natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Sag T-17/95 15 Spyridoulia Alexopoulou / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Personalesag
Case T-17/95 15 Spyridoulia Alexopoulou v Commission of the European Communities Staff case
Ved kendelse af 28. april 1992 indgået til Domstolen den 1. juli 1992 har Bundesfinanzhof forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 5, stk. 1, artikel 17, stk. 2, og artikel 20, stk. 2, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF.
By order of 28 April 1992, received at the Court on 1 July 1992, the Bundesfinanzhof referred to the Court for a preliminary ruling three questions on the interpretation of Articles 5(1), 17(2) and 20(2) of the Sixth Council Directive (77/388/EEC).
Dieter Armbrecht ejede som restauratør en bebygget fast ejendom omfattende et pensionat, en restauration og en privatbolig.
Mr Armbrecht, a hotelier, owned a building comprising a guesthouse, a restaurant and premises used as a private dwelling.
I 1981 solgte han ejendommen for 1 150 000 DM »med tillæg af 13% merværdiafgift«.
In 1981, he sold that building for a price of DM 1 150 000 'plus 13% VAT'.
Efter et kontrolbesøg bestemte Finanzamt, at der skulle betales omsætningsafgift af salget af privatboligen.
Following an inspection, the Tax Office imposed turnover tax on the sale of the private dwelling.
Dieter Armbrecht anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse for Finanzgericht Niedersachsen, som fandt, at når en bebygget fast ejendom dels benyttes erhvervsmæssigt, dels til privat beboelse, er der tale om to selvstændige formuegoder i henhold til momslovgivningen.
Mr Armbrecht challenged that decision in proceedings before the Finanzgericht Niedersachsen, which considered that when a building is used partly for business purposes and partly as a private dwelling, it is subdivided into two economically separate items for the purposes of the rules on value added tax.
Da Dieter Armbrecht ikke havde faktureret køberen merværdiafgift af privatboligen, skulle han ifølge Finanzgericht ikke betale afgift af dette salg.
Since Mr Armbrecht had not invoiced the purchaser for VAT on the sale of the private dwelling, the Finanzgericht considered that he was not liable for the tax on that sale.
Finanzamt indgav revisionsanke mod denne afgørelse.
The Tax Office appealed against that ruling.
Ifølge § 4, stk. 9, litra a), i Umsatzsteuergesetz 1980 (den tyske lov om omsætningsafgift, herefter benævnt »UStG«) er de i Grunderwerbsteuergesetz (den tyske lov om afgift ved overdragelse af fast ejendom) omhandlede transaktioner fritaget for omsætningsafgift.
Under Paragraph 4(9)(a) of the Umsatzsteuergetsetz (Law on Turnover Tax) 1980, transactions governed by the Grunderwerbsteuergesetz (Law on Land Transfer Tax) are exempted from turnover tax.
Ifølge §9 i UStG kan afgiftspligtige personer dog behandle disse transaktioner som afgiftspligtige, når de »udføres for en anden erhvervsdrivende til brug for dennes virksomhed«.
However, Paragraph 9 of the Law on Turnover Tax allows taxable persons to treat such transfers as taxable when they are made 'to another trader for the purposes of his business'.
Dieter Armbrecht valgte i henhold til sidstnævnte bestemmelse at lade salget af sin ejendom være afgiftspligtigt.
Under that paragraph, Mr Armbrecht opted for taxation on the sale of his building.
Det første spørgsmål angår problemet, om en afgiftspligtig person, når han sælger et gode, hvoraf han havde valgt at benytte en del til privat
The first question seeks to ascertain whether, where a taxable person sells property part of which he had chosen to reserve for his private use, he acts with respect to the sale of that part as a taxable person within the meaning of Article 2(1) of the Directive.
I sin omsætningsafgiftsangivelse for 1981 behandlede Dieter Armbrecht kun salget af den
In his turnover tax declaration for 1981, Mr Armbrecht regarded only the sale of that part of his building which was used for professional purposes as subject to turnover tax; he treated the DM 157 705 received in respect of the private dwelling as exempt from turnover tax and
Det andet spørgsmål brug, med hensyn til salget af denne del optræder som afgiftspligtig person i den forstand udtrykket er anvendt i direktivets artikel 2, stk. 1.
A taxable person performing a transaction in a private capacity does not act as a taxable person.
Det fremgår af ordlyden af direktivets artikel 2, stk. 1, at en afgiftspligtig person skal optræde »i denne egenskab«, for at en transaktion kan pålægges merværdiafgift.
liable to pay the VAT due or paid on the whole of the property in accordance with Article 17(2) of the Directive, or whether only the part of the property assigned to his business was to be taken into account for the application of that provision.
En afgiftspligtig person, der udfører en privat transaktion, optræder ikke i egenskab af afgiftspligtig person.
A transaction performed by a taxable person in a private capacity is not, therefore, subject to VAT.
Følgelig henhører en transaktion, der udføres af en afgiftspligtig person som privatpersom, ikke under merværdiafgiftens anvendelsesområde.
Article 17(2)(a) of the Directive provides that, in so far as the goods and services are used for the purposes of his taxable transactions, the taxable person shall be entitled to deduct from the tax which he is liable to pay value added tax due or paid in respect of goods or services supplied or to be supplied to him.
Det bestemmes i direktivets artikel 17, stk. 2, litra a), at i det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt for goder, der er eller vil blive leveret ham.
It is only to the extent that an item is used for the purposes of his taxable transactions that a taxable person may deduct from the tax which he is liable to pay the VAT due or to be paid in respect of that item.
Direktivet indeholder i øvrigt ingen bestemmelse, der er til hinder for, at en afgiftspligtig person, der ønsker at bevare en del af et gode i sin private formue, kan udelukke den fra merværdiafgiftssystemet.
This interpretation makes it possible for a taxable person to choose whether or not to integrate into his business, for the purposes of applying the Directive, part of an asset which is given over to his private use.
Det er kun for så vidt som et gode benyttes til afgiftspligtige transaktioner, at en afgiftspligtig person i den afgift, der påhviler ham, kan fradrage den merværdiafgift, der skyldes eller er erlagt for dette gode.
That approach concurs with one of the basic principles of the Directive, namely that a taxable person must bear the burden of VAT only when it relates to goods or services which he uses for private consumption and not for his taxable business activities.
Denne fortolkning giver en afgiftspligtig person mulighed for med henblik på anvendelsen af direktivet at vælge, om han vil lade den del af et gode, som benyttes til privat brug, indgå i sin virksomhed.
It is established that if the taxable person chooses to exclude part of an item of property from his business assets, that part never forms part of those assets. He cannot, therefore, be regarded as using goods forming part of his business assets for the purposes of Articles 5(6) and 6(2)(a) of the Directive.
Dette er i overensstemmelse med et af direktivets grundlæggende principper, hvorefter en afgiftspligtig person kun skal svare merværdiafgift, når afgiften vedrører goder eller tjenesteydelser, som han anvender til sit private forbrug og ikke til sin afgiftspligtige erhvervsvirksomhed.
Consequently, that part, which is not used for providing taxable business services or deliveries, does not fall within the scope of the VAT system and must not be taken into account for the application of Article 17(2)(a) of the Directive.
Denne valgmulighed er heller ikke til hinder for anvendelsen af en anden regel, som Domstolen har fastslået i dom af 11. juli 1991 (sag C-97/90, Lennartz, Sml.
The taxable person must, moreover, throughout his period of ownership of the property in question, demonstrate an intention to retain part of it amongst his private assets.
I, s. 3795), hvorefter investeringsgoder, der både anvendes til erhvervsmæssige og private formål, ikke desto mindre kan behandles som goder, der er bestemt for virksomheden, for hvilke der i princippet fuldt ud kan fradrages merværdiafgift.
In its third question, the national court asks whether the adjustment of the input-tax deduction under Article 20(2) of the Directive may be limited to the part of the property assigned to the business.
Det står fast, at såfremt den afgiftspligtige person vælger at holde en del af et gode uden for sin erhvervsformue, er denne del på intet tidspunkt en del af de goder, der er bestemt for virksomheden.
Since, as is clear from the answer given to the second question, the right to deduct input tax under Article 17(2) of the Directive applies only to the part of the relevant asset assigned to the business, the adjustment of that deduction must also be limited to that part of the asset.
Følgelig kan den afgiftspligtige person ikke anses for at anvende goder, der er bestemt for virksomheden, til privat brug med henblik på direktivets artikel 5, stk. 6, og artikel 6, stk. 2, litra a).
By its second question, the national court seeks to ascertain whether, where a taxable person sells property part of which he had chosen at the time of acquisition not to assign to his business, he was entitled, while he was operating that business, to deduct from the tax which he was
Det følger heraf, at denne del, der ikke anvendes til at foretage erhvervsmæssige afgiftspligtige ydelser eller leveringer, ikke henhører under merværdiafgiftssystemets anvendelsesområde og derfor ikke skal tages i betragtning ved anvendelsen af direktivets artikel 17, stk. 2, litra a).
Where a taxable person sells property part of which he had chosen to reserve for his private use, he does not act with respect to the sale of that part as a taxable person within the meaning of Article 2(1) of the Sixth Council Directive (77/388/EEC) of 17 May 1977 on the harmonization of the laws of the Member States relating to turnover taxes — Common system of value added tax: uniform basis of assessment.
Fordelingen mellem den erhvervsmæssigt benyttede del og den del, der benyttes til privat brug, skal foretages på grundlag af forholdet mellem erhvervsmæssig og privat brug i anskaffelsesåret, og ikke på grundlag af en arealfordeling. Den afgiftspligtige person skal desuden i hele den periode, hvor han er indehaver af det pågældende gode, give udtryk for sin hensigt om at beholde en del heraf i sin private formue.
Where a taxable person sells property part of which he had chosen at the time of acquisition not to assign to his business, only the part of the property assigned to his business is to be taken into account for the application of Article 17(2) of the said directive.
pågældende gode, må berigtigelse af et sådant fradrag ligeledes begrænses til denne del af godet,
The adjustment of the input-tax deduction under Article 20(2) of the said directive must be limited to the part of the property assigned to the business. '
Da den fradragsret, der er fastsat ved direktivets artikel 17, stk. 2 — således som det fremgår af besvarelsen af det andet spørgsmål — kun gælder for den erhvervsmæssigt benyttede del af det
Advocate General Jacobs delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 6 April 1995.
Det hedder i domskonklusionen:
He was of the opinion that the Court should answer as follows:
Når en afgiftspligtig person sælger et gode, hvoraf han havde valgt at benytte en del til privat brug, optræder han ikke med hensyn til salget af denne del som afgiftspligtig person i den forstand udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter —Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag.
Where a taxable person disposes of an asset and, on the acquisition of the asset, elected to exclude a portion of it from his business, he does not act as a taxable person for the purposes of Article 2(1) of the Sixth VAT Directive (77/388/EEC) in respect of the disposal of the private portion.
Når en afgiftspligtig person sælger et gode, hvoraf han på anskaffelsestidspunktet havde valgt ikke at benytte en del til sin virksomhed, skal der i henhold til ovennævnte direktivs artikel 17, stk. 2, kun tages hensyn tilden del af godet, som blev benyttet til hans virksomhed.
In such circumstances only the portion of the asset assigned to the business is used for the purpose of business transactions within the meaning of Article 17(2) of the directive.
Berigtigelse af fradrag i henhold til ovennævnte direktivs artikel 20, stk 2, skal begrænses til den erhvervsmæssigt benyttede del af den faste ejendom.*
In such circumstances any adjustment of the input-tax deduction under Article 20(2) of the directive is limited to the portion of the asset assigned to the business.'
Generaladvokat F.G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenuml den 6. april 1995.
Case C-321/93 José Imbernon Martinez ν Bundesanstalt für Arbeit Freedom of movement for persons
»1) Når en afgiftspligtig person sælger et gode, og når han på tidspunktet for erhvervelsen af dette har valgt at udelukke en del deraf fra sin virksomhed, handler han ikke som afgiftspligtig person efter artikel 2, stk. 1, i det sjette momsdirektiv (77/388/EØF), for så vidt angår salget af den private del.
Preliminary ruling (Social security — Family allowances — Residence on the national territory) (Fifth Chamber)
2) Under disse omstændigheder er det kun den del af godet, som er udtaget til brug for virksomheden, der anvendes i forbindelse med virksomhedens transaktioner i henhold til direktivets artikel 17, stk. 2.
By order of 26 April 1993 received at the Court on 21 June 1993, amended by order of 2 July 1993 received at the Court on 29 July 1993, the
3) Under sådanne omstændigheder er enhver berigtigelse af fraddraget af indgående afgift i henhold til direktivets artikel 20, stk. 2, begrænset til den del af godet, som er udtaget til brug for virksomheden.«
Sozialgericht Nürnberg posed three questions on the interpretation of Article 73 of Council Regulation (EEC) No 1408/71.
Spørgsmålene er blevet rejst under en sag, hvorunder Bundesanstalt fur Arbeit, Kindergeldkasse for perioden fra september til december 1988 har afslået at yde José Imbernon Martínez fuldt tillæg til børnetilskud (Zuschlag zum Kindergeld),
September and December 1988, in addition to the family allowance for dependent children, the supplementary allowance (Zuschlag zum Kindergeld) at the full rate.
Ved kendelse af 26. april 1993, indgået til Domstolen den 21. juni 1993, og som berigtiget ved kendelse af 2. juni 1993, indgået til Domstolen den 29. juli 1993, har Sozialgericht Nürnberg forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 73 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971.
The questions were raised in proceedings concerning the refusal of the Bundesanstalt für Arbeit, Kindergeldkasse (Federal Employment Office, Family Allowance Section) to grant Mr Imbernon Martinez for the period between
Artikel 73 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som affattet ved Rådets forordning (EØF) nr. 3427/89 af 30. oktober 1989 skal fortolkes således, at når ydelsen af et børnetilskud såvel som dettes størrelse i medfør af skattelovgivningen i en medlemsstat, hvortil medlemsstatens sociallovgivning henviser, er betinget af, at barnet har bopæl i denne stat, anses betingeben for opfyldt, når barnet har bopæl i en anden medlemsstat.
Article 73 of CouncU Regulation (EEC) No 1408/71 of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended by Council Regulation (EEC) No 3427/89 of 30 October 1989, is to be interpreted as meaning that where under the tax legislation of a Member State to which that State's social legislation refers entitlement to and the amount of benefitsfor dependent children is linked to their residence in the national territory that condition must be regarded as fulfilled if they reside in the territory of another Member State.
Artikel 73 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som affattet ved Rådets forordning (EØF) nr. 3427/89 af 30. oktober 1989 skal fortolkes således, at når ydelsen af et børnetilskud såvel som dettes størrelse i medfør af skattelovgivningen i en medlemsstat, hvortil medlemsstatens sociallovgivning henviser, er betinget af, at den omhandlede arbejdstagers ægtefælle har bopæl i denne stat, anses betingelsen for opfyldt, når ægtefællen har bopæl i en anden medlemsstat I relation til ydelsen af det omhandlede tilskud og beregningen af dets størrelse skal den samlede skattelovgivning anvendes under den fiktion, at ægtefællen har bopæl i ydermedlemsstaten.*
Article 73 of Regulation No 1408/71 is to be interpreted as meaning that where under the tax legislation of a Member State to which that State's social legislation refers entitlement to and the amount of benefitsfor dependent children is linked to residence in the national territory of the worker's spouse that condition must be regarded as fulfilled where the spouse resides in the territory of another Member State. For the purposes of determining entitlement to and the amount of the benefit all the relevant tax legislation must be applied on the basis that the spouse resides nationally in the Member State providing the benefits.'
Han foreslog følgende besvarelse:
It considers that, in granting an authorization for Unigam, it exercised its discretion properly.
»EØF-traktatens artikel 48 skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter retten til en familieydelse for arbejdstagere, der er statsborgere i en medlemsstat, men har lønnet beskæftigelse og bopæl på en anden medlemsstats område, afhænger af visse skatteretlige betingelser, som kun kan opfyldes, såfremt arbejdstagerens ægtefælle og børn har deres bopæl eller almindelige opholdssted i samme medlemsstat som arbejdstageren.«
By order of 8 November 1993, received at the Court on 15 November 1993, the Divisional Court of the Queen's Bench Division of the High Court of Justice referred to the Court for a preliminary ruling a question on the interpretation of point (8)(a)(ii) of the second paragraph of Article 4 of Council Directive 65/65/EEC, as amended by Council Directive 87/21/EEC, in order to determine the requirements of Community law applicable to the issue of marketing authorizations for medicinal products where the abridged procedure is used.
I Det Forenede Kongerige er Scotia indehaver af en i 1988 udstedt markedsføringstilladelse for produktet »Epogam«, der anvendes til behandling af astmaeksem.
In the United Kingdom, Scotia is the holder of an authorization granted in 1988 in respect of a product named 'Epogam' used in the treatment of atopic eczema.
Virksomheden er endvidere indehaver af to tilladelser fra 1990, nemlig hhv. for gelatinekapsler til børn med produktet »Epogam« og for produktet »Efamast«, som anvendes til behandling af mastalgi.
It also holds two authorizations issued in 1990 for 'Epogam' in paediatric capsules and for a product called 'Efamast', indicated for the relief of mastalgia.
Disse tre tilladelser blev udstedt efter den almindelige tilladelsesprocedure i henhold til direktiv 65/65.
Those three authorizations were granted under the normal procedure provided for by Directive 65/65.
Ved kendelse af 8. november 1993, indgået til Domstolen den 15. november 1993, har High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court, forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen artikel 4, stk. 2, nr. 8, andet afsnit, litra a), nr. ii), i Rådets direktiv 65/65/EØF, som ændret ved Rådets direktiv 87/21/EØF med henblik på at kunne afgøre, hvilke krav der i henhold til fællesskabsretten gælder for udstedelse af tilladelser til markedsføring af farmaceutiske specialiteter i det særlige tilfælde med den forenklede procedure.
In 1992 the MCA granted Norgine an authorization to market in the United Kingdom a medicinal product called 'Unigam', intended to treat the symptoms of atopic eczema and of cyclical and non-cyclical mastalgia. That application was dealt with under the 'abridged' procedure laid down in point (8)(a)(ii) of the second paragraph of Article 4 of Directive 65/65, as amended.
I det tilfælde blev ansøgningen behandlet efter den »forenklede« procedure i henhold til artikel 4, stk. 2, nr. 8, andet afsnit, litra a), nr. ii), i direktiv 65/65 med senere ændringer.
First, it applies to the conclusions of reports drawn up by experts acting in accordance with the legislation in force concerning the feasibility of a test.
Dette spørgsmål er blevet i rejst under en sag mellem Scotia Pharmaceuticals Ltd (herefter benævnt »Scotia«) og Medicines Control Agency (herefter benævnt »MCA«) om udstedelsen af en markedsføringstilladelse til Norgine Ltd (herefter benævnt »Norgine«), som er konkurrent til Scotia, i henhold til den i direktiv 65/65 omhandlede forenklede procedure.
All the parties in the main proceedings are at one in stating that the documents submitted in support of Norgine's application for marketing
forsikret sig om, at den faglitteratur, som er lagt til grund for indgivelse af en ansøgning i henhold til den forenklede procedure, stadig er aktuel.
be provided with a view to obtaining authorization for a proprietary medicinal product which is essentially similar to an authorized product, while ensuring that innovative firms are not placed at a disadvantage'.
I forbindelse med udstedelsen af markedsføringstilladelsen for Unigam mener MCA at have udøvet den beføjelse på rimelig vis.
If, in circumstances such as those in the main proceedings, a discretion were left to national authorities, that objective would be undermined.
Det bemærkes for det andet - hvilket hovedsagens parternes da også har gjort — at den forenklede procedure anvendes undtagelsesvist.
is exceptional. The documents which have to be submitted in order to make use of that procedure are seldom likely to be found in scientific literature.
Det er således usædvanligt, at man i faglitteraturen kan finde den nødvendige dokumentation for at kunne anvende denne procedure.
None the less, that fact cannot justify the competent authorities having a discretion which makes it possible for them to relax the conditions for application of that procedure.
Ikke desto mindre kan denne omstændighed ikke begrunde, at de kompetente myndigheder har en skønsbeføjelse, der gør det muligt for dem at mildne anvendelsesbetingelserne.
Such an interpretation would run counter to the fundamental objective of Directive 65/65, which is to safeguard public health.
En sådan fortolkning ville stride mod hovedformålet med direktiv 65/65, som er beskyttelsen af den offentlige sundhed.
Thirdly, the second recital in the preamble to Directive 87/21 explains that the main aim of the directive is to 'stipulate more precisely the cases in which the results of pharmacological and toxicological tests or clinical trials do not have to