natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Derfor kunne den omstændighed, at den franske domstol end­nu ikke havde fastslået skadens samlede størrelse, ikke være til hinder for anerkendelse og fuldbyrdelse af en — efter sin karakter — endelig dom til betaling af en foreløbig fastsat del af et samlet beløb.
Therefore the fact that the French court had not yet given a ruling on the total amount of damages did not preclude the recogni­tion and enforcement of a judgment ordering the payment of interim damages which were themselves of a definite amount.
I øvrigt kunne retten i fuldbyrdelsesstaten ikke anlægge en sondring mellem, om en udenlandsk retsafgørelse eller en del af afgørelsen »for­melt« eller »materielt« var endelig, idet den derved ville tage stilling til realiteten.
Moreover, a court which was called upon to en­force a foreign judgment was not allowed to distinguish between the 'formal finality' and the 'substantive finality' of the foreign judgment or of a part of it; otherwise the court would be reviewing the judgment as to its substance.
Det­te er den udtrykkelig afskåret fra i medfør af artikel 34, stk. 2 og 3.
That was expressly pro­hibited by the second and third paragraphs of Article 34.
Af samme grunde udtalte Corte d'appello endelig, at heller ikke Frigomats sidste an­bringende om, at konventionens artikel 43 fandt anvendelse, kunne tages til følge.
Finally, the same conclusion allowed the court also to reject the final ground of appeal, whereby the appellant submitted that Article 43 of the Convention was applicable.
En dom til betaling af en foreløbig fastsat del af et samlet beløb kunne overhovedet ikke sidestilles med en afgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, idet der var tale om to afgørelser af forskellig art og karakter.
It was quite plain that the order to pay interim damages could not be confused with a de­cision imposing a penalty, in view of the different nature of the two types of decision.
1983, 49, kommenteret af Stauder; LLC.
1983, 49, Note: Stauder; LLC.
1983, 556, kommenteret af Stauder; kommentar af Bonet i Rev.trim.dr.eur. 1982, 173
1983, 556, Note: Stauder; Note: Bonet, Rev.trim.dr.eur. 1982, 173
Kompetence — enekompetence — sager om registrering eller gyldighed af industrielle ejendomsrettigheder — begreb — ikke tillige sag om opfyldelse af en varemærkelicens­aftale
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Proceedings concerned with the registration or validity of industrial property rights — Concept — Action concerning the enforcement of a contract licensing the use of a trade­mark — Excluded
Kompetence — aftale om kompetence (artikel 17) — indgivelse af en begæring om en foreløbig forholdsregel til en anden ret end den aftalte — var ikke et afkald på at på­beråbe sig værnetingsaftalen
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction (Art. 17) — Application for interim reliefin a court other than the agreed forum — No waiver of the benefit of the forum clause
(fortsal 1)
(continued 1) assign part of its rights under the contract to another Belgian company belonging to the same group.
Efter at varemærkeindeha­veren havde fået præsidenten for Tribunal de commerce de Bruxelles til at nedlægge forbud mod anvendelse af varemærkerne og til at udmelde en sagkyndig, anlagde sel­skabet sag mod de to belgiske selskaber ved Tribunal de commerce de Paris med på­stand om erstatning for skader af enhver art, som det havde lidt som følge af kontrakt­bruddet og den illoyale konkurrence.
After obtaining an interlocutory injunction from the President of the Tribunal de commerce, Brussels, prohibiting the use of the label and commissioning an expert's opinion, the licensor brought an action against the two Belgian companies in the Tribunal de commerce, Paris, claiming compensation for various forms of damage resulting from breaches of contract and acts of unfair competition.
De to sagsøgte kærede den afgørelse, hvorved retten havde erklæret sig kompetent, idet de gjorde gældende, at sagen vedrørte gyldig­heden af en varemærkelicens, der forudsatte en registrering.
The court held that it had jurisdiction and both the defendants appealed against that decision on the ground that the case concerned the validity of trade­mark licensing rights which re­quired to be registered.
Da det omtvistede va­remærke imidlertid havde været genstand for en international registrering, var beskyt­telsen i medfør af artikel 4 i Madrid­arrangementet den samme, som hvis deponeringen var foretaget i hvert af de lande, der havde tilsluttet sig Paris­konventionen til beskyt­telse af industriel ejendomsret. Som følge heraf var de belgiske retter enekompetente i medfør af konventionens artikel 16, nr. 4, som retterne i den stat, hvor deponering iføl­ge bestemmelserne i en international konvention ansås for at være foretaget.
Since the trade­mark in question had been internationally regis­tered, it was protected, by virtue of Article 4 of the Madrid Agreement, in the same way as if it had been directly deposited in each of the countries belonging to the Inter­national Union for the Protection of Industrial Property.
Værne­tingsklausulen i licensaftalen var derfor ifølge artikel 17, stk. 2, uden retsvirkning, fordi de retter, som i medfør af artikel 16 var enekompetente, ifølge aftalen ikke skulle være kompetente.
It fol­lowed that the jurisdiction clause contained in the licensing contract had no legal force by virtue of the second paragraph of Article 17 of the Convention, since it purported to oust the jurisdiction of the courts which had exclusive jurisdiction under Article 16.
Under alle omstændigheder havde licensgiveren stiltiende givet afkald på at påberåbe sig aftalen ved at anmode præsidenten for Tribunal de commerce de Bru­xelles om at nedlægge et forbud, der var nært forbundet med den foreliggende sag.
The appellants argued that the licensor had in any event impliedly waived the benefit of the clause by submitting an interlocutory application closely connected with the present action to the President of the Tribunal de commerce, Brussels.
Cour d'appel stadfæstede afgørelsen, hvorved Tribunal de commerce havde erklæret sig kompetent, idet den anførte, at artikel 16, nr. 4, helt åbenbart kun omhandler sager om registreringen eller gyldigheden af patenter, varemærker, mønstre og modeller samt andre lignende rettigheder, der skal deponeres eller registreres, som f.eks. licensaftaler. Bestemmelsen fandt derfor ikke anvendelse i denne sag, hvis genstand — bortset fra den illoyale konkurrence, som kun var gjort gældende over for et af de belgiske selska­ber — udelukkende var bruddet på licensaftalen, idet aftalens eller varemærkets gyl­dighed ikke blev bestridt, og ingen anden gjorde krav på varemærket.
The Cour d'appel, Paris, dismissed the appeal on the ground that, since Article 16(4) clearly applied only to actions concerned with the registration or validity of patents, trade­marks, designs or other similar rights requiring to be deposited or registered, such as licensing agreements, it was not applicable in the present action, which, apart from the acts of unfair competition alleged against one of the Belgian companies in particu­lar, was concerned solely with breaches of the licensing agreement, without the validity of that agreement or of the trade­mark being contested or affirmed by any party.
Da artikel 16, nr. 4, ikke fandt anvendelse, kunne artikel 17, stk. 2, allerede ifølge ordlyden heller ikke finde anvendelse.
Since there was no reason to apply Article 16(4) it followed that the second paragraph of Ar­ticle 17 ceased to be applicable by virtue of its very wording.
Cour d'appel udtalte endelig, at licensgiveren ikke kunne antages at have haft til hen­sigt at give afkald på at påberåbe sig værnetingsaftalen, fordi selskabet havde anmodet præsidenten for Tribunal de commerce de Bruxelles om at nedlægge forbud; der var ingen formodning for, at selskabet havde givet et sådant afkald, og et afkald kunne kun følge af nøje bestemte omstændigheder, som ikke kunne påvises i det foreliggende tilfælde.
Finally, the court held that the French company could not be regarded as having in­tended to waive the benefit of the jurisdiction clause on the ground that it had applied for interim relief to the President of the Tribunal de commerce, Brussels; such a waiver could not be presumed and could be established only in the presence of clearly defined circumstances of which there was no evidence in this case.
Kompetence — enekompetence i sager om patenters gyldighed — kompetence for retterne i den stat, hvor patentet er deponeret eller registreret — påstand om statuering af et pa­tents ugyldighed fremsat under en sag for en ret i en anden stat
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction in proceedings concerned with the validity of patents — Jurisdiction of the courts of the State in which the patent was deposited or registered — Application in proceedings before a court in another State for an interlocutory declaration that a patent is void
Indehaveren af et patent i Frankrig anlagde ved Tribunale di Milano sag mod et ita­liensk selskab med påstand om betaling af licensafgifter, som dette selskab skyldte på grundlag af en aftale om eneudnyttelse af patentet i Italien.
The owner of a patent registered in his name in France brought proceedings before the Tribunale di Milano against an Italian company for the payment of royalties owed by the latter under a contract for the exclusive use of the patent in Italy.
Det italienske selskab gav møde for retten og indvendte, at patentet var ugyldigt, da opfindelsen ikke var ny; sel­skabet nedlagde derfor påstand om, at aftalen om eneudnyttelse erklæredes ugyldig, da genstanden for den var bortfaldet.
The Italian com­pany entered an appearance and raised the objection that the patent was void for lack of novelty; it therefore claimed that the contract for its exclusive use should be declared void as lacking in object.
Endvidere nedlagde det påstand om frifindelse for kravet om betaling af licensafgifter.
It also submitted that the claim for the payment of royalties should be dismissed.
Med hensyn til sagsøgtes påstand om, at det statueredes, at patentet var ugyldigt, erklærede den sig inkompetent i henhold til konventionens arti­kel 16. Den anførte, at da patentet var forskriftsmæssigt deponeret og registreret i Frankrig, var det i henhold til konventionens artikel 16, nr. 4, alene de franske domsto­le, der havde kompetence til at træffe afgørelse om patentets gyldighed som domstole­ne i den stat, hvor deponeringen og registreringen i det foreliggende tilfælde var foreta­get.
With regard to the defendant's application for a declara­tion that the patent was void it held that it had no jurisdiction under Article 16 of the Convention.
Retten fastslog endvidere, at sagsøgte ikke kunne påberåbe sig de italienske proces­retlige regler, denne havde henvist til, om de nationale domstolens kompetence til at træffe afgørelse om præjudicielle spørgsmål, da disse regler udelukkende vedrørte domstolenes nationale kompetence, men ikke deres internationale kompetence.
The court went on to hold that the defendant could not rely on the provisions of Italian procedural law put forward by it regarding the competence of national courts to hear preliminary questions, since those provisions concerned only the internal division of competence between courts and not their jurisdiction from the international point of view.
Kompetence — enekompetence — immaterialrettigheder — sag med påstand om, at et patent erklæredes ugyldigt — anvendeligheden af artikel 16, nr. 4 — sag om krænkel­se af et patent — artikel 16, nr. 4, fandt ikke anvendelse
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Industrial property rights — Action for revoca­tion of a patent — Applicability of Article 16(4) — Patent infringement action — Article 16(4) not applicable
Kompetence — udelukkede nationale kompetenceregler (artikel 3) — kompetenceregel i italiensk ret, hvorefter retten på det sted, hvor forpligtelsen er opstået, har kompeten­cen i patentsager
Jurisdiction — Inapplicable national jurisdiction rules (Art. 3) — In matters involving patents, Italian law providing f or jurisdiction of the court of the place where the obliga­tion arose
Kompetence — specielle kompetenceregler — deliktsværneting (artikel 5, nr. 3) — fo­rebyggende sag med påstand om anerkendelse af, at der ikke forelå en patentkrænkel­se — der var endnu ikke foregået en skadetilføjelse — artikel 5, nr. 3, fandt ikke an­vendelse
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction in matters relating to tort, delict or quasi­delict (Art. 5(3)) — Preventive action for a declaration of non­infringement of a patent — Absence of a previous harmful event — Article 5(3) not applicable
Kompetence — specielle kompetenceregler — flere sagsøgte (artikel 6, nr. 1) — parts­stilling som sagsøgt — forelå ikke, da der hverken var tale om et nødvendigt pro­cesfællesskab eller om, at den pågældende i øvrigt varpart i sagen
Jurisdiction — Special jurisdiction — Plurality of defendants (Art. 6(1)) — Status of defendant — Absent where the party proceeded against is neither a necessary opposing party nor person entitled to intervene
Kompetence — specielle kompetenceregler — modfordring (artikel 6, nr. 3) — forebyg­gende sag med påstand om anerkendelse af at der ikke forelå en patentkrænkelse — den ret, ved hvilken sagen var anlagt, havde ikke kompetence til at påkende en pa­tentkrænkelsessag, som måtte anses for hovedsagen — ingen kompetence med hensyn til modfordringen
Jurisdiction — Special jurisdiction — Counter­claim (Art. 6(3)) — Preventive action for a declaration of non­infringement of a patent — Court seised having no jurisdiction over a patent infringement action which must be regarded as the principal action — Jurisdiction over the counter­claim excluded
Consorzio italiano della componentistica di ricambio per autoveicoli og nogle italien­ske selskaber anlagde ved Tribunale di Roma sag mod Ford Werke, der har hjemsted i Köln, og mod det italienske ministerium for industri, handel og håndværk, Patentdi­rektoratet. De begærede sagen forelagt for De Europæiske Fællesskabers Domstol med henblik på en fortolkning af konventionens artikel 5, nr. 3, og nedlagde i øvrigt på­stand om, a) at det blev fastslået, at karrosserireservedele til en bestemt bilmodel ikke kunne beskyttes efter reglerne om smagsmønstre, b) at det blev fastslået, at de smags­mønstre, Ford havde ansøgt on mønsterbeskyttelse af, ikke kunne beskyttes, og at de meddelte rettigheder (i det følgende: patenter) var ugyldige, c) at forvaltningen blev til­pligtet at afslå ansøgningen om meddelelse af et patent, d) at det blev erklæret retmæssigt at fremstille og sælge de nævnte reservedele, da der ikke forelå krænkelse af et patent eller illoyal konkurrence i forhold til producenten af de biler, hvortil delene blev fremstillet og solgt (forebyggende sag med påstand om anerkendelse af, at der ikke forelå en patentkrænkelse).
The Consorzio italiano della componentistica di ricambio per autoveicoli and some Italian firms brought an action against Ford Werke, whose seat was in Cologne, and against the Italian Minister for Industry, Trade and Craft, Central Patent Office, and requested that the matter be referred to the Court of Justice of the European Com­munities for a ruling on the interpretation of Article 5(3) of the Convention, and then that the following be granted: (a) a declaration that the replacement body panels for a motor vehicle model were not capable of protection as an ornamental designs (modelli ornamentali); (b) a declaration that the ornamental designs which Ford had applied to protect were not capable of protection and that the protection granted (hereafter 'pat­ents') was invalid; (c) an order that the administrative authority refrain from granting a patent; (d) a declaration that the manufacture and sale of the above replacement parts were lawful, there being no patent infringement or unfair competition as against the manufacturer of the motor vehicles whose parts were manufactured and sold (a preven­tive action for a declaration of non­infringement of a patent).
Ford anmodede Corte di cassazione om først at afgøre spørgsmålet om den internatio­nale kompetence. I den herefter afsagte dom fastslog Corte di cassazione, at den ita­lienske ret havde international kompetence, for så vidt angik påstanden om, at paten­terne blev erklæret ugyldige, da patentet var meddelt i Italien (konventionens arti­kel 16, nr. 4).
Ford requested the Corte di cassazione to give a preliminary decision concerning the Italian court's international jurisdiction over the claim.
Den italienske ret havde derimod ikke kompetence, for så vidt angik på­standen om anerkendelse af, at der ikke forelå en krænkelse af patentet.
On the other hand, it held that the Italian court had no jurisdiction over the application for a declaration of non­infringement of the patents.
Corte di cassazione fastslog først, at sagsøgte havde bopæl i udlandet, da et selskabs hjemsted efter italiensk ret (artikel 46 i Codice civile) og efter konventionen (artikel 53) skal ligestilles med fysiske personers bopæl, og Ford har hjemsted i Tyskland.
The Corte di cassazione held, first, that the defendant was domiciled outside Italy, since under Italian law (Article 46 of the Codice civile) and under the Convention a company's seat was to be treated as its domicile and Ford Werke had its seat in Ger­many.
Det var derfor uden betydning, at Ford havde valgt processuel bopæl i Italien hos Società ita­liana brevetti s.p.a., da den valgte processuelle bopæl kun havde betydning for tvister vedrørende de anliggender, bopælen var valgt med henblik på, og da den processuelle bopæl i det foreliggende tilfælde var valgt med henblik på de retshandlinger, som var nødvendige for meddelelsen af patentet, men ikke med henblik på den efterfølgende
It was therefore irrelevant that Ford had established an address for service in Italy at the Società Italiana Brevetti SpA because the address for service was only rele­vant to disputes connected with the matters for which that address had been estab­lished, and because the address for service in the present case related to the legal acts necessary for the grant of a patent, but not to subsequent activities.
(fortsat 2) virksomhed.
(continued 2)
Der forelå ikke et tilknytningsmoment som omhandlet i konventionens artikel 16, nr. 4, da enekompetencen i henhold til denne bestemmelse ifølge Domstolens afgørelse i dommen af 15. november 1983 (sag 288/82, jfr. ovenfor under 1­16.4 — A 1) ikke om­fatter sager, hvor der er tale om retsstridige patentkrænkelser.
The connecting factor in Article 16(4) was missing, because according to the case­law of the European Court of Justice (Case 288/82 Duijnstee ν Goderbauer, supra, 1­16.4 — A 1), the exclusive jurisdiction provided for in that article did not apply to patent in­fringement proceedings.
Artikel 75 i den italienske patentlov fandt ikke anvendelse på en sådan sag om krænkelse af patentet.
Article 75 of the Italian Patent Law did not apply to such a patent infringement action.
Forbuddet i artikel 3, stk. 2, i konventionen måtte også gælde for patentlovens artikel 75, dels fordi de nationale retsregler, som ifølge bestemmelsen ikke kan gøres gældende, kun er eksempler, dels fordi det i patentlovens artikel 75 opstille­de princip ifølge den overensstemmende opfattelse i teori og retspraksis må anses for en anvendelse af det almindelige princip i artikel 4, nr. 2, i Codice di procedura civile — hvorefter retten på det sted, hvor forpligtelsen er opstået, har kompetencen — et princip, som konventionen udtrykkelig har udelukket anvendelsen af.
The restriction in the second paragraph of Article 3 of the Convention also applied to Article 75 of the Patent Law because the list of inapplicable national provisions con­tained in the former simply indicated examples, and the unanimous view of both courts and legal writers was that the rule in Article 75 of the Patent Law applied the general principle in Article 4(2) of the Codice di procedura civile that the court for the place where the obligation arose had jurisdiction, which the Convention had expressly ex­cluded.
Der forelå heller ikke en retsstridig handling (konventionens artikel 5, nr. 3), da for­udsætningen for påstanden om anerkendelsen af, at der ikke forelå en patentkrænkel­se, var en fremtidig begivenhed, hvis indtræden var uvis, men ikke, at der allerede var indtrådt en skadetilføjelse.
Nor, furthermore, was the connecting factor in matters of tort, delict or quasi­delict provided for in Article 5(3) relevant because an application for a preventive declara­tion of non­infringement of a patent presupposed a future uncertain event, and not a harmful event which had already occurred.
Artikel 5, nr. 3, skaber ikke værneting i sådanne sager, og enhver undtagelse fra konventionens almindelige kompetenceregler skal fortolkes snævert. I øvrigt er begrundelsen for bestemmelsen i konventionen den samme som for de tilsvarende bestemmelser i national ret.
Article 5(3) did not grant jurisdiction over proceedings of that type, and any exception from the general rules on jurisdiction in the Convention had to be interpreted narrowly.
Da der var tale om en fortolkning, som uden videre kunne udledes af bestemmelsens ordlyd, var det ikke nødvendigt at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse i medfør af artikel 1, 2 og 3 i Luxembourg­protokollen af 3. juni 1971.
As this interpretation was one which could be derived directly from the wording of the provision, it was not necessary to re­quest a preliminary ruling from the European Court of Justice under Articles 1, 2 and 3 of the Protocol on Interpretation of 3 June 1971.
Den omstændighed, at stævningen vedrørte to sagsøgte, og at påstandene tilsyneladende var rettet mod dem begge, kunne ikke føre til, at man undlod at anvende de bestemmelser i konventionen, som udelukkede den italienske rets internationale kompetence i forhold til Ford, som var den eneste egentli­ge sagsøgte.
The fact that two defendants were named in the application and that the applications were apparently aimed at both of them could not result in those provisions of the Convention excluding the international jurisdiction of the Italian courts over Ford, the only real defendant, not being applied.
Konventionens artikel 6, nr. 3, fandt heller ikke anvendelse.
Article 6(3) of the Convention was also not applicable.
Denne artikel vedrører en modfordring, som udspringer af det samme forhold som hovedfordringen, og bestem­mer, at den ret, sagen om hovedfordringen er indbragt for, også er kompetent til at på­kende modfordringen.
That article concerned the case of a counter­claim which arose from the same facts on which the original claim was based and gave the court in which the original claim is pending jurisdiction over the counter­claim as well.
I den konkrete sag, hvor der var tale om et forebyggende søgs­mål, hvorunder der var nedlagt påstand om anerkendelse af, at der ikke forelå en krænkelse af et patent, var sagsøgeren i formel forstand egentlig stillet på samme måde som en sagsøgt, idet det for hans vedkommende drejede sig om at undgå at blive domfældt under en eventuel sag mod ham for krænkelse af patentet. En (eventuel) pa­
In the present case of a preventive action for a declaration of non­infringement of a patent, the formal plaintiff was actually in the position of a de­fendant: he was concerned to avoid judgment being given against him in a patent in­fringement action which might be commenced against him.
(fortsat 3) tentkrænkelsessag ville altså være sagen om hovedfordringen, mens påstanden om, at patentet skulle erklæres ugyldigt (som grundlag for den forebyggende sag med påstand om anerkendelse af, at der ikke forelå en krænkelse af patentet) ville være modfordrin­gen, som havde til formål at fjerne grundlaget for hovedfordringen.
(continued 3) destroy the basis of the right on which the original claim was founded.
Da den italienske ret ikke havde kompetence i en eventuel sag om krænkelse af patentet, kunne den spe­cielle kompetenceregel i konventionens artikel 6, nr. 3, følgelig ikke bringes i anven­delse.
Consequently, the basis for jurisdiction provided in Article 6(3) did not apply, because in the present case the Italian court had no jurisdiction over a possible patent infringement action.