natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under denne procedure opstod først spørgsmå­let om Rechtbanks kompetence.
In those proceedings the first issue was whether the Arrondissementsrechtbank had jurisdiction.
aRechtbank bekræftede, at den havde kompetence.
The Arrondissementsrechtbank held that it did have jurisdiction.
Den verserende henvisningsproce­dure måtte holdes ude fra den forudgående sag vedrørende begæringen om ansvars­begrænsning, hvori der ikke var nogen modpart.
The renvooiprocedure pending before it had to be distinguished from the preceding proceedings, which were in the nature of ex parte proceedings.
Under henvisningsproceduren måtte kreditor (her SCA) anses for sagsøger og ejeren af skibet (her HAM) som sagsøgt, og i medfør af konventionens artikel 2 havde retterne på sidstnævntes hjemsted kompeten­cen.
In a renvooiprocedure the claimant (SCA) was to be regarded as the plaintiff and the shipowner (HAM) as the defendant, and it was the courts of the letter's place of establishment that had jurisdiction under Article 2 of the Convention.
Rechtbank støttede sin opfattelse på en passage i Schlosser­Rapporten vedrørende artikel 6 a, som er blevet indføjet ved konventionen af 9. oktober 1978.
The Arrondissementsrechtbank based its view on the passage in the Schlosser Report concerning Article 6a, which was to be inserted in the Convention of 9 October 1978.
Af det der an­førte (afsnit 127), hvorefter artikel 6a ikke vedrører den proces, hvorunder en begrænsningsfond oprettes og fordeles, følger, at det allerede før ikrafttrædelsen af 1978­konventionen måtte antages, at retterne på skyldnerens hjemsted ifølge konven­tionen har kompetencen i sådanne sager.
From the statement on that point (Section 127) to the effect that Ar­ticle 6a did not apply to proceedings for creating and allocating liability funds, it fol­lowed that even before the Convention of 1978 entered into force it was assumed that for that kind of dispute the courts of the debtor's place of establishment had jurisdic­tion under the Convention.
Endvidere opstod spørgsmålet, om det var formålstjenligt at udsætte sagen på grund af indbyrdes sammenhængende krav i konventionens artikel 22's forstand og at henvise sagen til retten i Fort de France.
The question further arose as to whether the proceedings should be stayed and the case referred to the court in Fort de France because there were related actions within the meaning of Article 22 of the Convention.
Efter Rechtbanks opfattelse var betingelserne i arti­kel 22 faktisk opfyldt.
The Arrondissementsrechtbank took the view that the requirements of the first two paragraphs of Article 22 were in fact satisfied.
Der var risiko for uforenelige afgørelser, idet det ikke var muligt at træffe en realitetsafgørelse under den foreliggende procedure uden at træffe afgørel­se om skyldspørgsmålet, og såfremt dette blev besvaret bekræftende, også om omfanget af den af SCA lidte skade.
In addition, there was a risk of irreconcilable judgments, because a decision on the merits in the renvooiprocedure was not possible without deciding on the issue of fault and, if fault was found, on the extent of the damage suffered by SCA.
Der kunne også være risiko herfor, hvis Rechtbank traf af­gørelse vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt HAM kunne begrænse sit ansvar i for­hold til SCA, da der så måtte tages stilling til HAM's »personlige skyld«, hvilket ikke ville være muligt, uden at de faktiske omstændigheder, der skulle bedømmes af den franske ret, blev klarlagt og bedømt.
A decision of the Arron­dissementsrechtbank on the question whether HAM could limit its liability to SCA also created a risk that a judgment on the 'personal liability' of HAM would then have to be arrived at and that was not possible without the facts being established and evaluated, which was the task of the French court.
Rechtbank besluttede derfor at henvise sagen til retten i Fort de France.
The Arrondissementsrechtbank therefore decided to refer the case to the court in Fort de France.
Da det imidler­tid var uvist, om denne ret faktisk ville behandle tvisten, udsatte Rechtbank samtidig den verserende sag for i givet fald at kunne fortsætte den, såfremt det måtte vise sig, at den franske ret ikke behandlede sagen.
Since it was not certain whether that court would actually hear the case, the Arrondissementsrechtbank stayed the proceedings so that they could be resumed if necessary should the French court not hear the case.
1­22 — Β 9 Rechtbank van koophandel Brugge, dom af 26. maj 1988, NV Bauwens mod Kuddes
1­22 — Β 9 Rechtbank van koophandel, Brugge, Judgment of 26 May 1988, NV Bauwens ν Kuddes
Indbyrdes sammenhængende krav — begrebet »enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt« — bestemmelse af tidspunket for sagens anlæg ved den uden­landske ret — tilkommer den udenlandske ret selv
Related actions — Concept of the 'court other than the court first seised' — Determi­nation of the date when an action becomes pending before a foreign court — Duty of the foreign court
Indbyrdes sammenhængende krav — enekompetence for en anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt — denne ret havde ikke mulighed for at erklære sig in­kompetent
Related actions — Exclusive jurisdiction of the court other than the court first seised — Not open to that court to decline jurisdiction
Ved mellemafgørelse havde Rechtbank van koophandel, Brugge, fastslået, at et krav, som var fremsat af et belgisk selskab over for en sagsøgt, der havde bopæl i Tyskland, var blevet endeligt fremsat ved sagsanlæg den 16. december 1987. Samtidig havde Rechtbank van koophandel fastslået, at der ikke forelå litispendens, jfr. konventionens artikel 21, mellem det således fremsatte krav og et krav, sagsøgte havde fremsat over for det belgiske selskab ved Landgericht München.
In an interlocutory judgment the Rechtbank van koophandel, Brugge, had held that the action commenced by the plaintiff, having its seat in Belgium, against the defendant, domiciled in Germany, had definitely become pending before it on 16 December 1987 and that there was no question of lis pendens within the meaning of Article 21 of the Convention as between that action and an action commenced by the defendant against the plaintiff in the Landgericht München.
Da der dog var en vis sammenhæng mellem kravene, tog retten stilling til, om artikel 22, stk. 1 eller 2, eventuelt kunne brin­ges i anvendelse.
However, since the nature of the actions was to some extent related, the Rechtbank then considered whether the first or second para­graph of Article 22 was applicable.
I den derpå afsagte dom bemærkede retten først, at det — såfremt retten ønskede at gø­re brug af en af de i artikel 22 angivne muligheder — først måtte være konstateret, at den var en »anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt«.
In its subsequent judgment the Rechtbank stated that, if it wanted to avail itself of the possibilities provided for by Article 22, it must first be established that it was a court other than the court first seised.
Sagsøgeren havde gjort gældende, at dette ikke var tilfældet, da sag i henhold til tysk ret først er endelig anlagt, når stævningen er forkyndt — i det konkrete tilfælde den 26. januar 1988 — dvs. efter det tidspunkt, der blev anset for at være det afgørende i den belgiske sag, nemlig den 16. december 1987.
The plaintiff argued that this was not the case because under German law an action only became definitely pending at the time when the state­ment of case (Klageschrift) was served, which in this case was on 26 January 1988, and therefore after 16 December 1987, the decisive date in the Belgian proceedings.
Til støtte herfor havde sagsøgeren henvist til en kom­mentar til den tyske Zivilprozeßordnung samt til Domstolens dom i sag 129/83 (jfr. ovenfor under 1­21 — A 1).
In that respect, the plaintiff referred to a commentary on the German law of civil procedure and also to a judgment of the Court of Justice in Case 129/83 Zeiger ν Salinitri (supra, 1­21 — A 1).
Rechtbank van koophandel forkastede dette argument, idet den bemærkede, at Domstolen ikke har kompetence til at fortolke en kontraherende stats interne ret, og at ét enkelt opslagsværk, som var affattet på tysk, og hvori der an­vendtes begreber, som adskilte sig stærkt fra de i belgisk ret anvendte, ikke kunne tjene som tilstrækkeligt bevis for, hvad tysk ret gik ud på.
The Rechtbank rejected that argument on the grounds that the Court of Justice has no jurisdiction to interpret the national law of a Member State and that a single handbook, written in German, in which concepts were used which differed greatly from those in Belgian law, did not provide adequate proof of the position under German law.
Det måtte tværtimod foretrækkes, at den pågældende tyske ret selv tog stilling til, hvornår den for denne anlagte sag var endelig anlagt.
Instead it was preferable if the German court concerned itself decided when the action before it had definitely become pending.
(fortsat 1) at den erklærede sig inkompetent, jfr. artikel 22, stk. 2, til følge, idet den var enekompe­tent i henhold til en værnetingsklausul i den mellem parterne indgåede aftale.
On the basis of the jurisdiction clause contained in the contract between the par­ties the Rechtbank in fact had exclusive jurisdiction.
Sagsøgte havde heller ikke godtgjort, at kravene i henhold til artikel 22, stk. 2, var opfyldt, endsi­ge at det ville være hensigtsmæssigt, at den erklærede sig inkompetent.
Moreover, the defendant had also not demonstrated that the requirements of the second paragraph of Article 2 were satis­fied, and still less that a decision to decline jurisdiction was in fact appropriate.
Retten bemærkede endvidere, at den i henhold til artikel 2 i protokollen af 3. juni 1971 ikke havde mulighed for at forelægge EF­Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
According to Article 2 of the Protocol of 3 June 1971, a preliminary reference to the Court of Justice was not possible.
Retten fastslog, at sagsøgtes begæring om, at den erklærede sig inkompetent, ikke kun­ne tages til følge.
The Rechtbank van koophandel rejected the defendant's application for a declaration declining jurisdiction.
Indbyrdes sammenhængende krav — risiko for uforenelige afgørelser — arrest foreta­get under en erstatningssag i Nederlandene i en fordring, der tilkom den derværende sagsøgte — fordringen gjort gældende under en sag i England — der var risiko for uforenelige afgørelser
Related actions — Risk of irreconcilable judgments — Protective attachment, in the course of an action for damages in the Netherlands, of a debt owed to the defendant in those proceedings — Action for payment of the debt brought in England — Risk of ir­reconcilable judgments affirmed
Indbyrdes sammenhængende krav — den ret, ved hvilken sagen senere var anlagt, ud­satte sagen — udøvelse at et skøn — den »retligefordel« (juridical advantage), der til­kom sagsøgeren i den senere sag — ikke et relevant kriterium
Related actions — Stay of proceedings by court other than court first seised — Exer­cise of discretion — 'Juridical advantage' of the plaintiff in the later proceedings — Not a relevant criterion
Indbyrdes sammenhængende krav — den ret, ved hvilken sagen senere var anlagt, ud­satte sagen — delvis udsættelse — ikke tilladt
Related actions — Stay of proceedings by court other than court first seized — Partial stay — Inadmissibility
Sagsøgte, som havde hjemsted i Nederlandene, virkede som fragtagentur for sagsøge­ren.
The defendants, domiciled in the Netherlands, were appointed as the plaintiffs' cargo sales agents.
Inden for rammerne af forretningsforbindelserne opstod der mellem parterne en kreditsaldo til fordel for sagsøgeren.
During the course of dealings, there arose a credit balance in the plaintiffs' favour on the trading account.
Efter at sagsøgeren havde opsagt agenturaftalen, anlagde sagsøgte i Nederlandene sag om misligholdelse af aftalen i henhold til den ne­derlandske handelslov. Sagsøgte gjorde krav på en erstatning på ca. 100000 £.
After the plaintiffs served notice purporting to terminate the contract of agency, the defendants began proceedings in the Netherlands for breach of contract of agency under the Netherlands Commercial Code.
Den ne­derlandske ret traf en foreløbig forholdsregel, hvorefter der blev gjort arrest i sagsøge­rens fordring på 28 000 £, som var anerkendt af sagsøgte, til delvis sikring af sagsøgtes erstatningskrav.
The Netherlands court made a pre­trial attach­ment order freezing the defendants' admitted debt of £28,000 on the trading account to the plaintiffs in order to secure the defendants' claim against the plaintiffs to that ex­tent.
Efter nederlandsk lovgivning skulle den nederlandske ret, såfremt for­holdsreglen ikke blev ophævet, ikke kun træffe afgørelse om kravet om erstatning for misligholdelse af aftalen, men også fastslå, hvor stor saldoen faktisk var, således at be­løbet kunne modregnes i den erstatning, retten skulle tilkende sagsøgte for mislighol­delse af kontrakten.
Under Netherlands law, unless that attachment order was discharged, the Nether­lands court would have to try not only the breach of contract claim but also to decide the true state of the trading account so that the resulting debt could be set off against the sum to be awarded by the Netherlands court for breach of contract.
Sagsøgte begærede sagen i England udsat i medfør af konventionens artikel 22, da sa­gen først var anlagt ved den nederlandske ret. Sagen i Nederlandene, som bl.a. drejede sig om at få fastslået den virkelige saldo, havde nemlig taget sin begyndelse med den af denne ret trufne forholdsregel.
The defendants sought a stay of the English pro­ceedings under Article 22 of the Convention on the basis that the Netherlands court was the court first seised in the matter because the pre­trial attachment order con­stituted the beginning of proceedings in the Netherlands seeking, inter alia, declaratory relief as to the true state of the balance of the trading account.
Der var derfor risiko for, at den nederlandske ret kunne træffe en afgørelse, som ville være uforenelig med den engelske afgørelse vedrørende samme sagsgenstand, nemlig hvilket saldobeløb sagsøgeren rent faktisk havde til gode.
That, they submitted, raised the risk that the Netherlands court might give a judgment irreconcilable with an English judgment on an identical issue, namely the true balance of the trading account.
Efter at Master of the High Court havde afvist at udsætte sagen, appellerede sagsøgte til High Court.
After the Master of the High Court refused to stay the proceedings in England, the de­fendants appealed to a judge of the High Court.
Sagsøgte gjorde gældende, at sagen om foreløbige forholdsregler — når den som på­budt blev videreført af den nederlandske ret, til den var afsluttet — ville føre til en af­gørelse, for så vidt som rettens konstateringer vedrørende den skyldige saldo ville give sig udslag i det endelige beløb, der blev tilkendt sagsøgte under sagen om misligholdel­se af kontrakten i henhold til den nederlandske handelslov.
The defendants submitted that the pre­trial attachment procedure, when carried through to its mandatory conclusion by the Netherlands court, would produce a judg­ment in that the court's findings would be incorporated into any final sum awarded to the defendants in the proceedings for breach of contract under the Netherlands Com­mercial Code.
En sådan forholdsregel kunne altså ikke forstås således, at den indebar en risiko for uforenelige afgørelser.
First, the attachment order was a procedural device and not a matter affecting the substantive rights of the parties; therefore, the order of pre­trial attachment ought not to be treated as creating the risk of irreconcil­able judgments.
For det andet, at den omstændighed, at sagsøgeren — da der ikke fandtes en procedure i Nederlandene, som kunne sammenlignes med Order 14 i Rules of the Supreme Court — kunne miste den retlige fordel (juridical advantage), denne regel repræsenterede, burde bevirke, at High Court undlod at gøre brug af sin skønsmæssige beføjelse til at udsætte sagen i England.
Secondly, in the absence of any kindred procedure to Order 14 of the Rules of the Supreme Court in the Netherlands, the fact that the plaintiff could lose a juridical advantage which Order 14 represents should persuade the court to decline to exercise its discretion to stay the proceedings in England.
High Court fastslog, at man ikke kunne komme udenom, at sagen om foreløbige for­holdsregler i Nederlandene berørte parternes materielle rettigheder.
The High Court held that the conclusion was inescapable that the attachment proce­dure in the Netherlands did affect the substantive rights of the parties.
Den omstændig­hed, at der kun var tale om et appendiks til den sag, der støttedes på den nederlandske handelslov, ændrede ikke ved den kendsgerning, at sagen ville føre til, at tvisten blev afgjort af en kompetent ret, hvis afgørelse kunne fuldbyrdes i England i medfør af kon­ventionens artikel 31.
The fact that it was only an adjunct to the proceedings under the Netherlands Commercial Code did not alter the fact that it would lead to a final determination of that dispute by a court of competent jurisdiction whose judgment would be enforceable in England under Article 31 of the Convention.
Der var derfor risiko for uforenelige afgørelser i artikel 22's for­stand, hvis sagen i England ikke blev udsat.
Therefore, there was a risk of irreconcilable judgments within the meaning of Article 22 if the English proceedings were not to be stayed.
Med hensyn til udøvelsen af skønnet i forbindelse med udsættelsen henviste High Court bl.a. til Jenard­rapporten vedrørende artikel 22 og fastslog, at der i tilfælde af en begæring om udsættelse gælder en stærk formodning til fordel for den, der fremsætter begæringen.
Regarding the exercise of its discretion to stay, the Court referred, inter alia, to the Jenard Report on Article 22 and found that there was a strong presumption in favour of the applicant where there was an application to stay.
Hvad begrebet »retlig fordel« angik, måtte hovedreglen i engelsk ret om, at sagsøgeren ikke må miste en sådan fordel på grund af udsættelsen, vige for det selv­følgelige princip, at en kontraherende stats retssystem i denne sammenhæng ikke må i ) I medfør af Order 14, rule 1, i Rules of the Supreme Court kan sagsøgeren, når sagsøgte ikke har noget at fremføre til sit forsvar, anmode retten om at give dom efter hans påstand.
Under Order 14, rule 1 of the Rules of the Supreme Court, the plaintiff may, on the ground that the defendant has no defence to the claim, apply to the Court for judgment against that defendant.
Formålet er at sikre, at der kan træffes afgørelse på et tidligt tidspunkt i tilfælde, hvor sagsøgte ikke kan gøre sig håb om at få medhold, og ethvert forsvarsmiddel blot ville forhale afgørelsen.
The purpose is to provide early judgment in cases where the defendant has no hope of success and any defence raised will merely have the effect of delaying judgment.
(fortsat 2) behandles som under­ eller overordnet et andet.
(continued 2)
Det ville være til stor skade for kon­ventionens vide målsætning som gengivet i præamblen, hvis man ville tillægge et så­dant begreb en særlig vægt ved afgørelsen af, hvordan skønnet skulle udøves.
Allowing such a concept to be a major element in determining how the discretion should be exercised would substantially undermine the broad purpose of the Conven­tion as set out in the Preamble.
Desuden ville en sag efter Order 14 kun afgøre en del af tvisten mellem parterne vedrørende sal­doen og lade spørgsmålet om dens faktiske størrelse uløst, mens den nederlandske ret ville træffe afgørelse vedrørende tvisten som helhed.
Furthermore, Order 14 proceedings would resolve only a part of the dispute between the parties on the trading account and still leave the ques­tion of the true balance on that account unresolved when otherwise the whole dispute would be the subject of determination by the Netherlands court.
Dette ville være et yderst utilfreds­stillende og uønsket resultat.
That would be a most unsatisfactory and undesirable state of affairs.
Sagsøgeren nedlagde subsidiært påstand om, at sagen kun blev udsat, for så vidt angik en del af kravet, da sagsøgte for begge retter havde anerkendt at skylde et beløb på 28 000 £, og en afgørelse i dette omfang ikke ville føre til uforenelige afgørelser.
The plaintiffs subsidiarily sought to limit the stay to a mere part of their claim on the basis that a debt of £28,000 was acknowledged by the defendants in both jurisdictions and that judgment to that extent would not involve irreconcilable judgments.
High Court fastslog imidlertid, at sagen efter artikel 22 ikke kunne udsættes delvis; efter kon­ventionen skal sagen enten udsættes i sin helhed eller slet ikke.
However, the High Court held that Article 22 did not admit of the concept of a partial stay; pro­ceedings were either stayed in their totality under the Convention or not at all.
Der blev givet sagsøgte medhold, og afgørelsen i den i England anlagte sag blev udsat, indtil der var truffet afgørelse i sagen i Nederlandene.
Allowing the defendants' appeal from the Master, the plaintiffs' proceedings in Eng­land were stayed pending the determination of the proceedings in the Netherlands.
Kompetence — foreløbige retsmidler — kompetencen uafhængig af kompetencen hensyn til hovedsagen
Jurisdiction — Provisional measures — Jurisdiction not dependent on jurisdiction as to the principal proceedings
Kompetence — anvendeligheden af foreløbige retsmidler bedømmes efter national ret — fuldbyrdelse af tyske domme i udlandet som arrestgrund — dette princips fortsatte gyldighed indenfor rammerne af domskonventionen
Jurisdiction — Availability of provisional measures under national law — Protective measures justified by the fact that enforcement of a German judgment must take place in a foreign country — Retention of that principle in the context of the Brussels Con­vention
Et tysk firma med hjemsted i Hamburg havde ved Landgericht Mainz ladet foretage ar­rest til sikring af en påstået fordring mod et fransk firma med hjemsted i Paris.
A German firm based in Hamburg obtained from the Landgericht Mainz an attach­ment order in security of a claim which it maintained it had against a French firm based in Paris.
Arresten blev gjort i en fordring, som det franske firma havde mod en tysk virksomhed med hjemsted i Mainz.
It then attached a debt owed to the French firm by a German undertak­ing based in Mainz.
Det tyske firma begrundede arresten med, at dommen for dets for­dring mod det franske firma skulle fuldbyrdes i udlandet (§ 917, stk. 2, i Zivilprozeß­ordnung [ZPO]).
The ground which the Hamburg firm had advanced in seeking the attachment order had been that the judgment on the principal claim would need to be enforced abroad (second subparagraph of paragraph 917 of the Zivilprozeßordnung (ZPO) [German Code of Civil Procedure]).
Efter afsigelsen af arrestdekretet anlagde firmaet fra Hamburg sag om fordringen ved handelsretten i Paris.
After the attachment order had been made, the Hamburg firm brought an action on the principal claim in the Tribunal de com­merce, Paris.
Det franske firma havde i mellemtiden rejst indsi­gelse mod arresten, som dog blev stadfæstet af Landgericht ved dom.
In the mean time the French firm had applied to have the attachment order set aside but the Landgericht refused to grant that application.
Det franske firma appellerede denne afgørelse og fik medhold.
The appeal brought by the French firm against that refusal was successful.
Oberlandesgericht udtalte, at da der ikke var noget værneting for hovedsagen i henhold til domskonventionen — godsværnetinget i tysk procesret (§ 23 i ZPO) er udelukket ved konventionens artikel 3, stk. 2 — måtte tyske retters internationale kompetence have et særligt grundlag.
As the courts in the Federal Republic of Germany did not have jurisdiction under the Brussels Convention as regards the substance of the matter — jurisdiction under para­graph 23 of the ZPO by virtue of the presence of property belonging to the defendant within the territorial jurisdiction of the court was excluded by the second paragraph of Article 3 of the Convention — a separate basis was necessary to give the German courts jurisdiction.