natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Corte di cassazione undersøgte herefter subsidiært spørgsmålet om kravenes indbyrdes sammenhæng og fastslog, at en sådan sammenhæng, som anerkendes som et tilknyt­ningsmoment, der kan begrunde, at en italiensk ret har kompetencen frem for en uden­landsk ret (jfr. artikel 4, nr. 3, i Codice di procedura civile), må forstås som en indbyr­des sammenhæng, der er egnet til at medføre ændringer i kompetencen inden for lan­dets grænser i medfør af artikel 31—36 i Codice di procedura civile.
The Corte di cassazione then examined the subsidiary question of the related action and stated that the related action, as a recognized connecting factor establishing the jurisdiction of an Italian Court as against that of a foreign court (cf. Article 4(3) of the Codice di procedura civile), was to be understood as meaning the relationship which was sufficient to cause a change in domestic jurisdiction under Articles 31 to 36 of the Codice di procedura civile.
Denne fortolkning måtte udvides til også at omfatte konventionens artikel 6, nr. 2.
That interpretation was to be applied to Article 6(2) of the Convention.
Den førte til, at den ita­lienske ret ikke havde international kompetence til at påkende den foreliggende erstat­ningssag.
The result was that the Italian court did not have international jurisdiction over the damages action in question.
Efter Corte di cassaziones opfattelse forelå der — da de elementer af indbyrdes sam­menhæng, der kræves efter lex fori, ikke var til stede — heller ikke et tilfælde af subjek­tiv kumulation, som ville føre til, at konventionens artikel 6, nr. 1, kunne anvendes.
The Corte di cassazione stated that, in the absence of the factors required by the lex fori to establish the related nature of the actions, it was also not a case where claims were being made against a number of defendants (cumulo soggettivo) which would result in Article 6(1) of the Convention being applied.
Ef­ter artikel 33 i Codice di procedura civile, som omhandler denne form for kumulation, kræves det nemlig, at kravene skal være indbyrdes sammenhængende i henseende til grundlaget for kravet eller dets genstand, og dette var ikke tilfældet i sagen.
Article 33 of the Codice di procedura ci­vile, which governed such claims, required the basis and objective of the claims to be connected. That was not the case with the proceedings in question.
[kompetence i sager om begrænsning af rederens ansvar]
[Jurisdiction in proceedings concerning the limitation of shipowners' liability]
I­6a — Bl Gerechtshof Leeuwarden, dom af 6. januar 1988, Mærsk Olie og Gas A/S mod Fa.
I­6a — Β 1 Gerechtshof Leeuwarden, Judgment of 6 January 1988, Mærsk Olie og Gas A/S ν Fa.
M. de Haan & W. de Boer m.fl. NIPR 1988, nr. 398; NJ 1988, nr. 766; S & S 1988, nr. 54 Kompetence — specielle kompetenceregler — sag om begrænsning af ansvaret i forbindel­se med brugen eller driften af et skib — den nederlandske ret, der ville have kompetence i en erstatningssag mod rederen, havde kompetence, uanset at en dansk ret, ved hvilken er­statningssag var anlagt, også havde kompetence
M. de Haan & W. de Boer and Others NIPR 1988, No 398; NJ 1988, No 766; S & S 1988, No 54 Jurisdiction — Special jurisdiction — Application for limitation of liability arising from the use or operation of a ship — Jurisdiction of the Netherlands court with jurisdiction for the liability action against the shipowner despite a Danish court before which the liability action is pending also having jurisdiction
(fortsat I) tionens artikel 5, nr. 3, også havde kompetence til at træffe afgørelse om et krav om begrænsning af rederansvaret, kunne heller ikke indebære, at Arrondissementsrecht­bank, Groningen, ikke havde kompetence til at påkende kravet.
Contrary to Mærsk's argument, the fact that the Danish court, before which a damages action had been brought under Article 5(3) of the Convention, also had jurisdiction over an application for limitation of liability could not affect the jurisdiction of the Rechtbank Groningen.
Arrondissementsrecht­bank skulle heller ikke udsætte sagen eller erklære sig inkompetent, fordi der senere var anlagt erstatningssag i en anden kontraherende stat.
The Rechtbank did not have to stay the proceedings or, having regard to that — subsequent — damages action in another Contracting State, decline jurisdic­tion.
Gerechtshof skulle ikke tage stil­ling til, om den danske domstol på sin side skulle udsætte sagen eller erklære sig in­kompetent i medfør af konventionens artikel 22.
In the present case, it was not necessary to examine the question whether the Danish court, for its part, was obliged to stay its proceedings or decline jurisdiction in accordance with Article 22 of the Convention.
Ved dom af 20. november 1990 (Union Industrielle et Maritime SA mod Elbe­Humber Ro­Line GmbH & Co. KG m.fl.; NIPR 1991, nr. 139; S & S 1991, nr. 5) stadfæstede samme ret en af Arrondissementsrechtbank, Rotterdam, afsagt dom, hvorved denne havde erklæret sig kompetent til at træffe afgørelse vedrørende en begæring, som et i Frankrig hjemmehørende rederi for et fransk skib havde fremsat om begrænsning af re­deransvaret over for den nederlandske stat, som havde fremsat krav om godtgørelse af omkostningerne ved at fjerne en ladning, som skibet havde mistet, og som var skyllet i land på den nederlandske kyst. Gerechtshof udtalte, at staten i henhold til artikel 5, nr. 3, kunne have anlagt sag mod rederiet ved den nederlandske retsinstans, og denne havde derfor — i medfør af artikel 6a — også kompetence til at træffe afgørelse om kravet om ansvarsbegrænsning (efter nederlandsk ret har Arrondissementsrechtbank, Rotterdam, kompetencen, når der er tale om et udenlandsk skib). Det havde ingen be­tydning, at den nederlandske stat senere ikke rent faktisk havde anmeldt kravet for den af retten udmeldte »likvidator« (o.a.: en sagkyndig udpeget af retten med henblik på opgørelsen af erstatningsbeløb) til nærmere prøvelse. Endelig erklærede Arrondissementsrechtbank, Rotterdam, sig ved kendelse af 5. feb­ruar 1990 (Fa.
The Gerechtshof, The Hague, came to the same conclusion (judgment of 29 April 1988, Société Nationale des Chemins de Fer Français and Compagnie Nationale du Rhône ν Stichting Watertransport, S & S 1988, No 93, NJ 1989, No 777; [1990] E.C.C. 1) con­cerning an application by the owner of a barge registered in the Rotterdam Ships' Reg­ister to determine a limit of liability arising out of a collision with a railway bridge in France. The Gerechtshof held that the Rechtbank Rotterdam had jurisdiction under Article 6a of the Convention. It was irrelevant that that provision had only entered into force after the beginning of the proceedings, because the owner could have immedi­ately made another application. In its judgment of 20 November 1990 (Union Industrielle et Maritime SA ν Elbe­Hum­ber Ro­Line GmbH & Co. KG and Others; NIPR 1991, No 139; S & S 1991, No 5) the Gerechtshof, The Hague, upheld a judgment of the Rechtbank Rotterdam in which the latter declared that it had jurisdiction over an application by the French­domiciled owner of a French ship to determine a limit on its liability to the Netherlands State, which had claimed the costs of disposing of cargo lost from the ship and washed up on the Netherlands coast. According to the Gerechtshof, the State could have commenced proceedings against the French owner on the basis of Article 5(3); the court therefore had jurisdiction over the application for limitation of liability under Article 6a (under Netherlands law the Rechtbank Rotterdam has jurisdiction where a foreign ship is in­volved). It did not matter that the State had not actually filed its statement of damages claimed for consideration by the loss adjuster appointed by the court. Finally, in its decision of 5 February 1990 (Fa.
J. Jeeninga & Zonen m.fl. mod Kasse zur Versicherung von Fischerei­fahrzeugen und Hamann; NIPR 1991, nr. 237; S & S 1991, nr. 8) kompetent til at træffe afgørelse vedrørende en begæring fra den nederlandske reder og den tyske ejer af et tysk fiskerfartøj om begrænsning af ansvaret i forbindelse med et sammenstød med et andet tysk skib i nederlandsk territorialfarvand. Konventionens artikel 6a kunne ikke medføre nogen indskrænkning i den internationale kompetence, som ifølge neder­landsk ret tilkommer vedkommende nederlandske domstol og — i tilfælde hvor der er tale om ikke­nederlandske skibe — Arrondissementsrechtbank, Rotterdam. Bestem­melsen indebar nemlig ikke, at en sådan begæring kun kunne fremsættes over for den Udsendelse 5/februar 1993
J. Jeeninga & Zonen and Others v Kasse zur Versicherung von Fischereifahrzeugen and Hamann; NIPR 1991, No 237; S & S 1991, No 8) the Rechtbank Rotterdam held that it had jurisdiction over an application by the Netherlands operator and German owner of a German fishing vessel for limita­tion of their liability arising out of a collision with another German ship in Netherlands territorial waters. The Netherlands court's international jurisdiction over the applica­tion, which existed under Netherlands law, and — when a ship not registered in the Netherlands was involved in the dispute — that of the Rechtbank Rotterdam, were not affected by Article 6a of the Convention. That provision did not mean that such an ap­ Issue ¡/February 1993
(fortsat 2) tyske retsinstans, som måtte have kompetence til at påkende hovedkravet mod de par­ter, der havde fremsat begæringen, og da slet ikke, at den pågældende tyske ret havde enekompetence til at træffe afgørelse om kravet.
(continued 2) plication could be made only to the German court with possible jurisdiction over the main action against the applicant, still less that the latter court had exclusive jurisdic­tion over it.
(Jfr. også 1­2.1 ­ B 4; 1­28 ­ B 3)
(See also 1­2.1 — Β 4; 1­28 — Β 3)
Kompetence — almindelige bestemmelser — selskabers og juridiske personers ting (artikel 2, og 53) — bestemmelse af hjemstedet — anvendelse af forumstatens ternationale privatret
Jurisdiction — General provisions — Jurisdiction based on the seat of companies and other legal persons (Arts 2 and 53) — Determination of the seat — Application of the rules of private international law of the lex fori
Kompetence — kompetence i forsikringssager —forsikringsgiver, der ikke har hjem­sted på en af de kontraherende staters højhedsområde — denne forsikringsgivers filial eller agentur i en kontraherende stat — værneting i sager vedrørende »driften« af filia­len eller agenturet (artikel 8, stk. 3) — begreb
Jurisdiction — Jurisdiction in matters relating to insurance — Insurer not domiciled in a Contracting State — Branch or agency of that insurer in a Contracting State — Jurisdiction in disputes 'arising out of the operations' ofthat branch or agency (Art. 8, third para.) — Concept
Sammenhængende sager (artikel 22) — udsættelse af afgørelsen — betingelser — hen­visning af en sag til domstolene i en anden kontraherende stat — ikke tilladt efter ne­derlandsk ret
Related actions (Art. 22) — Staying proceedings — Conditions — Transfer afease to courts of another Contracting State — Not possible under the law of the Nether­lands
Baggrunden for denne retssag var et færdselsuheld i Belgien, hvor føreren af en knal­lert blev kvæstet ved et sammenstød med en bil.
This dispute arose out of a road accident in Belgium in which a moped rider was in­jured as a result of a collision with a car.
Den tilskadekomne knallertførers ne­derlandske socialforsikringsgiver, den sagsøgende Bedrijfsvereniging, udbetalte derpå ydelser på grund af uarbejdsdygtighed og indledte i samme anledning et regressøgsmål mod bilistens ansvarsforsikringsselskab, et forsikringsselskab med hjemsted i Perth (Skotland), ved Arrondissementsrechtbank Amsterdam.
The plaintiff Bedrijfsvereniging, a Nether­lands social security organization with which the injured person was insured, paid him benefit in view of his incapacity for work.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt Arrondissementsrechtbank Amsterdam var kompetent, anførte sagsøge­ren, at sagsøgte havde kontor i Amsterdam og således var etableret dér. Følgelig var Ar­rondissementsrechtbank kompetent i henhold til domskonventionens artikel 2.
The plaintiff thereafter brought an action in the Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, in which it claimed reimbursement of those payments from the motorist's insurer, an insurance company having its seat in Perth (Scotland).
I øvrigt havde sagsøgtes Amsterdam­kontor, efter at parterne siden 1970 havde ført forhandlin­ger om opgørelsen af erstatningskravet, i 1973 overtaget sagen og ført omfattende for­handlinger med sagsøgeren.
Moreover, following negotiations which had taken place between the parties since 1970 with a view to settling the claim, the defend­ant's Amsterdam office had taken over the matter in 1973 and conducted extensive negotiations with the plaintiff.
Sagsøgte gjorde gældende, at Arrondissementsrechtbank Amsterdam ikke var kompetent, og anførte bl.a., at sagen ikke vedrørte driften af kon­toret i Amsterdam, eftersom forsikringsaftalen med den i ulykken implicerede bilist var sluttet af sagsøgtes kontor i Antwerpen.
The defendant objected to the jurisdiction of the Amsterdam court, arguing inter alia that the dispute had not arisen out of the operation of its Amsterdam branch since the insurance contract with the driver involved in the ac­cident had been concluded by its branch in Antwerp.
Subsidiært påstod sagsøgte bl.a. sagen henvist til Rechtbank van eerste aanleg, Dendermonde (Belgien) på grund af sammenhængen med den dér verserende sag mellem de direkte parter i uheldet.
In the alternative, it asked inter alia for the case to be transferred to the Rechtbank van eerste aanleg, Dendermonde
Udsendelse 5/februar
Issue ¡/February
Da det stod fast, at sagsøg­tes vedtægtsmæssige hjemsted var i Perth (Skotland), havde sagsøgte i henhold til arti­kel 10 i Burgerlijk Wetboek's første bog intet hjemsted i Nederlandene.
Since it was not disputed that according to its articles of association the defendant had its seat in Perth (Scotland), by virtue of Article 10 of Book 1 of the Burgerlijk Wetboek it had no seat in the Netherlands.
Efter konven­tionens artikel 4, stk. 1, var det derfor som udgangspunkt nederlandsk national ret, der måtte anvendes ved bestemmelsen af værnetinget.
Accordingly, under the first paragraph of Article 4 of the Convention jurisdiction had in principle to be determined according to the domestic law of the Netherlands.
I det foreliggende tilfælde måtte sag­søgte dog i medfør af konventionens artikel 8, stk. 3, stilles, som om selskabet havde hjemsted i Nederlandene, da der i det konkrete tilfælde var tale om en sag »vedrørende driften« af sagsøgtes kontor i Amsterdam.
However, in the pres­ent case the defendant had to be deemed to be domiciled in the Netherlands by virtue of the third paragraph of Article 8 (the second paragraph in the present version) of the Convention, since the case concerned a dispute 'arising out of the operations' of its Amsterdam office.
Det var uden betydning, at bilisten, der hav­de været involveret i ulykken, havde indgået forsikringsaftalen med sagsøgtes kontor i Antwerpen, idet tvisten ikke vedrørte denne forsikringsaftale, men sagsøgtes forpligtel­ser ifølge aftalen.
The fact that the insurance contract with the driver involved in the accident was concluded by its office in Antwerp was not decisive since the dispute did not concern that insurance contract, but the defendant's obligations arising thereunder.
Begrebet »driften« af en forsikringsgivers filial eller agentur i den i artikel 8, stk. 3, anførte forstand omfattede ikke blot afslutning af forsikringsaftaler, men også afviklingen af heraf flydende krav.
The 'operations' of an insurer's branch or agency within the meaning of the third para­graph of Article 8 covered not only the conclusion of insurance contracts, but also the settlement of claims under insurance contracts.
Sagsøgtes subsidiære påstand om henvisning af sagen til retten i Dendermonde på grundlag af konventionens artikel 22, stk. 2, kunne ikke tages til følge, heller ikke selv om det antoges, at denne ret var kompetent, idet det efter nederlandsk ret ikke var mu­ligt at henvise en sag til en domstol i en anden kontraherende stat.
The defendant's alternative request for the case to be transferred to the court in Den­dermonde under the second paragraph of Article 22 of the Convention could not be granted, even if that court had jurisdiction, as there was no provision in the law of the Netherlands for the transfer of a case to a court of another Contracting State.
Spørgsmålet, om ret­ten i henhold til konventionens artikel 22, stk. 1, af retsplejemæssige hensyn skulle udsætte sin afgørelse, indtil dommen fra retten i Dendermonde forelå, kunne endnu ikke besvares, da denne sag endnu ikke var moden til påkendelse.
The ques­tion whether in the interests of the proper administration of justice the court should stay proceedings under the first paragraph of Article 22 until the court in Dender­monde gave judgment could not yet be answered, as a decision in the main action was not yet due.
Kompetence — kompetence i forsikringssager — direkte søgsmål mod skadevolderens for­sikringsgiver — sag vedrørende driften af forsikringsgiverens filial eller agentur (artikel 8, stk. 3) — begreb
Jurisdiction — Jurisdiction in matters relating to insurance — Direct claim against the in­surer of the person causing damage — Dispute arising out of the activities of a branch or agency of the insurer (Art. 8, third para.) — Meaning
Afdeling 4 - KOMPETENCE I SAGER OM FORBRUGERKONTRAKTER (artikel 13 — artikel 15)
Section 4 ­ JURISDICTION OVER CONSUMER CONTRACTS (Articles 13 to 15)
Dom af 21. juni 1978'), sag 150/77,
Court of Justice of the European Communities
Bertrand mod Paul Ott KG (anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af Frankrigs Cour de cassation) Sml.
1­13.0 — A 1 Judgment of 21 June 1978,' Case 150/77 Soc.
1978, s. 1431 (forslag til afgørelse fra generaladvokat F. Capotorti, s. 1447)
Bertrand ν Paul Ott KG [1978] ECR 1431 (Preliminary ruling requested by the French Cour de cassation) Advocate General: F. Capotorti (p. 1447)
Kompetence — visse former for kreditkøb og lånkøb, hvor købesummen skal betales i rater — selvstændigt begreb i konventionen — materielt indhold — købekontrakt med afbetalingsbestemmelse i forbindelse med en erhvervsmæssig virksomhed — ikke »køb, hvor købesummen skal betales i rater« i konventionens forstand
Jurisdiction — Instalment sales and loans — Sales on instalment credit terms — Inde­pendent interpretation of the Convention — Substantive contents — Contract of sale with an agreement on instalment credit terms in connection with trade or professional activities — Not a 'sale on instalment credit terms' within the meaning of the Convention
Frankrigs Cour de cassation forelagde ved dom af 8. november 1977 Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikler 13, 14 og 28.
By a judgment of 8 November 1977 the French Cour de cassation referred to the Court of Justice a question on the interpretation of Articles 13, 14 and 28 of the Convention.
Hovedsagen vedrørte en tvist mellem et fransk og et tysk selskab angående en købsaftale af 12. februar 1972 vedrørende en værktøjsmaskine, for hvilken købesummen, der var fastsat til 74 205 DM, af det franske selskab skulle betales med to lige store veksler med forfaldstid efter henholdsvis 60 og 90 dage, som imidlertid kun var blevet delvis indfriet.
The main proceedings concerned a dispute between a firm whose seat was in Germany and one whose seat was in France concerning a contract dated 12 February 1972 for the sale of a machine tool, the price of which, fixed at DM 74 205, was to be paid by the French company by way of two equal bills of exchange payable at 60 and 90 days, which were only partially discharged.
Ved udeblivelsesdom af 10. maj 1974 dømte Landgericht Stuttgart det franske selskab til at betale et beløb på 7 139 DM med renter.
By judgment of 10 May 1974 the Landgericht Stuttgart ordered the French company, in its absence, to pay the sum of DM 7 139, plus interest.
Denne afgørelse blev an taget til fuldbyrdelse i Frankrig, først ved kendelse af 30. juni 1975 afsagt af Tribunal de grande instance du Mans og derefter ved stadfæstende dom af 20. maj 1976 afsagt af Cour d'appel d'Angers.
That decision was declared to be enforceable in France, first by order of the Tribunal de grande instance, Le Mans, of 30 June 1975, and then by a confirmatory judgment of the Cour d'appel, Angers, of 20 May 1976.
Cour de cassation anførte, at Cour d'appel d'Angers' dom »er korrekt i henhold til konventionens artikel 28, stk. 3, som forbyder den fuldbyrdende ret at efterprøve den dømmende rets kompetence, medmindre købet kan betragtes som et køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i i) Processprog: fransk.
The Cour de cassation held that the judgment of the Cour d'appel, Angers, would be valid under the third paragraph of Article 28 of the Brussels Convention, by virtue of which the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given might not be reviewed by the
(fortsat 1) rater, som nævnt i samme konventions artikel 13, i hvilket tilfælde sagen i henhold til artikel 14, stk. 2, og artikel 28, stk. 1, kun kunne være anlagt ved retterne i den stat, på hvis område det sagsøgte selskab har hjemsted, dvs. for de franske retter, og adgangen til fuldbyrdelse af den tyske rets afgørelse burde være nægtet«.
(continued 1) court before which enforcement was sought, unless the sale could be held to be a sale of goods on instalment terms within the meaning of Article 13 of the Convention, in which case, under the second paragraph of Article 14 and the first paragraph of Ar ticle 28, proceedings might be brought only in the courts of the State in which the re spondent company was domiciled, namely, the courts of France, and execution must be withheld from the decision of a German court.
Cour de cassation sluttede heraf, at spørgsmålets løsning afhang af den måde, hvorpå aftalen betragtedes, og forelagde derfor sagen for Domstolen med henblik på en præjudiciel afgørelse af, »om et selskabs køb af en maskine hos et andet selskab mod betaling med to lige store veksler med forfaldstid efter henholdsvis 60 og 90 dage kan be tragtes som et køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, som nævnt i Bruxelleskonventionens artikel 13«.
The Cour de cassation deduced from this that the solution to the problem depended upon the status to be accorded to the contract and it therefore referred the case to the Court of Justice in order to ascertain by way of a preliminary ruling 'whether the sale of a machine which one company agrees to make to another company on the basis of a price to be paid by way of two equal bills of exchange payable at 60 and 90 days can be held to be a sale of goods on instalment credit terms within the meaning of Article 13 of the Brussels Convention'.
»8 Ifølge konventionens artikel 14, stk. 2, kan 'sælgeren' i sager om køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, 'kun anlægge sag mod køberen ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl';
'8 In relation to the sale of goods on instalment credit terms, the second paragraph of Article 14 of the Convention provides that "proceedings may be brought by a seller against a buyer ... only in the courts of the State in which the defendant is dom iciled".