italy, for the repayment of an amount outstanding on a loan; he asserted that the parties had by expressY oral agreement designated Munich as the place of performance of the obligation to repay the loan.
Stævningen i denne sag blev indgivet til Landgericht den 5. august 1976 og forkyndt for sagsøgte den 13. januar 1977.
The writ was lodged at the Registry of the Land­gericht on 5 August 1976 and served on the defendant on 13 January 1977.
Sagsøgeren i hovedsagen anlagde desuden ved stævning indleveret den 22. eller 23. september 1976 en sag med samme genstand ved Tribunale civile i Catania i Italien, i hvilken sag stævningen blev forkyndt for sagsøgte den 23. september 1976.
The plaintiff also brought proceedings on the same cause of action before the Tribunale Civile in Catania, Italy; there the writ was registered at the court on 22 or 23 September 1976 and served on the defendant on 23 September 1976.
Landgericht München afviste først den ved denne ret anlagte sag under henvisning til, at den ikke var kompetent, idet den ikke fandt, at en mundtlig aftale om opfyldelsesstedet i sig selv kunne begrunde værneting efter konventionens artikel 5, nr. 1.1 tilslutning til den dom, der senere under sagen blev afsagt af Domstolen vedrørende dette spørgsmål, hjemviste Bundesgerichtshof sagen til Landgericht München.
The Landgericht at first dismissed the proceedings brought by the plaintiff on the ground that it had no jurisdiction, since an informal agreement on the place of per­formance of contractual obligations was not capable of conferring jurisdiction under Ar­ticle 5 ( 1 ) of the Convention.
Ved dom af 10. januar 1983 afviste Landgericht på ny sagen med den begrundelse, at den ikke var kompetent. Ganske vist — udtalte retten — var der truffet aftale om, at München skulle være opfyldelsessted, men det var ikke rette værneting, idet der allerede var
After further proceedings a question on this issue was re­ferred to the Court of Justice for a preliminary ruling; on receiving that ruling the Bun­desgerichtshof remitted the matter to the Landgericht München.
Processprog: Tysk.
Language of the Case: Cierman.
Udsendelse 3/december 1985
Issue .* December 1985
(fortsat 1) anlagt en sag med samme genstand og på samme grundlag ved den ret i Italien, der var kompetent i henhold til konventionens artikel 2, og denne sag verserede endnu.
Although the parties had agreed that Munich should be the place of performance of the contractual obligation, the lack of jurisdiction stemmed from the fact that proceedings had already been brought on the same cause of action before the court in Italy, which had jurisdiction under Article 2 of the Conven­tion, and were still pending beforethat court.
Ved Landgericht blev sagen først tingfæstet ved stævningens forkyndelse den 13. januar 1977 (§§261, stk. 1 og 254, stk. 1, i Zivilprozessordnung), mens sagen ved retten i Catania blev tingfæstet allerede den 23. september 1976, da et til stævningen svarende dokument blev forkyndt for sagsøgte. Efter Landgericht's opfattelse var Tribunale die Catania kompetent i henhold til konventionens artikel 21.
Before the Landgericht München I the pro­ceedings were definitively instituted only on 13 January 1977, by service of the docu­ment instituting them (Paragraphs 261(1) and 253(1) of the German Code of Civil Procedure), while the proceedings before the court in Catania were definitively institut­ed by the service of an equivalent document on 23 September 1976.
Sagsøgeren påankede Landgericht München's afgørelse til Oberlandesgericht under henvisning til, at det ikke var tidspunktet for stævningens forkyndelse (altså tingfæstningen), der var afgørende, men derimod det tidspunkt, da stævningen indleveredes til retten til berammelse.
The plaintiff appealed to the Oberlandesgericht, contending that the decisive time was not the moment at which the document initiating the proceedings was served but the mo­ment at which the court was seised of the proceedings.
Da Oberlandesgericht fandt, at tvisten rejste en række spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen, udsatte den sin afgørelse og forelagde ved kendelse af 22. juni 1983 Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
The Oberlandesgericht München considered that the dispute raised questions concern­ing the interpretation of the Convention. It therefore stayed the proceedings and by order of 22 June 1983 referred the following question to the Court for a preliminary rul­ing:
»Er det tidspunktet for stævningens indlevering til berammelse ('sagens anlæg') eller tidspunktet for stævningens forkyndelse for sagsøgte ('tingfæstningen'), der er afgørende for, ved hvilken ret i en af de kontraherende stater en sag først er anlagt (jfr. konventionens artikel 21)?«
"For the purpose of resolving the question which court of a Contracting State was first seised of proceedings (Article 21 of the Convention) is it the moment at which the document initiating them was lodged with the court ('Anhängigkeif) that is deci­sive or the moment at which — by service ofthat document on the defendant — the proceedings have become fully instituted ('Rechtshängigkeit')?"
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 6—16):
The Court of Justice made the following remarks (paragraphs 6 to 16 of the decision):
'Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retterne i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.
'Where proceedings involving the same cause of action and between the same parties are brought in the courts of different Contracting States, any court other than the court first seised shall of its own motion decline jurisdiction in favour ofthat court.
Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, så fremt den anden rets kompetence bestrides.'
A court which would be required to decline ¡urisdiction may stay its proceedings if the jurisdiction of the other court is contested.'
7 Sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at sagens anlæg efter konventionens artikel 21 regnes fra det tidspunkt, da stævningen indleveres til retten.
The plaintiff in the main action considers that Article 21 of the Convention adopts as the moment at which the proceedings are brought the date on which the application is lodged at the court.
Udtryk ket 'anhängig' i den tyske version af konventionens svarer til 'formées' i den franske version (og til 'krav ... fremsættes' i den danske version).
The German text of the Convention uses the word 'anhängig' as being equivalent to the word 'formées'['brought'] in the French version.
I tysk lovgivning er en sag 'anhängig' på det tidspunkt, da stævningen indleveres til berammelse.
An action is 'anhängig' in German law as soon as the document initiating the pro­ceedings is lodged at the registry of the court.
I den franske version af konventionens artikel 22 er udtrykket 'formées' derimod oversat til 'erhoben' i den tyske version (i den danske version: 'krav ... fremsættes').
On the other hand, the word 'formées' in the French text of Article 22 of the Convention has been translated as 'erhoben' in the German text.
Heraf udleder sagsøgeren i hovedsagen, at konventionen sondrer mellem betydningen af begrebet 'krav ... fremsættes' i artikel 21, ifølge hvilken indleveringen af stævningen er til strækkelig, og begrebet 'krav ... fremsættes' i artikel 22, ifølge hvilken sagen skal være endeligt anlagt ifølge den pågældende medlemsstats nationale lovgivning.
The plaintiff in the main action concludes that the Convention in­tended to distinguish between the concept of the bringing of proceedings within the
8 Sagsøgeren i hovedsagen har endvidere gjort gældende, at det efter tysk lovgivning påhviler retten og ikke modparten at forkynde stævningen.
s In the view of the plaintiff in the main action, service of the proceedings is, in German law, a matter for the court and not for the parties.
Kompetencespørgsmålet bør imidlertid ikke afhænge af en eventuel forsinkelse med stævningens for kyndelse, når forkyndelsen påhviler retten selv.
The jurisdiction of the court seised thus cannot depend on delays in service effected by the court itself.
9 Sagsøgte i hovedsagen har gjort gældende, at forskellen mellem de tyske begreber i konventionens artikler 21 og 22, som svarer til begrebet 'formées' i den franske ver sion, ikke bør være afgørende for konventionens fortolkning.
9 The defendant in the main action considers that the difference between the Ger man words used in Articles 21 and 22 of the Convention as being equivalent to 'formées' in the French version cannot have any effect on the interpretation of the Con vention.
Begrebet 'krav ... fremsættes' i konventionens artikel 21 må ifølge sagsøgte i hovedsagen forstås som det tidspunkt, da sagen er endelig anlagt ved retten, hvilken igen må afgøres på grundlag af lex fori ved den ret, for hvilken sagen er indbragt.
He contends that the concept of bringing proceedings within the meaning of Article 21 of the Convention must be interpreted as meaning the definitive initiation of the action and that that concept must be determined by reference to the lex fori of the court seised.