natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En udeblivelsesdom afsagt af Tribunal de commerce de Bruxelles, hvori fru Guigou var blevet dømt til at betale et bestemt beløb til firmaet Favel, var blevet erklæret eksigibel i Frankrig.
A judgment given in default by the Tribunal de commerce, Brussels, ordering Mrs Guigou to pay to Favel a certain sum of money had been declared enforceable in France.
Fuldbyrdelsespåtegningen var blevet meddelt ved en kendelse, som stad­fæstedes ved dom. Under kassationsappellen gjorde fru Guigou under påberåbelse af Bruxelles­konventionens artikel 27, nr. 1, gældende, at fuldbyrdelsen af den belgiske dom i Frankrig var i modstrid med grundlæggende franske retsprincipper.
In her appeal in cassation against the judgment confirming the enforcement order, Mrs Guigou submitted, in reliance upon Article 27(1) of the Brussels Conven­tion, that enforcement in France of the Belgian judgment would be contrary to French public policy.
Hun anfør­te, at hendes ret til kontradiktion var blevet tilsidesat ved dommen, for så vidt som det dokument, hvorved den var blevet forkyndt, hverken henviste til muligheden for iværksættelse af retsmidler mod dommen eller angav den frist, inden for hvilken sådan­ne retsmidler skulle bringes i anvendelse.
She argued that the judgment infringed her right to a fair hearing inas­much as the writ by which it had been served did not mention the possibility of appeal or the time­limit within which such appeal had to be lodged.
Cour de cassation stadfæstede afgørelsen.
The Cour de cassation dismissed the appeal.
Retten anførte, at den omstændighed, at der manglede en vejledning om eventuel iværksættelse af retsmidler mod dommen og de herfor gældende frister i dokumentet vedrørende forkyndelsen af den udenlandske dom, ikke kunne udgøre en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, da den i arti­kel 27, nr. 2, nævnte er den eneste form for tilsidesættelse af denne ret, der kan komme i betragtning i henhold til Bruxelles­konventionen.
It pointed out that the absence of any mention in the writ by which the foreign judgment was served of the nature and time­limits of any appeal could not amount to an infringement of the right to a fair hearing, since the only infringement of such rights of which account was taken in the Brussels Convention was that set out in Article 27(2).
Den manglende vejledning kunne heller ikke føre til, at anerkendelse af den omhandlede afgørelse måtte anses for at stri­de mod det franske begreb »ordre public international«, specielt i betragtning af arti­kel 16 i Haag­konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål, hvorefter den sagsøgte, der er blevet dømt ved en udeblivelsesdom, under bestemte forudsætnin­ger kan fritages for virkningerne af, at fristen for anvendelse af retsmidler er udløbet.
Furthermore, failure to make such men­tion could not lead to recognition of the decision in question being regarded as con­trary to the French concept of ordre public international either, in view in particular of Article 16 of the Hague Convention of 15 November 1965 on the service abroad of judicial and extrajudicial documents in civil or commercial matters which allowed de­fendants to be granted relief if certain conditions were met.
1­27.1 — Β 14 Hoge Raad, dom af 2. maj 1986, Hupperichs og Wimmers mod Dorthu m.fl.
1­27.1 — Β 14 Hoge Raad, Judgment of 2 May 1986, Hupperichs and Wimmers ν Dorthu and Others
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grundlæggen­de retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten — undtagelseskarakter — yderligere begrænsning som følge af forbuddet mod efterprøvelse af den udenlandske retsafgørelse med hensyn til sagens realitet
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought — Exceptional nature — Additional restriction through the prohibition of a review as to the facts of the foreign decision
Ved domme afsagt af henholdsvis Handelsrechtbank, Verviers, og Hof van beroep, Liège, var kassationsappellanterne (i sagen for Hoge Raad), Hupperichs og Wimmers, i 1974 og 1980 blevet tilpligtet at betale nærmere bestemte beløb for husdyrleverancer til kassationsindstævnte, arvingerne efter Dorthu.
The Tribunal de commerce, Verviers, and the Cour d'appel, Liège, had in 1974 and 1980 ordered the plaintiffs in cassation, who were domiciled in the Netherlands, to pay to the defendant in cassation certain amounts in connection with deliveries of cattle.
Præsidenten for Arrondissementsrecht­bank, Maastricht, havde givet tilladelse til, at de to belgiske domme blev fuldbyrdet i Nederlandene.
The President of the Rechtbank, Maastricht, ruled that the two Belgian judgments were enforceable in the Netherlands.
Hupperichs og Wimmers begærede genoptagelse under henvisning til, at de belgiske retsinstanser havde tilsidesat grundlæggende retsprincipper under sagens behandling, bl.a. med hensyn til en af retten udmeldt sagkyndig og med hensyn til be­visførelsen.
The plaintiffs in cassation appealed and argued that in their conduct of the proceedings the Belgian courts had breached fundamental princi­ples of law (concerning inter alia the status of a court­appointed expert and the evalu­ation of evidence).
På dette grundlag stillede Hupperichs og Wimmers krav om, at fuldbyrdel­se blev nægtet som følge af modstrid med grundlæggende nederlandske retsprincipper.
They claimed that for those reasons an order for enforcement ought not to be issued on the ground that it was contrary to public policy in the Netherlands.
Arrondissementsrechtbank, Maastricht, tog ikke begæringen om genoptagelse til følge.
The Rechtbank, Maastricht, held that the appeal was unfounded.
Hoge Raad kunne således tilslutte sig Arrondissementsrechtbank's afgørelse om, at der ikke forelå en sådan modstrid med grundlæggende nederlandske retsprincipper.
Only in exceptional cases could an order for enforcement be refused on the ground that it was contrary to public policy under Articles 27(1) and 34, and ever­increasing significance had to be
(fortsat 1) indstævnte krævede betaling for, var betalt kontant.
(continued 1) accorded to the 'free movement of judgments' which was one of the objectives of the Convention.
Hertil bemærkede Hoge Raad, at den belgiske retsinstans havde anført en begrundelse for ikke at acceptere et tilbud om bevisførelse på dette punkt, og at der ikke under genoptagelsessagen kunne tages stil­ling til indsigelser mod den anførte begrundelse, da Hupperichs og Wimmers påberåbte sig særlige forhold, som den belgiske retsinstans allerede havde taget stilling til, og som dermed faldt ind under forbuddet mod at efterprøve retsafgørelsen med hensyn til sa­gens realitet.
On the other hand, it had to be held that the Belgian court had given reasons for rejecting the offers of evidence in that regard. The objections raised by the plaintiffs in cassation against those reasons could not be examined within the appeal procedure as they related to particular details already examined by the Belgian court which came under the prohibi­tion of review as to the facts.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesdom — for­skriftsmæssig og rettidig forkyndelse af det indledende processkrift i sagen (artikel 27, nr. 2) — dette krav gælder ikke for senere processkrifter, selv om de indebærer en udvi­delse af påstanden
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — Due service in sufficient time of the document instituting proceedings (Art. 27(2)) — Re­quirement not applicable to subsequent documents which widen the application
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten —fuldbyrdelse af en dom, som var opnået uretmæssigt ved vildledning af den udenlandske ret og af sagsøgte — modstrid med grundlæggende tyske retsprincipper
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought — Enforcement of a judgment obtained through deception of the foreign court and the defendant — Contrary to German pub­lic policy
Kreditor, et personselskab med hjemsted i Italien, havde ved Tribunale di Pisa anlagt sag mod skyldneren, som havde bopæl i Tyskland, med påstand om betaling for levere­de varer.
The creditor, a partnership with its seat in Italy, had brought proceedings before the Tribunale Pisa against the debtor, who was domiciled in Germany, for payment in re­spect of the supply of goods.
Stævningen, som var blevet forkyndt for skyldneren, lød på et beløb på ca. 56 mio. lire.
The writ served on the debtor referred to a sum of approximately LIT 56000000.
Skyldneren kærede afgørelsen til Ober­landesgericht, som stadfæstede den. Oberlandesgericht's afgørelse blev anfægtet ved en »Rechtsbeschwerde«, hvorunder skyldneren gjorde gældende, at der forelå en tilsi­desættelse af konventionens artikel 27, nr. 1 og 2.
Following the failure by the debtor to appear at the
Med henblik på indsigelsen vedrørende konventionens artikel 27, nr. 1, fastslog Bun­desgerichtshof, at skyldneren havde påstået og bevist, at han ikke skyldte kreditor, som han tidligere havde haft forretningsforbindelse med, noget; endvidere havde kreditor efter forkyndelsen af stævningen forklaret skyldneren, at sagen kun var blevet anlagt, for at kreditor over for sin bank kunne fremtræde som mere kreditværdig, og senere endnu en gang meddelt ham, at man aldrig ville lade den dom, som i mellemtiden var afsagt, og som var nødvendig af kreditretlige grunde, fuldbyrde.
Turning to the complaint based on Article 27(1) of the Convention, the Bundesge­richtshof noted that the debtor had claimed and provided evidence that he owed noth­ing to the creditor, with whom he had previously had commercial relations; further­more, the creditor had explained to him following service of the writ that it had brought the action solely in order to be able to appear more credit­worthy to its bankers and had subsequently informed him again that it would never enforce the judgment de­livered in the meantime, which it required by law for credit purposes.
Bundesgerichtshof an­førte, at kæremålsinstansen, idet den havde anset dette anbringende for at være uden betydning, havde undladt at foretage en udtømmende retlig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som — efter hvad Bundesgerichtshof måtte lægge til grund — var rig­tige.
In taking the view that the debtor's submission lacked relevance, the appellate court had failed to carry out a sufficiently exhaustive legal examination of the facts (which had to be as­sumed correct in the appeal on a point of law).
Kæremålsinstansen havde ikke undersøgt, om sådanne faktiske omstændigheder ville bevirke, at det i medfør af artikel 27, nr. 1, var udelukket at anerkende afgørelsen.
That court had not examined whether such facts would exclude recognition of the decision under Article 27(1).
Dette spørgsmål måtte besvares bekræftende. Det ville nemlig stride mod grundlæggen­de retsprincipper i Forbundsrepublikken Tyskland at fuldbyrde en dom, som uret­mæssigt var opnået ved vildledning af den udenlandske ret, efter at sagsøgeren — ved ligeledes at vildlede den i Tyskland bosatte sagsøgte — havde afholdt denne fra at vare­tage sine interesser under sagen, hvor der var blevet fremført søgsmålsgrunde, som var i strid med sandheden, og i forbindelse med dommen.
That question, the Bundesgerichtshof held, ought to be answered in the affirmative, as it would be contrary to public policy in the Federal Republic of Germany to enforce a judgment obtained through deception of the foreign court after the plaintiff had similarly used deceit to dissuade the defendant, who was domiciled in Germany, from putting up a defence against the fallacious application and against the judgment.
Bundesgerichtshof hjemviste sagen til kæremålsinstansen, for at denne efterfølgende kunne træffe den nødvendige afgørelse vedrørende sagens faktum.
The Bundesgerichtshof referred the matter back to the appellate court in order that it might carry out the necessary determination of the facts.
Det fremgik af bevisførelsen, at indehaveren af personselskabet flere gange både før og efter afsigelsen af udeblivelsesdommen havde forklaret skyldneren, at sagen kun blev ført pro forma, og at skyldneren havde betalt alle de af kreditor leverede varer.
(continued 2) brought merely for the sake of appearances and that the debtor had paid in full for the goods supplied by the creditor.
I øvrigt har Bundesgerichtshof i en senere afgørelse (kendelse af 21. marts 1990 — XII ZB 71/89; EuZW 1990, 257; IPRax 1992, 33, kommenteret af Geimer, 5; IPRspr.
In a later decision (order of 21 March 1990 — XII ZB 71/89; EuZW 1990, 257; IPRax 1992, 33, Note: Geimer, 5; IPRspr.
1990, nr. 207; NJW 1990, 2201 ; RIW 1990, 575) fastholdt den praksis vedrørende rækkevid­den af konventionens artikel 27, nr. 2, den fulgte i den ovenfor gengivne afgørelse.
1990, No 207; NJW 1990, 2201 ; RIW 1990, 575) the Bundesgerichtshof confirmed its above case-law on the scope of Article 27(2) of the Convention.
I den pågældende sag havde en italiensk ret i en skilsmissesag tilkendt hustruen, som var sagsøger, et månedligt »bidrag«, selv om sagsøgeren i stævningen, som var forkyndt for den (udeblevne) sagsøgte, kun havde nedlagt påstand om underholdsbidrag til sine børn.
In this later case, an Italian court had awarded the plaintiff wife in di­vorce proceedings a monthly 'divorce payment', although the plaintiff, in the writ served on the defendant (in default), had applied only for maintenance for her chil­dren.
Retten udtalte, at artikel 27, nr. 2, kun sikrer kontradiktion på de vigtigste punk­ter, nemlig forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse af det indledende processkrift i sa­gen.
The Bundesgerichtshof held that Article 27(2) guaranteed the right to be heard only with regard to the central points connected with the due service in sufficient time of the document instituting the proceedings.
For så vidt som kontradiktionsprincippet ikke overholdes under den øvrige del af sagen, kan tilladelse til fuldbyrdelse i det højeste afslås på grundlag af ordre public­for­beholdet i artikel 27, nr. 1. For at denne bestemmelse kunne bringes i anvendelse, skulle den italienske ret have tilsidesat grundlæggende processuelle regler, hvilket der ikke var tale om i denne sag.
In so far as the principle of the right to be heard had not been satisfied in the remainder of the proceedings, the order for enforce­ment could at most be refused pursuant to the public policy proviso under Article 27(1 ).
(fortsat 6) ningen heraf må bedømmes af retten i lyset af kravet om en effektiv beskyttelse af retten til forsvar.
(continued 8) ceedings,although duly effected, was not effected in sufficient time to ensure that the defendant would be in a position to arrange for his defence.
Var dette tilfældet, lægger man nemlig en formodning om, at forkyndelse er sket i god tid, til grund.
The period required under Article 27(2) had not therefore begun to run.
Det tilkommer således denne ret i et tilfælde som det foreliggende at bedømme, i hvilket omfang den adfærd, der lægges sagsøgte til last, kan opveje den omstændighed, at sagsøgeren efter forkyndelsen er blevet bekendt med sagsøgtes nye adresse.
1­27.2 — A 4 Judgment of 3 July 1990 (Sixth Chamber),' Case C­305/88 Isabelle Lancray SA ν Peters und Sickert KG [1990] ECR 1­2725
Domstolen kendte herefter for ret:
(Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: F.G. Jacobs (p. 1­2735)
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesdom — det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt og rettidigt forkyndt — kravene om forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse skal begge være opfyldt — forkyndelse ikke forskriftsmæssig, men dog rettidig — anerkendelse nægtes
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — Docu­ment instituting the proceedings not served in due form and in sufficient time — Con­current nature of conditions of due form and sufficient time — Document served in suf­ficient time but not in due form — Refusal of recognition
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesdom — det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt og rettidigt forkyndt — prøvelse af spørgsmålet om forkyndelsens forskriftsmæssighed ved retten i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten — spørgsmålet om en forkyndelsesmangel kan afhjælpes — be dømmes efter domsstatens lov
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — Docu­ment instituting the proceedings not served in due form and in sufficient time — Re­view of service by the courts of the State in which enforcement is sought — Curing of defective service — To be determined in accordance with the law of the State in which judgment was given
I hovedsagen var det omtvistet, om fuldbyrdelse af en udenlandsk dom skulle nægtes.
The dispute in the national proceedings involved the question whether or not a declara­tion of enforcement of a foreign judgment ought to be refused.
Mellem parterne, et fransk aktieselskab med hjemsted i Neuilly-sur-Seine, Frankrig (rekvirenten), og et tysk kommanditselskab med hjemsted i Essen, Forbundsrepublik- i) Processprog: tysk.
The commercial rela­tions between the parties, a public limited liability company governed by French law and having its registered office at Neuilly­sur­Seine, France, (the creditor), and a limited partnership governed by German law having its registered office in Essen, Federal Republic of Germany, (the debtor), were based on a contract signed in 1983 in respect of which the parties agreed to apply French law and to confer jurisdiction on the Tribunal de commerce, Nanterre. The creditor found itself obliged by reason of a number of difficulties to bring legal proceedings against the debtor.
Den på fransk affattede stævning, hvorefter rekvisitus indkaldtes til at give møde for den franske ret den 18. november 1986, blev af vedkommende franske myndighed fremsendt til præsidenten for Landgericht Essen med anmodning om, at dokumentet blev forkyndt for rekvisitus, og at en erklæring om forkyndelsen blev til bagesendt til den franske myndighed.
(continued 1) commerce, was sent by the competent French authority to the President of the Landgericht Essen, together with a request that it be served on the debtor and that a certificate of service be sent to the French authority.
I erklæringen af 19. august 1986 om forkyndelsen anførte den tyske myndighed, at forkyndelsen af dokumenterne var sket ved aflevering til en sekretær på rekvisiti kontor.
In the certificate of service of 19 August 1986, the competent German authority stated that the document had been served by delivery to a secretary in the debtor's office.
Dokumenterne var ikke ledsaget af en oversættelse til tysk.
No German translation was appended to the document.
Ved en yderligere stævning, der var dateret den 19. september 1986 og udfærdiget på fransk, blev rekvisitus indkaldt til at give møde for Tribunal de commerce, Nanterre, den 16. december 1986. Dette dokument blev fremsendt til rekvisitus ved anbefalet brev.
A further document dated 19 September 1986, drawn up in French and contain ing a summons to appear at a hearing on 16 December 1986, was sent to the debtor by registered post.
På begæring af rekvisitus ophævede Landgericht Essen den 16. oktober 1986 det for bud, som på rekvirentens foranledning var nedlagt af Amtsgericht.
On 16 October 1986, following an application by the debtor, the Landgericht Essen quashed the interim order granted to the creditor by the Amtsgericht.
Rekvisitus gav Tribunal de commerce, Nanterre, meddelelse herom ved skrivelse af 11. november 1986.
By a letter of 11 November 1986, the debtor informed the Tribunal de commerce, Nanterre, of this fact and also claimed that the documents had not been duly served on it because they were not accompanied by a German translation.
I skrivelsen anførte rekvisitus endvidere, at forkyndelserne af indkaldelserne ikke var sket forskriftsmæssigt, da de ikke havde været vedlagt en oversættelse til tysk.
The French court returned that letter, suggesting that the sender submit, if it wished, a document in French.
Retten returnerede skrivelsen med opfordring til at fremsende et dokument på fransk.
The debtor failed to appear at the hearing on 16 December 1986.
Rekvisitus gav ikke møde den 16. december 1986, og Tribunal de commerce gav ved dom af 15. januar 1987 rekvirenten medhold.
By judgment of 15 January 1987, the Tribunal de commerce, Nanterre, upheld the application.
Afgørelsen blev forkyndt for rekvisitus ved aflevering til dennes direktør. På begæring af rekvirenten traf Landgericht Essen herefter afgørelse om, at den af Tribunal de commerce, Nanterre, afsagte dom anerkendtes i Forbundsrepublikken Tyskland, og at dommen på visse punkter kunne tvangsfuldbyrdes.
That judgment was served on the debtor by delivery to its managing partner.
Rekvisitus kærede denne afgørelse til Oberlandesgericht under anbringende af, at rekvirentens begæring ikke burde have været imødekommet, jfr. konventionens arti kel 27, nr. 2.
The debtor appealed against this judgment to the Oberlandesgericht, claiming that under Article 27(2) of the Convention the creditor's application should not have been allowed.
Oberlandesgericht gav rekvisitus medhold heri og afslog begæringen. Den ne afgørelse blev af rekvirenten indbragt for Bundesgerichtshof ved en »Rechtsbeschwerde«. schwerde«.
The Oberlandesgericht allowed the appeal and dismissed the creditor's application.
Retten var imidlertid — ligesom Oberlandesgericht — af den opfattelse, at forkyndelsen ikke var forskriftsmæssig.
However, it also took the view (as did the Oberlandesgericht) that service had not been effected in due form.
Stævningen var nemlig ikke ble vet forkyndt for en adressat, som modtog den frivilligt, men ved aflevering til en sekretær på adressatens kontor, dvs. ved en subsidiær forkyndelsesform (»Ersatzzustellung«). I henhold til de gældende internationale konventioner kunne en sådan forkyndelse imidlertid kun finde sted, hvis det dokument, der skulle forkyndes, var ledsaget af en oversættelse til tysk. Bundesgerichtshof henviste endvidere til, at Oberlandesgericht
The summons had been served not on the addressee but by delivery to a secretary in the addressee's office, that is to say by substituted service.
Kan en retsafgørelse ikke anerkendes, såfremt det indledende processkrift i sa gen ikke er blevet forskriftsmæssigt forkyndt for den udeblevne sagsøgte, men dog er blevet forkyndt for denne i så god tid, at han har kunnet varetage sine in teresser under sagen, jfr. konventionens artikel 27, nr. 2, i den tidligere gælden de affattelse?
(continued 2) fendant in due form, even though it was served in sufficient time to enable him to arrange for his defence?
Såfremt en retsafgørelse ikke kan anerkendes, fordi det indledende processkrift i sagen, selv om det er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, dog ikke er blevet for skriftsmæssigt forkyndt, udelukker konventionens artikel 27, nr. 2, i den tidligere gældende affattelse da også en anerkendelse af retsafgørelsen, når lovgivningen i den stat, hvor anerkendelsen gøres gældende, tillader en afhjælpning af forkyndelsesmangelen ?«
In the event that a judgment given in default of appearance is not recognized be­cause, although the defendant was served with the document instituting the pro­ceedings in sufficient time to enable him to arrange for his defence, the service was not duly effected, does Article 27(2) of the pre­accession version of the Brussels Convention preclude recognition of the judgment even where the laws of the State in which recognition is sought permit the defective service to be cured?'
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 12—31):
In reply to those questions the Court of Justice held as follows (paragraphs 12 to 31 of the decision):
»Spørgsmål 1
'The first question