natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Retten bemærker i den forbindelse, at Kommissionen under den skriftlige forhandling og under den mundtlige forhandling har gjort gældende, at det konkurrencespørgsmål, der blev rejst i sagsøgerens klage, kun kunne behandles ved en undersøgelse af, om den nationale franske lovgivning om PMU's lovbestemte monopol var i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, og efter omstændighederne ved en indgriben på grundlag af traktatens artikel 90, og at nævnte undersøgelse derfor måtte prioriteres først, idet dens resultater havde gyldighed for alle tidligere eller fremtidige aftaler mellem væddeløbsselskaberne. Retten finder derfor, at vurderingen på grundlag af traktatens artikel 85 og 86 af den adfærd fra væddeløbsselskabernes og PMU's side, som Ladbroke har rejst kritik af klagen, ikke fuldt ud har kunnet gennemføres uden en forudgående bedømmelse af den nationale lovgivning efter traktatens bestemmelser.
In so far as its complaint was directed against the French Republic, Ladbroke requested the Commission, pursuant to Article 90 of the EEC Treaty, to take a decision under Article 90(3) with a view to bringing to an end the infringement by the French Republic of (a) Articles 3(f), 5, 52, 53, 85, 86 and 90(1) of the EEC Treaty due to the enactment and maintenance of the abovementioned legislation giving statutory backing to the agreements between the sociétés de courses inter se and with the PMU granting the latter exclusive rights to take off-course bets and prohibiting anybody from placing or accepting off-course bets on horseraces organized in France otherwise than through the PMU; (b) Articles 3(f), 52, 53, 59, 62, 85, 86 and 90(1) of the EEC Treaty due to the enactment and maintenance of the abovementioned legislation prohibiting the placing in France of bets on races organized abroad save through authorized companies and/or the PMU; and (c) Articles 90(1), 92 and 93 of the EEC Treaty due to the grant to the PMU of illegal aid, repayment of which should be ordered by a decision of the Commission under Article 90(1) and 90(3).
På baggrund heraf har Ladbroke ved stævning indgivet den 19. oktober 1993 anlagt nærværende sag.
In so far as its complaint was directed against the PMU and its member sociétés, Ladbroke requested the Commission first to find and order the termination of infringements of Article 85(1) of the EEC Treaty arising from agreements or concerted practices on the part of the sociétés de courses authorized in France interse and with the PMU.
Såfremt Kommissionen nemlig fastslår, at den omhandlede nationale lovgivning er i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, vil den omstændighed, at væddeløbsselskaberne og PMU's adfærd er i overensstemmelse med
On 21 December 1992 Ladbroke brought an action before the Court of Justice under Article 175 of the Treaty for failure to act seeking a declaration that the Commission had failed, in breach of the Treaty, to take a decision on the
Kommissionen kan herefter ikke med vedtagelsen af beslutningen om endeligt at afvise sagsøgerens klage i henhold til traktatens artikel 85 og 86 uden forinden at have afsluttet undersøgelsen af, om den nationale franske lovgivning er i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, antages at have opfyldt sin forpligtelse til omhyggeligt at undersøge de faktiske og retlige omstændigheder, som meddeles den af klagere, for dermed at tilgodese det krav om sikkerhed, som en endelig beslutning vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en overtrædelse, skal opfylde.
Ruling on the objection of inadmissibility raised by the Commission in that action, the Court of First Instance held that the Commission was not obliged, following a letter before action under Article 175, to address a decision to a Member State and that, accordingly, it was not open to the applicant to bring an action for failure to act against the Commission on the ground that it had failed to make use of its powers under Article 90(3) of the Treaty.
Omvendt må Kommissionen, såfremt den finder, at den nationale lovgivning ikke er i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, dernæst undersøge, om den omstændighed, at selskaberne og PMU følger bestemmelserne i den mod traktatens bestemmelser stridende nationale lovgivning, kan medføre, at der vedtages foranstaltninger over for dem med henblik på at
With regard to the aspects of Ladbroke's complaint concerning the alleged infringements of Articles 85 and 86 of the Treaty by the French sociétés de courses and the PMU, the Commission by letter of 9 February 1993 informed Ladbroke that it did not envisage granting it a favourable outcome.
Kommissionens beslutning i henhold til skrivelse af 29. juli 1993 om afvisning af sagsøgerens klage af 24. november 1989 (W/33.374) annulleres.
By application lodged on 19 October 1993, Ladbroke brought this action.
Det pålægges Kommissionen at betale sagens omkostninger, bortsetfra intervenientens omkostninger, som denne seh» betaler.*
In particular, the question whether the Commission was bound to assess the compatibility of the French legislation with the Treaty before adopting the contested decision under Articles 85 and 86 of the Treaty must be considered.
»Ansvar udenfor kontraktforhold —formaliteten — antidumping grundforordning nr. 2423/88 — tilsidesættelse — antidumpingforordning nr. 725/89 — ugyldighed — ansvar som følge af generelle retsakter — omsorgsprincippet — retten til kontradiktion — tilstrækkelig kvalificeret krænkelse* (Første Udvidede Afdeling)
In this case, the Commission initiated the procedure for examining the applicant's complaint under Article 90 of the Treaty in order to assess the compatibility of the French legislation with the other Treaty provisions; that procedure is still in progress. Consequently, the
Sagens baggrund
The Court:
Sagens omkostninger blev i henhold til de efter tysk ret gældende regler fastsat til 10 941,40 DM med tillæg af renter 4% p.a. fra sagens anlæg.
Annuls the Commission's decision contained in the letter dated 29 July 1993 rejecting the applicant's complaint of 24 November 1989 (JV/33.374);
Med skrivelse af 30. juni 1992 til Rådet og Kommissionen krævede Nolle erstatning for det tab, som virksomheden anførte at have lidt som følge af vedtagelsen af forordning nr. 725/89, der blev kendt ugyldig.
Orders the Commission to pay the costs of the proceedings with the exception of those of the intervener, which are to be borne by the intervener.'
På denne baggrund anlagde Nolle denne sag ved Domstolen den 22. september 1993.
Case T-167/94 Detlef Nolle ν Council of the European Union Commercial Policy
I overensstemmelse med artikel 1, stk 4, i denne forordning stillede Nolle sikkerhed for det skyldige beløb, stort 52 400 DM. Ved tre afgørelser af 14. april 1989 krævede Hauptzollamt, at Nolle skulle betale et beløb på 51 217,40 DM svarende til den med forordning nr. 725/89 indførte endelige antidumpingtold.
(Action to establish non-contractual liability —Admissibility —Basic antidumping Regulation No 2423/88 —Breach —Anti-dumpingRegulation No 725/89—Invalidity —Liability by reason of legislative measures — Principle of care — Right to a fair hearing — Sufficiently serious breach) (First Chamber, extended composition)
Den nationale ret har forelagt et præjudicielt spørgsmål for Domstolen vedrørende gyldigheden af forordning nr. 725/89.
On 20 March 1989 the Council confirmed the provisional antidumping duty imposed by the Commission and, by Regulation (EEC) No 725/89, of the same date, imposed a definitive duty at a rate identical to that of the provisional duty.
Retten bemærker for det første, at hvad angår Kommissionens påstand om afvisning under henvisning til, at sagsøgeren ikke kunne anlægge denne sag seks måneder efter afvisning af kravet om erstatning af de tab, som sagsøgeren mener at have lidt, følger det af artikel 43 i EØF-statutten for Domstolen, at krav mod Fællesskabet, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold forældes, fem år efter, at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er indtrådt.
The Commission, by way of Regulation (EEC) No 3052/88 of 29 September 1988, imposed a provisional antidumping duty on imports of paint, distemper, varnish and similar brushes originating in the People's Republic of China at an ad valorem rate of 69% on the net price per piece of the products in question.
Domstolen kendte i sin dom af 22. oktober 1991 forordning nr. 725/89 ugyldig med den begrundelse, at normalværdien af de pågældende varer ikke var fastsat på en »hensigtsmæssig og ikke urimelig måde« i den forstand, som fremgår af artikel 2, stk. 5, litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 2423/88.
On 21 November 1988, 8 February 1989 and 14 February 1989, the undertaking Eugen Nolle placed in free circulation within the Community three consignments of cleaning and paint
passivitetssøgsmål inden for de frister, der efter tilfældets art omhandles i traktatens artikel 173 og 175.
The Council and Commission rejected that request by letters of 22 July 1992 and 30 November 1992 respectively.
gjort gældende, at retsmidlerne efter den nationale lovgivning ikke kunne sikre sagsøgeren effektiv beskyttelse af hans rettigheder, tilkommer det ikke Retten—via påkendelse af en erstatningssag — at anfægte den nationale rets eksklusive kompetence og dennes udøvelse i henhold artikel 104, stk. 5, i Domstolens procesreglement, og på den måde ophæve den tilsigtede virkning af denne bestemmelse.
It was against this background that Nolle brought the present action on 22 September 1993 before the Court of Justice.
Da den omstændighed, der ligger til grund for den nærværende sag, indtrådte den 20. marts 1989, nemlig datoen for vedtagelsen af forordning nr. 725/89, dvs. mindre end fem år før anlæggelsen af sagen, kan sagen antages til realitetsbehandling for så vidt angår spørgsmålet om, inden for hvilken frist sagen er anlagt.
brushes, in respect of which the Hauptzollamt Bremen-Freihafen requested payment of the provisional antidumping duty laid down in Regulation No 3052/88. Pursuant to Article 1(4) of that regulation, Nolle lodged a security of DM 52 400, equivalent to the amount owed.
For så vidt angår sagsøgerens påstand om erstatning for tab i form af betalte bankrenter af de beløb, som sagsøgeren hævder at have lånt for at kunne betale den med forordning nr. 725/89 indførte antidumpingtold, skal Retten bemærke, at intet retsmiddel efter den interne lovgivning ville kunne sikre sagsøgeren erstatning for det pågældende tab.
By three notices of 14 April 1989, the Hauptzollamt requested Nolle to pay DM 51 217.40, being an amount equivalent to the definitive antidumping duty imposed by Regulation No 725/89.
Under disse omstændigheder har Retten enekompetence til at træffe afgørelse efter traktatens artikel 178 og 215 i sager om erstatning, hvori der er nedlagt påstand om erstatning for en skade, som kan tillægges Fællesskabet, i det omfang det er Rådet som har udstedt den forordning, der er blevet kendt ugyldig.
Since it took the view that those three notices were unlawful on the ground that the regulation on which they were based had been adopted in breach of higher-ranking Community rules, Nolle first lodged an objection with the Hauptzollamt, which was dismissed, before bringing an action before the Finanzgericht (Finance Court) Bremen in which it sought cancellation of the notices.
Det fremgår af det ovenfor anførte, at sagen skal antages til realitetsbehandling for så vidt angår påstanden om erstatning for det tab, som sagsøgeren hævder at have lidt i form af bankrenter, som sagsøgeren angiveligt har afholdt i anledning af betalingen af den ved forordning nr. 725/89 indførte antidumpingtold, mens den i øvrigt må afvises.
The national court made a reference to the Court of Justice for a preliminary ruling on a question concerning the validity of Regulation No 725/89.
Spørgsmålet om godtgørelse af udgifter, der er et accessorisk spørgsmål under hovedsagen mellem sagsøgeren og Hauptzollamt angående betaling af den antidumpingtold, som indførtes med forordning nr. 725/89, der senere blev kendt ugyldig, henhører under den nationale rets enekompetence, hvorfor denne i mangel af foranstaltninger om harmonisering på fællesskabsniveau på dette område, skal afgøre spørgsmål herom, hvilket denne i øvrigt i den foreliggende sag havde gjort, under anvendelse af de gældende nationale regler.
In its judgment of 22 October 1991, the Court of Justice declared Regulation No 725/89 invalid on the ground that the normal value of the products in question had not been determined in an appropriate and not unreasonable manner for the purposes of Article 2(5)(a) of Council Regulation (EEC) No 2423/88.
Grundlaget for Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold
In accordance with the relevant provisions of German law, those costs were fixed at DM 10 941.40 plus interest at the rate of 4% from the date on which the application had been lodged.
Det bør erindres, at Rådets og Kommissionens retsakter under en procedure med henblik på eventuel vedtagelse af antidumpingforanstaltninger er generelle retsakter, som indebærer et økonomisk-politisk valg og, at ifølge fast praksis ifalder Fællesskabet kun ansvar på grund af sådanne retsakter, når der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private.
The Court of Justice has consistently held that the purpose of Article 43 is merely to postpone the expiration of the period of five years when proceedings instituted or a prior application made within that period start time to run in respect of the periods provided for in Articles 173 or 175, and it is not intended to shorten the five-year limitation period established by that article where, as in the present case, the request for indemnification of damage addressed to the Community institutions has not been followed by an action for annulment or an action for failure to act within the time-limits laid down for that purpose by Articles 173 and 175 of the Treaty.
Ifølge artikel 104, stk. 5, i Domstolens procesreglement tilkommer det under alle omstændigheder den nationale ret at træffe afgørelse om den præjudicielle sags omkostninger.
By letter of 30 June 1992 addressed to the Council and the Commission, Nolle requested compensation for the damage which it claims to have suffered by reason of the adoption of Regulation No 725/89, declared invalid.
I den foreliggende sag drejer det sig om et krav om erstatning af et tab bestående af den andel af sagsomkostningerne, der ikke er blevet godtgjort i henhold til den national rets afgørelse til afslutning af sagen ved den instans efter modtagelsen af Domstolens svar på det præjudicielle spørgsmål, som var blevet forelagt i henhold til traktatens artikel 177. Retten finder derfor, at i det omfang, hvor sagsøgeren ikke har
The damage allegedly suffered consisted, first, in the payment of bank interest totalling DM 50 188.15 on the sums which it had borrowed for the purpose of paying the antidumping duty, following other decisions of the customs authorities against which it had not taken any legal proceedings, and, second, in the costs of
Retten konstaterer, at Domstolen kendte forordning nr. 725/89 ugyldig, fordi Kommissionen havde undladt at tage væsentlige omstændigheder i betragtning ved sin afgørelse af, om det valgte referenceland var passende, og ikke nærmere havde undersøgt sagsøgerens forslag vedrørende valget af Taiwan samt dennes argumenter om det fejlagtige ved valget af Sri Lanka som referenceland.
Turning to the applicant's request for reparation of the damage consisting in the payment of bank interest on the sums which it claims to have borrowed in order to pay the antidumping duty imposed by Regulation No 725/89, the Court notes that, as the applicant pointed out in its application and during the hearing on 18 May 1995, without being challenged on this point by the defendants, no remedy under national law would have enabled it to obtain reparation of the damage in question.
ansvar i den foreliggende sag bør afgøres på grundlag af karakteren af den påståede overtrædelse (tilsidesættelse af procedureregler), og ikke på grundlag af arten af den fællesskabsretsakt, som har ligger til grund for det påståede tab, ikke kan lægges til grund, og at det derfor må undersøges, om de sagsøgte institutioner har begået en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private.
With regard, to the Commission's plea that the action is inadmissible because the sums to which the applicant refers as representing the damage suffered cannot be indemnified under the second paragraph of Article 215 of the Treaty, the Court takes the view that it is necessary to draw a distinction between, on the one hand, the damage resulting to the applicant from payment of legal costs that were not reimbursed in full following the decision of the national court terminating the proceedings before it and, on the other hand, the damage which it incurred by having to pay bank interest on the sums which it claims to have borrowed for the purpose of paying the antidumping duty imposed by Regulation No 725/89.
Spørgsmålet om Fællesskabets ansvar som følge af generelle retsakter
In those circumstances, the Court of First Instance has exclusive jurisdiction in so far as the regulation which is at the origin of the alleged damage and which has been declared invalid emanates from the Council.
På grundlag af disse konstateringer finder Retten, at fællesskabsinstitutionernes adfærd i forbindelse med fastlæggelsen af et referenceland, der blev underkendt af Domstolen i ovennævnte Nölle-dom, idet forordning nr. 725/89 blev kendt ugyldig, kan betragtes som en tilsidesættelse af omsorgsprincippet.
It follows from the foregoing that the action must be declared admissible in so far as it seeks compensation for the damage which the applicant allegedly suffered by reason of the bank interest which it claims to have paid in connection with payment of the antidumping duty imposed by Regulation No 725/89, and that it must be dismissed as inadmissible for the rest.
Retten skal bemærke, at Domstolen i ovennævnte Nölle-dom ikke kendte for ret, at fællesskabsinstitutionerne havde tilsidesat traktatens artikel 190 eller, at den omtvistede forordning ikke var tilstrækkeligt begrundet. Endvidere skal Retten påpege, at selv om man antog, at der kunne udledes en sådan tilsidesættelse af den nævnte dom, kan en utilstrækkelig begrundelse under alle omstændigheder ikke begrunde, at Fællesskabet ifalder ansvar.
The question of the reimbursement of costs, which is an issue ancillary to the main dispute between the applicant and the Hauptzollamt concerning payment of the antidumping duty imposed by Regulation No 725/89, declared invalid, comes within the exclusive jurisdiction of the national court, which, in the absence of relevant harmonizing measures of Community law, must settle such a question, as indeed it has done in this case pursuant to the applicable national law.
Retten skal bemærke, at antidumpingproceduren og de beskyttelsesforanstaltninger, som måtte blive vedtaget i den anledning, alene er rettet mod producenter og udenlandske eksportører eller tredjelande, samt efter omstændighederne forbundne importører, og ikke mod uafhængige importører som sagsøgeren.
It should be borne in mind in this regard that measures of the Council and Commission in connection with a proceeding relating to the possible adoption of antidumping measures constitute legislative action involving choices of economic policy and that, in accordance with settled case-law, Community liability can be incurred by virtue of such measures only if there has been a sufficiently serious breach of a superior rule of law for the protection of individuals.
Retten finder, at der herefter må undersøges, om der i den foreliggende sag er tale om en åbenbar og grov tilsidesættelse af denne regel, idet det er ufornødent at undersøge om omsorgsprincippet udgør en højere retsregel.
In any event, according to Article 104(5) of the Rules of Procedure of the Court of Justice, it is for the national court or tribunal to decide as to the costs of the reference.
Retten konstaterer, at i den foreliggende sag blev antidumpingproceduren ikke indledt over for sagsøgeren, og den kan følgelig ikke lede frem til retsakter med bebyrdende i forhold til sagsøgeren, da der ikke er blevet lagt sagsøgeren noget til last.
The present case concerns a claim for indemnification of damage consisting in the burden of the portion of costs that was not reimbursed in accordance with the decision of the national court terminating the proceedings pending before it, following the preliminary ruling given by the Court of Justice on the matter referred to it by the national court under Article 177 of the Treaty.
Herefter kan den sagsøgende virksomheds anbringende om, at kontradiktionsprincippet er tilsidesat for dets vedkommende, ikke tages til følge.
The Court accordingly takes the view that, in so far as the applicant has not demonstrated that recourse to remedies under national law was not capable of providing it with effective protection of its rights under Community law, it cannot place in question, by way of an action for compensation brought before the Court, the existence and exercise of the exclusive jurisdiction which national courts enjoy in the matter under Article 104(5) of the Rules of Procedure of the Court of Justice and thus deprive that provision of its effectiveness.
Det kan konstateres, at Domstolen ikke udtalte, at valget af Sri Lanka som referenceland i sig selv var fejlagtigt, men at Domstolen blot fastslog, at Kommissionen i lyset af den af
In those circumstances, the Court takes the view that the opinion expressed by the applicant to the effect that Community liability ought in this case to be determined on the basis of the nature of the alleged breach (breach of procedural rules) and not on the basis of the Community measure at the origin of the alleged damage is unfounded and that it is for that reason necessary to consider whether the defendant institutions committed a sufficiently serious breach of a
Det bør i den forbindelse bemærkes, at Kommissionen i lyset af den tvivl, som blev rejst i kraft af sagsøgerens argumenter angående spørgsmålet om, hvorvidt Sri Lanka var et hensigtsmæssigt valg som referenceland, ikke undlod at undersøge, om Taiwan derimod kunne fungere som et passende referenceland; en sådan adfærd ville i en sag som den foreliggende kunne have givet anledning til at konstatere en grov
In the light of those findings, the Court takes the view that the conduct of the Community institutions in determining the reference country, which the Court of Justice, in its judgment in Nolle, penalized by declaring Regulation No 725/89 invalid, may be regarded as having constituted a breach of the principle of care.
Heraf følger, at i det omfang fællesskabsinstitutionerne ikke totalt har tilsidesat deres omsorgspligt og pligt til at følge god forvaltningsskik over for sagsøgeren, men blot har fejlvurderet rækkevidden af deres forpligtelser efter disse principper, kan tilsidesættelsen af omsorgsprincippet i den foreliggende sag ikke betegnes som en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse eller en åbenbar og grov tilsidesættelse i henhold til Domstolens praksis.
The Court of First Instance points out that the Court of Justice, in its judgment in Nolle, did not hold that the Community institutions had breached Article 190 of the Treaty or that the contested regulation was inadequately reasoned. Furthermore, even were it to be supposed that such a breach could be inferred from that judgment, the Court of First Instance points out that in any event, according to the settled caselaw of the Court of Justice and Court of First Instance, an inadequacy in the statement of the reasons on which a measure contained in a regulation is based is not sufficient to render the Community liable.
Det hedder i domskonklusionen:
The alleged breach of the right to a fair hearing
Rådet og Kommissionen frifindes.
The Court also takes the view that the protective nature of the principle thus breached cannot be brought into question in this case.