natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For det andet ville det stride mod direktivets målsætning om en beskyttelse af arbejdstagerne, såfremt direktivet aldrig kunne finde anvendelse, når overdrageren indstiller sin virksomhed på tidspunktet for overdragelsen og derefter træder i likvidation.
Consequently, where a motor vehicle dealership concluded with one undertaking is terminated and a new dealership is awarded to another undertaking pursuing the same activities, the transfer of undertaking is the result of a legal transfer for the purposes of the Directive, as interpreted by the Court.
For det tredje giver overførsel af en virksomhed, bedrift eller del af en bedrift i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1, ikke i sig selv nogen begrundelse for at foretage afskedigelser.
The employee's power to prevent the transfer of his contract or the employment relationship
Det bemærkes dog, at direktivets artikel 4, stk. 2, indeholder bestemmelse om, at såfremt arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet ophæves, fordi overførselen i henhold til artikel 1, stk. 1, medfører en væsentlig ændring af arbejdsvilkårene til skade for arbejdstageren, anses arbejdsgiveren for at være ansvarlig for ophævelsen.
As regards the second part of the question as reformulated above, the Court held in Case 105/84 Foreningen af Arbejdsledere i Danmark ν Danmols Inventar [1985] ECR 2639, paragraph 16, that the protection which the Directive is intended to guarantee is redundant where the
1) Artikel 1, stk 1, i Rådets direktiv 77/187/EØF af 14. februar 1977 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter skal fortolkes således, at direktivets anvendelsesområde omfatter et tilfælde, hvor et selskab, der er indehaver af en ret til at forhandle automobiler i et bestemt område, indstiller sin virksomhed, og forhandlerretten derefter overdrages til et andet selskab, som overtager en del af personalet og drager fordel af en anbefaling overfor kundekredsen, uden at der sker nogen overførsel af aktiver.
Article 1(1) of Council Directive 77/187/EEC of 14 February 1977 on the approximation of the laws of the Member States relating to the safeguarding of employees' rights in the event of transfers of undertakings, businesses or parts of businesses must be interpreted as applying where an undertaking holding a motor vehicle dealership for a particular territory discontinues its activities and the dealership is then transferred to another undertaking which takes on part of the staff and is recommended to customers, without any transfer of assets.
2) Artikel 3, stk 1, i direktiv 77/187 er ikke til hinder for, at en arbejdstager, der er ansat hos overdrageren på overførselstidspunktet, kan rejse indsigelse mod, at hans arbejdskontrakt eller arbejdsforhold overgår til erhververen.
Article 3(1) of Directive 771187 does not preclude an employee employed by the transferor at the date of the transfer of an undertaking from objecting to the transfer to the transferee of the contract of employment or the employment relationship.
Det tilkommer medlemsstaterne at bestemme, hvad der skal ske med arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet med overdrageren i en sådan situation For så vidt arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet ophæves som følge af en ændring i arbejdstagerens aflønning, er medlemsstaterne dog i henhold til direktivets artikel 4, stk 2, forpligtet til at foreskrive, at arbejdsgiveren skal anses for at være ansvarlig for ophævelsen.
In such a case, it is for the Member States to determine what the fate of the contract of employment or employment relationslup with the transferor should be. However, where the contract of employment or the employment relationslup is terminated on account of a change in the level of remuneration awarded to the employee, Article 4(2) of the directive requires the Member States to provide that the employer is tobe regarded as having been responsible f or the termination.'
Han foreslog heri følgende besvarelse:
He proposed that the Court reply as follows:
Artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 77/187/EØF af 14. februar 1977 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter skal fortolkes således, at direktivet kan finde anvendelse, når et selskab, der har besluttet at indstille sin virksomhed og har afskediget størstedelen af sit personale, således at kun 14 personer ud af mere end 60 fortsat er ansat, træffer bestemmelse om, at de 14 personer med opretholdelse af deres erhvervede rettigheder skal arbejde for et selskab, med hvilket det ikke har indgået nogen aftale, men som er indehaver af den forhandlerret, som tidligere tilhørte det ophørende selskab, og dette ikke har overdraget nogen af sine økonomiske aktiver til det andet selskab.
'Article 1(1) of Council Directive 77/187/EEC of 14 February 1977 on the approximation of the laws of the Member States relating to the safeguarding of employees' rights in the event of transfers of undertakings, businesses or parts of businesses must be interpreted as meaning that the directive may be applied if an undertaking which has decided to discontinue its activities dismisses most of its staff and keeps only 14 persons out of a total of over 60 and decides that those 14 persons, while retaining their acquired rights, must work in an undertaking with which the first undertaking has no agreement, but which holds the dealership previously held by the first undertaking, even in circumstances where the first undertaking has not transferred any part of its assets to the second undertaking.
Dette gælder, for så vidt den pågældende virksomhed har bevaret sin identitet.
However, that only applies if the undertaking in question has retained its identity.
Det henhører under den forelæggende retsinstans, på grundlag af de af Domstolen fastlagte kriterier, at afgøre, om dette er tilfældet.
The national court must establish whether that is the case, using the criteria laid down by the Court of Justice.'
Præjudiciel Direkte virkning forbrugerkredit (Sjette Afdeling)
Preliminary ruling (Direct effect of unimplemented consumer credit) (Sixth Chamber)
Ved kendelse af 30. juni 1994 har Juzgado de Primera Instancia n° 10 de Sevilla forelagt et præjudicielt spørgsmål om fortolkningen af EF-traktatens artikel 129 A og af artikel 11 i Rådets direktiv 87/102/EØF.
By order of 30 June 1994, the Juzgado de Primera Instancia No 10 (Court of First Instance No 10), Seville, referred to the Court for a preliminary ruling a question on the interpretation of Article 129a of the EC Treaty and Article 11 of Council Directive 87/102/EEC.
Den nationale ret fastslog imidlertid dels, at direktivets artikel 11, stk. 2, ikke var blevet gennemført i spansk ret, skønt fristen herfor var udløbet, dels, at det med bestemmelsen tilsigtede resultat ikke kan opnås gennem en direktivkonform fortolkning af national ret.
The question was raised in proceedings brought by a finance company, El Corte Inglés (hereinafter 'the finance company'), against Mrs Blázquez Rivero after she suspended payments to the finance company.
Spørgsmålet er blevet rejst under en sag, som finansieringsselskabet El Corte Inglés (herefter finansieringsselskabet) har anlagt mod Cristina Blásquez Rivero, efter at hun havde indstillet sine tilbagebetalinger til finansieringsselskabet.
By its question, the national court essentially seeks to establish whether, in the absence of measures implementing the directive within the prescribed period, a consumer may, in view of Article 129a of the Treaty, base a right of action on the directive itself against a lender who is a private person, on account of inadequacies in the supply of goods or provision of services by the supplier or provider with whom the lender concluded an exclusive agreement with regard to the grant of credit and assert that right before a national court.
Med spørgsmålet ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, om en forbruger, når der ikke inden for de fastlagte frister er truffet foranstaltninger til at gennemføre direktivet, under hensyn til traktatens artikel 129 A og under henvisning til direktivet, kan tage retsmidler i anvendelse over for en privat kreditgiver og for en national ret påberåbe sig mangler ved det løsøre eller de tjenesteydelser, som er blevet leveret af den, med hvem kreditgiveren har indgået en aftale om eneret til at stille kredit til rådighed.
Whether the provisions of the directive relating to the consumer's right of action may be relied on in proceedings between the consumer and a lender
Cristina Blásquez Rivero havde indgået aftale med rejsebureauet Viajes El Corte Inglés SA (herefter rejsebureauet) om en turistrejse, som hun til dels finansierede ved hjælp af kredit opnået i finansieringsselskabet.
Mrs Blázquez Rivero entered into a contract for holiday travel with the travel agency Viajes El Corte Inglés SA (hereinafter 'the travel agency') which she financed in part by a loan obtained from the finance company.
Dette har i medfør af en aftale med rejsebureauet eneret på at yde lån til rejsebureauets kunder.
The finance company had the exclusive right to grant loans to the travel agency's customers under an agreement between the two companies.
Spørgsmålet om, hvorvidt direktivets bestemmelser om forbrugerens retsmidler mod en kreditgiver kan påberåbes
As the Court has consistently held, a directive may not of itself impose obligations on an individual and may therefore not be relied upon as such against such a person.
Som det fremgår af Domstolens faste praksis, kan et direktiv ikke i sig selv skabe forpligtelser for private og kan således ikke som sådan påberåbes over for dem.
Article 129a of the Treaty cannot alter that caselaw, even if only in relation to directives on consumer protection.
Cristina Blásquez Rivero fremkom med adskillige klager over rejsebureauets mangelfulde opfyldelse af sine forpligtelser.
Mrs Blázquez Rivero accused the travel agency of shortcomings in performing its obligations and made several complaints against it.
Da dette ikke førte til noget resultat, ophørte hun med at betale finansieringsselskabet, som derfor anlagde sag ved Juzgado Primera Instancia de Sevilla med påstand om betaling af det skyldige beløb.
When those complaints proved unsuccessful, she ceased to pay instalments on the loan, whereupon the finance company brought proceedings in the Juzgado de Primera Instancia, Seville, for payment of the outstanding balance.
Traktatens artikel 129 A giver ikke anledning til at ændre denne retspraksis, heller ikke i forhold til direktiver om forbrugerbeskyttelse.
Before the national court, Mrs Blázquez Rivero entered the defence against the finance company that the travel contract had not been performed, without drawing any distinction between the finance company and the travel agent in view of the close bond between them.
For den nationale ret gjorde Cristina Blásquez Rivero — uden at sondre mellem finansieringsselskabet og rejsebureauet, fordi disse er nært forbundne - over for finansieringsselskabet gældende, at aftalen om rejsen ikke var blevet opfyldt.
In so far as it merely assigns an objective to the Community and confers powers on it to that end without also laying down any obligation on Member States or individuals, Article 129a cannot justify the possibility of clear, precise and unconditional provisions of directives on consumer protection which have not been transposed into Community law within the prescribed period being directly relied on as between individuals.
Den nationale ret fandt, at direktivets artikel 11, stk. 2, gør det muligt for forbrugeren at anlægge sag mod finansieringsselskabet.
It found, however, that Article 11(2) of the directive had not been transposed into Spanish law even though the period prescribed for implementation had run out at the material time and that the result intended by that provision could not be attained by interpreting national law in conformity with the directive.
skulle kunne påberåbe sig klare, præcise og ubetingede bestemmelser i direktiver om forbrugerbeskyttelse, som ikke er blevet gennemført inden for de fastsatte frister.
^ be possible to identify the content of those rights on the basis of the provisions of the directive.
undladelsen af at gennemføre direktivet, når tre betingelser er opfyldt.
Finally, there must be a causal link between the breach of the State's obligation and the damage suffered
Når der ikke inden for de fastsatte frister er truffet foranstaltninger til at gennemføre Rådets direktiv 87/102/EØF af 22. december 1986 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit, kan forbrugeren ikke med henvisning til direktivet — selv under hensyn til traktatens artikel 129 A — overfor en privat kreditgiver tage retsmidler i anvendelse og for en national ret påberåbe sig mangler ved det løsøre eller de tjenesteydelser, som er blevet leveret af den, med hvem kreditgiveren har indgået en aftale om eneret til at stille kredit til rådighed.
'In the absence of measures implementing Council Directive 87/102/EEC of 22 December 1986 for the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States concerning consumer credit within the prescribed period, a consumer may not, even in view of Article 129a of the EC Treaty, base a right of action on the directive itself against a lender who is a private person, on account of inadequacies in the supply of goods or provision of services by the supplier or provider with whom the lender concluded an exclusive agreement with regard to the grant of credit and assert that right before a national court.'
1) Artikel 11 i Rådets direktiv 87/102/EØF af 22. december 1986 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit har ikke direkte virkning i et tilfælde, hvor en forbruger over for kreditgiver påberåber sig mangler ved tjenesteydelsen fra den leverandør, med hvem kreditgiveren har indgået en aftale om eneret til at yde lån til leverandørens kunder.
Article 11 of Council Directive 87/102/EEC of 22 December 1986 for the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States concerning consumer credit is not directly applicable in a case where a consumer seeks to rely, against a claim by the grantor of credit, on the defects in the service supplied by the supplier with whom the said grantor of credit has concluded an exclusive agreement for granting credit to his customers.
2) EF-traktatens artikel 129 A, som pålægger Fællesskabet at bidrage til virkeliggørelsen af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, kan ikke være hjemmel for at tillægge forbrugerbeskyttelsesdirektiverne direkte virkning mellem private personer.
Article 129a of the EC Treaty, which places the Communities under a duty to contribute to the attainment of a high level of consumer protection, is not capable of affording a basis for the direct applicability of directives on consumer protection.'
Sag C-334/94 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Den Franske Republik Fri bevægelighed for personer
of that nationality is contrary to Article 52 of the Treaty.
Domstolen påpegede dernæst, at det samme gælder traktatens artikel 221, hvorefter medlemsstaterne skal indrømme de øvrige medlemsstaters statsborgere national behandling, for så vidt angår kapitalanbringelser i de i artikel 58 nævnte selskaber.
The Court further stated that such a condition is also contrary to Article 221 of the Treaty, under which Member States must accord nationals of the other Member States the same treatment as their own nationals as regards participation in the capital of companies or firms within the meaning of Article 58.
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 22. december 1994 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Den Franske Republik har undladt at overholde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EF-traktatens artikel 6, 48, 52, 58 og 221 samt artikel 7 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1251/70 og artikel 7 i Rådets direktiv 75/34/EØF ved at opretholde en række bestemmelser i love eller andre administrative forskrifter, der begrænser retten til indregistrering af skibe i det nationale skibsregister og til at føre fransk flag til skibe, som for mere end halvdelens vedkommende ejes af fysiske personer med fransk statsborgerskab, af juridiske personer med hjemsted i Frankrig, eller af juridiske personer, hvis ledelse for en bestemt andels vedkommende skal være franske statsborgere, eller hvis selskabskapital, for så vidt angår anpartsselskaber, kommanditselskaber, interessentselskaber eller selskaber i henhold til civilretten, for mere end halvdelens vedkommende skal være ejet af franskmænd eller for hele kapitalens vedkommende skal være ejet af franske statsborgere, som opfylder særlige betingelser.
— by retaining in force laws, regulations and administrative provisions restricting the right to register a vessel in the national register and to fly the national flag to vessels more than half the shares in which are owned by natural persons of French nationality, legal persons having a seat in France, legal persons a certain proportion of whose directors, administrators or managers must be French nationals or, in the case of a private limited company, limited partnership, or general commercial or non-commercial partnership, more than half of whose capital must be held by French citizens or all of whose capital must be held by French persons who fulfil certain conditions, the French Republic has failed to fulfil its obligations under Articles 6, 48, 52, 58 and 221 of the EC Treaty, Article 7 of Commission Regulation (EEC) No 1251/70, and Article 7 of Council Directive 75/34/EEC, and
Søgsmålets første del
The first branch of the application
Den franske regering har ikke bestridt det traktatbrud, som foreholdes den af Kommissionen.
The French Government does not contest the failure to fulfil its obligations with which it is charged by the Commission.
Domstolen præciserede imidlertid, at en sådan betingelse dog vil ikke være forenelig med de nævnte bestemmelser, hvis den må fortolkes således, at den udelukker registrering i tilfælde af en sekundær etablering, hvor det sted i registreringsstaten, hvorfra skibets drift ledes, handler efter instrukser fra et beslutningscenter i den medlemsstat, hvor den primære etablering har fundet sted.
Finally, in so far as the French legislation requires legal persons owning vessels to have their seats in French territory and thus precludes the registration or management of a ship in the case of a secondary establishment such as an agency, branch or subsidiary, it is contrary to Articles 52 and 58 of the Treaty.
Indledningsvis må situationen for skibe, der anvendes til udøvelse af økonomisk virksomhed, undersøges.
Next, the case of vessels which are not used in the context of an economic activity must be considered.
Herudover er betingelsen om kontrol af kapitalen hos visse juridiske personer, der ejer skibe, i strid med traktatens artikel 221, for så vidt som betingelsen begrænser
Under Community law, every national of a Member State is assured of freedom both to enter another Member State in order to pursue an employed or self-employed activity and to reside there after having pursued such an activity. Access to leisure activities available in that
Franske sagen Kommissionen Republik kapitalanbringelse i sådanne juridiske personer foretaget af statsborgere fra de andre medlemsstater.
delivered contains instructions for disapplyingthe national law in issue.
I denne dom fastslog Domstolen, at Den Franske Republik ved for så vidt angår statsborgere fra andre medlemsstater uforandret at have opretholdt forskriften i artikel 3, stk. 2, i lov om arbejde til søs ikke havde opfyldt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til traktatens artikel 48 og artikel 4 i Rådets forordning nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet.
The registration by such a national of a leisure craft in the host Member State falls within the scope of the Community provisions relating to freedom of movement.
Kommissionen har anført, at et administrativt cirkulære, som blev udstedt efter afsigelsen af denne dom, indeholder instrukser, der skal ophæve anvendelsen af den anfægtede nationale lov.
This branch concerns the failure by the French Republic to comply-with the judgment of 4 April 1974 in Case 167/73 Commission ν France [1974] ECR 359.
Det bemærkes indledningsvis, at en national lovgivnings uoverensstemmelse med traktatens bestemmelser, også hvor disse sidste er umiddelbart anvendelige, ifølge fast praksis kun kan fjernes helt ved bindende interne regler med samme retlige karakter som de regler, de ændrer.
It has consistently been held that the incompatibility of national legislation with provisions of the Treaty, even provisions which are directly applicable, can be finally remedied only by means of national provisions of a binding nature which have the same legal force as those which must be amended.
En simpel administrativ praksis, der efter sin art kan ændres efter forvaltningens forgodtbefindende, og som ikke er bragt til offentlighedens kundskab på passende måde, anses ikke for at udgøre en gyldig gennemførelse af traktatens bestemmelser.
Mere administrative practices, which by their nature are alterable at will by the authorities and are not given the appropriate publicity, cannot be regarded as constituting the proper fulfilment of obligations under the Treaty.
Det følger heraf, at en sådan statsborgers indregistrering i værtslandet af et fritidsfartøj henhører under bestemmelserne i fællesskabsretten vedrørende den fri bevægelighed.
Furthermore, even though Article 171 does not specify the period within which a judgment must be complied with, the importance of immediate and uniform application of Community law requires that the process of compliance must be initiated at once and must be completed as soon as possible.
Det skal herefter fremhæves, at selv om traktatens artikel 171 ikke fastsætter en frist for dommens opfyldelse, er det uomtvisteligt, at foranstaltninger til opfyldelse af en dom skal iværksættes med øjeblikkelig virkning og gennemføres hurtigst muligt.
In that judgment, the Court held that by maintaining unamended the provisions of Article 3(2) of the Maritime Labour Code as regards nationals of other Member States, the French Republic had failed to fulfil its obligations under Article 48 of the EEC Treaty and Article 4 of Regulation (EEC) No 1612/68 of the Council of 15 October 1968 on freedom of movement for workers within the Community.
Denne del angår Den Franske Republiks manglende opfyldelse af dom af 4. april 1974,
The Commission states that an administrative circular issued after the above judgment was