natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: a) Foreligger der sager vedrørende 'driften' af et agentur eller en lignende virksomhed, i henhold til fuldbyrdelseskonventionens artikel 5, nr. 5, dersom agenturet eller den lignende virksomhed efter fuldmagt fra den bedrift, som agenturet eller den lignende virksomhed er mellemmand for, ligeledes engagerer en tredjemand som mellemmand for bedriften, mod provision modtager dokumenterne for de af tredjemanden formidlede kontrakter og videre sender dem til bedriften, samt vejleder og rådgiver tredjemanden og dersom der på grundlag af den pågældende tredjemands virksomhed som mellemmand opstår tvister mellem bedriften og denne om hans provision og kompensation for goodwill?
(a) Is there a dispute 'arising out of the operations' of an agency or other es tablishment within the meaning of Article 5(5) of the Convention if the agency or other establishment, acting under the authority of the undertaking in respect of which it operates as commercial agent, appoints a third person as an additional commercial agent for the undertaking, accepts against pay ment of a commission the documents relating to transactions negotiated by the third person and transmits them to the undertaking, and instructs and su pervises the third person and if a dispute arises out of the activities ofthat third person in his capacity as a commercial agent between the undertaking and himself concerning his en titlement to commission and payment by way of adjustment on termination of the agency agreement?
b) Såfremt spørgsmål 2, litra a) besvares benægtende: Omfatter begrebet 'sager vedrørende driften af... et agentur eller en lignende virksomhed', jfr. fuldbyrdelseskonventionens artikel 5, nr. 5, tvister mellem bedriften og agenturet eller den lignende virksomhed om disses provision og kompensation for goodwill?«
Does a dispute between the undertaking and the agency or other establish ment concerning the latter's entitlement to commission and payment by way of adjustment on termination of the agency agreement fall within the concept
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 8—14):
The Court of Justice replied to those questions as follows (paragraphs 8 to 14 of the decision):
»Første spørgsmål
"First question
8 I det spørgsmål spørges det i det væsentlige, om en mellemmand (Vermittlungsvertreter), jfr. Handelsgesetzbuch, artiklerne 84 ff., må antages at være et 'agentur' eller en 'lignende virksomhed' efter betydningen i konventionens artikel 5, nr. 5.
8 The first question asks in substance whether a commercial agent [Handelsvertre­ter] who is a business negotiator [Vermittlungsvertreter] within the meaning of Article 84 et seq. of the German Commercial Code is to be considered as an 'agency' or 'other establishment' within the meaning of Article 5 (5) of the Convention.
9 Som den nationale ret med føje har bemærket, fastslog Domstolen i dommen af 6. oktober 1976 (De Bloos, sag 14/76, Sml., s. 1497)'), at et af de væsentligste kende tegn for en filial eller et agentur er, at virksomheden er underkastet hovedvirksomhedens ledelse og kontrol.
9 As the national court correctly observes, the Court stated in its judgment of 6 October 1976 (Case 14/76 De Bloos ν Bouyer [1976] ECR 1497)' that one of the es­sential characteristics of the concept of a branch or agency is the fact of being subject of the direction and control of the parent body.
io I den pågældende dom havde Domstolen ikke lejlighed til at præcisere, hvilke faktorer der i givet fald kunne være afgørende for det spørgsmål, om en virksomhed eller et firma var undergivet hovedvirksomhedens ledelse eller kontrol, da hovedsagen angik retsforholdet mellem et firma og dennes eneforhandler, og da den nationale ret havde fastslået, at eneforhandleren ikke var undergivet leverandørens kon trol eller ledelse.
io The Court did not have occasion in that decision to identify the factors enabling it to be determined whether or not an undertaking or other business concern is sub­ject to the direction and control of a parent body, because the main dispute con­cerned the relationship between the grantor and the grantee of an exclusive sales con­cession, and the national court had stated that the grantee was not subject to either the direction or the control of the grantor.
n Edvidere fastslog Domstolen i dommen af 22. november 1978 (Somafer, 33/78, Sml., s. 2183)2), at 'begrebet filial, agentur eller en lignende virksomhed forudsætter, at der foreligger et centrum for erhvervsudøvelsen, som udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for hovedvirksomheden, med en ledelse og materielt udstyret således, at det kan forhandle med tredjemand, således at denne, skønt han ved, at der eventuelt opstår en retlig forbindelse med den i udlandet hjemmehørende ho vedvirksomhed, ikke behøver at henvende sig direkte til denne, men kan indgå aftaler på det centrum for erhvervsudøvelsen, som repræsentantionen udgør'.
n Furthermore, in its judgment of 22 November 1978 (Case 33/78 Somafer [1978] ECR 2183),: the Court stated that 'the concept of a branch, agency or other establish­ ment implies a place of business which has the appearance of permanency, such as the extension of a parent body, has a management and is materially equipped to ne­gotiate business with third parties so that the latter, although knowing that there will if necessary be a legal link with the parent body, the head office of which is abroad, do not have to deal directly with such parent body but may transact business at the place of business constituting the extension'.
12 Det følger af disse to domme, navnlig af det kriterium, hvorefter en 'filial, [et] agentur eller en lignende virksomhed', jfr. artikel 5, nr. 5, i tredjemands øjne uden større besvær skal kunne anses for en del af hovedvirksomhedens repræsentation, at det bånd, der består i den fra denne virksomhed udøvede ledelse og kontrol, ikke er tilvejebragt, når hovedvirksomhedens repræsentant 'i det væsentlige frit [kan] indrette sin virksomhed og sin arbejdstid' (Handelsgesetzbuch, §84, stk. 1, in fine), uden at hovedvirksomheden kan give ham anvisninger i så henseende, når han ikke samtidig lovligt kan repræsentere flere firmaer, der konkurrerer på området for pro duktion og salg af identiske eller lignende produkter, og når han ikke effektivt har del i afviklingen og udførelsen af forretningerne, men i det væsentlige begrænser sig til at videresende ordrer til det firma, han repræsenterer. Disse tre forhold udelukker, at et firma med de pågældende kendetegn kan bedømmes som et centrum for erhvervsudøvelsen, som udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for hovedvirksomheden. virksomheden.
12 From the grounds given in those two judgments, and especially from the rule that a 'branch, agency or other establishment' within the meaning of Article 5(5) must appear to third parties as an easily discernible extension of the parent body, it is clear that the dependency on the direction and control ofthat parent body is not established when the representative of the parent body is 'basically free to organize his own work and hours of work' (Article 84( 1 ), last sentence, of the German Com­mercial Code) without being subject to instructions from the parent body in that re­gard; when he is free to represent at the same time several rival firms producing or marketing identical or similar products and, lastly, when he does not effectively par­ticipate in the completion and execution of transactions but is restricted in principle
Jfr. ovenfor under 1-5.1.1 —Al.
1 — See 1-5.1.1 — A 1, supra.
Jfr. ovenfor under 1-5.5 — A 1.
2 — See 1-5.5 — A 1, supra.
(fortsat 3)
(continued 3) to transmitting orders to the undertaking he represents.
13 Første spørgsmål vil derfor være at besvare således, at såfremt en handelsagent (mellemmand) er selvstændig i den forstand, at han i medfør af sin retlige status i det væsentlige frit kan indrette sin virksomhed og sin arbejdstid i forhold til et selskab, han repræsenterer, såfremt dette selskab ikke kan forbyde, at han samtidig repræsenterer flere konkurrende selskaber inden for samme produktions- eller han delssektor, og såfremt han desuden blot videresender ordrer til hovedvirksomheden uden at have del i ordrernes afvikling eller opfyldelse, foreligger der ikke kendetegnene for en filial, et agentur eller en lignende virksomhed, jfr. konventionens arti kel 5, nr. 5.
13 The reply to the first question must therefore be that an independent commercial agent who merely negotiates business [Handelsvertreter (Vermittlungsvertreter)], in asmuch as his legal status leaves him basically free to arrange his own work and de cide what proportion of his time to devote to the interests of the undertaking which he agrees to represent and whom that undertaking may not prevent from represent ing at the same time several firms competing in the same manufacturing or market ing sector, and who, moreover, merely transmits orders to the parent undertaking without being involved in either their terms or their execution, does not have the character of a branch, agency or other establishment within the meaning of Article 5 (5) of the Convention.
Andet spørgsmål
Second question
14 Da det andet spørgsmål kun er blevet stillet for det tilfælde, at der svares bekræftende på det første, skal det ikke besvares.«
14 The second question is asked only if the reply to the first question should be in the affirmative. A reply to it is therefore not required."
(Jf. også 1­5.3 ­ B6; 1­17.1.1 ­ B4, 12, 19; 1­17.1.2 ­ B6)
(See also 1­5.3 ­
Kompetence — specielle kompetenceregler — flere sagsøgte — kompetence for retten på det sted, hvor en af de sagsøgte har bopæl (artikel 6, nr. 1)
Jurisdiction — Special jurisdiction — Plurality of defendants — Jurisdiction of the court for the place where one of the defendants is domiciled (Article 6 (1))
Sagsøgte 1 og 2, som havde bopæl i Frankrig, var personligt hæftende interessenter i sagsøgte 3, et interessentskab med hjemsted i Forbundsrepublikken, som var blevet stif­tet med henblik på udnyttelse af sagsøgte l's industrielle ejendomsrettigheder.
The first and second defendants, who were domiciled in France, were personally liable partners of the third defendant, a partnership based in the Federal Republic of Ger­many, which was formed for the purpose of exploiting the first defendant's industrial property rights.
Sagsøge­ren var leder af et patentbureau, som under sagen krævede gebyrer og godtgørelse af om­kostninger, som var opstået i forbindelse med sagsøgte l's enerettigheder.
The plaintiff, a patent agent, claimed payment of his fees and reim­bursement of expenses incurred in connexion with the said rights of the first defendant.
Sagsøgte 1 og 2 kunne i henhold til konventionens artikel 6, nr. 1, sammen med sagsøgte 3 sagsøges under én sag på sagsøgte 3's hjemsted, uden at der forelå et nødvendigt procesfællesskab mellem parterne.
The first and second defendants could be sued under Articleó (I) of the Conven­tion jointly with the third defendant at its seat even though the relationship between them did not make it mandatory to sue all of them jointly.
Sagsøgte 1 og 2 var ikke alene personligt hæftende interessenter i sagsøgte 3, men interessentskabet udnyttede også sagsøgte l's enerettigheder, og gebyrerne og omkostningerne vedrørte rettighedernes opståen og opretholdelse.
The first and second defendants were not only personally liable partners of the third defendant, but in addition the latter exploited the industrial property rights of the first defendant and it was in connexion with the estab­lishment and upholding of those rights that the fees and expenses were incurred.
Yderligere havde sagsøgte 1 ikke alene haft kontakt med sagsøgeren, men også betalt denne gennem interessentskabet.
More­over, the first defendant had not only been in contact with the plaintiff through the part­nership, but had also made payment to him.
Kompetence — specielle kompetenceregler — flere sagsøgte — kompetence for retten på det sted, h vor en af de sagsøgte har bopæl (artikel 6, nr. 1) — en eller flere sagsøgtes senere udtræden — værnetinget består fortsat
Jurisdiction — Special jurisdiction — Plurality of defendants — Jurisdiction of the court for lhe place where one of lhe defendants is domiciled (Anide 6 (In — Action against some defendants later dropped — Jurisdiction continues
For retten i første instans havde arvingerne efter Colombo på grund af dennes død ved en hotelbrand i Nederlandene påstået både det italienske selskab Philips, der var afdødes arbejdsgiver, og det nederlandske selskab Selene, som havde drevet hotellet, dømt til in solidum at betale skadeserstatning.
In the court of first instance the heirs of a Mr Colombo had brought an action for damages in respect of the death of their relative in an hotel fire in the Netherlands, joining as co-defendants an Italian company.
Corte di cassazione udtalte, at der i det foreliggende tilfælde var tale om flere sagsøgte, jf. konventionens artikel 6, nr. 1.
Philips, the deceased's employer, and a company incorporated in the Netherlands. Selene, which had managed the hotel.
1­6 — Β 3 Cour d'appel de Paris, dom af 19. januar 1978, Sté Leybold­Heraeus et Sté Leybold­Heraeus Sogev SI mod Seima Tysk oversættelse i: RIW/AWD­Recht der internationalen Wirtschaft 1978, s. 271
The Corte di Cassazione found that in this case there were a number of defendants within the meaning of Article 6(1) of the Convention.
Kompetence — specielle kompetenceregler — flere sagsøgte — retten på et fransk selskabs hjemsted savnede kompetence i et søgsmål mod dettes mandant, der havde hjemsted i USA
Jurisdiction — Special jurisdiction — Action on a guarantee (Article 6(2)) — Meaning — Performance of an indemnity obligation — Relationship between Article 2 and Article 6 (2)
Et selskab med hjemsted i Belgien havde foretaget reparationer af radiomateriel, som et selskab med hjemsted i Paris havde bestilt hos et selskab i staten New York til det bel­giske militær. Det belgiske selskab anlagde sag mod det franske og det amerikanske sel­skab med påstand om betaling for reparationerne ved Tribunal de commerce de Paris.
In proceedings between the Voedselvoorzienings In­ en Verkoopbureau, on the one hand, and De Jong Verenigde and DOMO­BEDUM, on the other, the defendants, pur­chasers of intervention butter, were granted leave by the Arrondissementsrechtbank to claim an indemnity against a German company and its personally liable partner.
I to på hinanden følgende domme frifandt retten for det første for det belgiske selskabs krav mod det franske selskab med den begrundelse, at det optrådte som mandatar for det amerikanske selskab, og erklærede for det andet på embeds vegne, at den i medfør af artikel 93 i den franske Nouveau Code de procédure civile savnede kompetence til at træffe afgørelse i sagen mod det amerikanske selskab, som ikke havde givet møde. I hen­hold til denne bestemmelse kan retten bl.a. på embeds vegne erklære, at den savner sted­lig kompetence, når sagsøgte ikke giver møde.
That claim was based on the assertion that the German undertaking, Sahne Heinrich KG, had bought the consignments of butter in issue from De Jong Verenigde and had agreed to indemnify the latter against any amounts it should be obliged to pay the Bureau in the main proceedings.
Cour d'appel udtalte, at artikel 6, nr. 1 — som, hvis der er flere sagsøgte, gør det muligt at sagsøge en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, ved retten i en anden kontraherende stat, hvor en af dem har bopæl — ikke fandt anvendelse, allerede fordi det franske selskab, mens det var part i sagen, var blevet sagsøgt ved retten på sit hjemsted, og det amerikanske selskab ikke havde hjemsted på en kontraherende stats område.
The defendants argued that the Rechtbank had no jurisdiction, on the ground that the effect of the Convention's general jurisdiction rule, under which a person domiciled in a Contracting State must be sued in the courts ofthat State, was that the exception made for actions on guarantees (in the Dutch text "vrijwaring") in Article 6 (2) was not appli­cable in this case.
Dette måtte gælde så meget mere, efter at det franske selskab ikke længere var part i sagen, og den eneste sagsøgte var et selskab med hjemsted i USA.
In this regard, the defendants argued that they were not bound under their contract to guarantee performance of the obligation whose performance was sought by the Bureau in the main proceedings; nor were they bound by any statutory guarantee in favour of De Jong Verenigde.
Retten gav sagsøgeren medhold i søgsmålet, og denne afgørelse blev stadfæstet af appelretten.
In the main proceedings judgments were given by the Rechtbank, the Gerechtshof, Amsterdam, and the Hoge Raad der Nederlanden.
Den omstændighed, at det i den tyske sagsøgtes almindelige forretningsbetingelser var bestemt, at sag skulle anlægges ved Landgericht Düsseldorf, var ikke til hinder herfor. Disse forretningsbetingelser var ikke bekræftet af sagsøgeren, og derfor forelå der ikke en værnetingsaftale i henhold til konventionens ar­tikel 17.
By judgment of 13 January 1984 the Hoge Raad referred a question on the interpretation of Regulation (EEC) No 232/75 of 30 January 1975 on the sale of butter at reduced prices for use in the manufacture of pas­try products and ice-cream to the Court of Justice for a preliminary ruling; the Court of Justice gave its ruling on 3 July 1985 (Case 20/84).
Kompetence — specielle kompetenceregler — sag anlagt mod tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse (artikel 6, nr. 2) — begreb — opfyldelse af den forpligtelse til friholdelse — forholdet mellem artikel 2 og artikel 6, nr. 2
Llambes SA claimed title to the goods, supplied by it to the Belgian firm, and therefore brought proceedings — before the court for the place in the Nether­lands where the goods had been seized — for the return of the goods and for judicial con­firmation (vanwaardeverklaring) of their seizure.
I en sag mellem Voedselvoorzienings In­ en Verkoopbureau (VIB) og firmaerne De Jong Verenigde og DOMO­BEDUM anlagde de sagsøgte, som var købere af interventions­smør, med Rechtbank's tilladelse sag mod et tysk selskab samt en personligt hæftende deltager i dette selskab med påstand om, at disse tredjemænd skulle friholde dem for en forpligtelse.
The Rechtbank held that it had no jurisdiction to hear the claim against the receiver of the Belgian firm ; the Convention, it said, was not applicable since the plaintiff was not established in the territory of the EEC.
Denne sidstnævnte påstand støttedes på, at den tyske virksomhed, Sahne Heinrich KG, havde købt de omtvistede partier smør af De Jong Verenigde og havde forpligtet sig at friholde dette selskab, for så vidt som det måtte blive tilpligtet at betale sikkerhedsstillelsen til sagsøgeren i hovedsagen, VIB.
With regard to the discontinuance of the pro­ceedings against Van Gend en Loos, the Rechtbank went on to hold that it would not be correct to remove the receiver, now the sole defendant, "from the jurisdiction of the court which would be competent in his case".
De gjorde endvidere gældende, at der ikke i henhold til aftalen var nogen friholdelsespligt, som gik ud på, at de skulle opfylde den forpligtelse, VIB havde krævet opfyldt under hovedsagen; ligeså lidt var de i henhold til loven forpligtet til at friholde De Jong Verenigde.
Llambes, whose seat was in Barcelona, could therefore, in bringing its action before the court for the domicile of one of the defendants, rely on the rules on jurisdiction laid down in the Convention, in particular Article 6(1).
Efter Rechtbank's opfattelse måtte begrebet »som tredjemand i sager om opfyldelse af en forpligtelse« i konventionens artikel 6 som fællesskabsretligt begreb ikke fortolkes så vidt som det tilsvarende begreb i artiklerne 68 ff i Wetboek van Burgerlijke Rechts­vordering.
It could not therefore be as­sumed that the claim against the receiver should be regarded as the "main claim" and that there was therefore no claim against "a number of defendants", that the dispute could therefore only be brought before the competent Belgian court.
Rechtbank anførte, at hvis man tager hensyn til den i artikel 6 nævnte sagsøgtes interesse i i princippet at kunne føre sagen for den ret, der er anvist ham i artikel 2, kan han kun sagsøges »som tredjemand i sager om opfyldelse af en forpligtelse«, når denne sag støt­tes på, at han over for den, der har anlagt sagen mod ham ved den ret, der behandler ho­vedsagen, er forpligtet til at hæfte for følgerne af en dom i hovedsagen, der giver nævnte sagsøger medhold.
Finally, the Gerechtshof pointed out that Article 24 of the Convention could not have the result in this case that the court which had jurisdiction in matters relating to the seiz­ure was not competent to hear the main action, since that provision concerned provision­al and protective measures taken by a court in a country other than the country whose courts had jurisdiction to hear the main action.
En sådan forpligtelse må enten følge af aftalen mellem parterne eller af en retsforskrift. Der sås ikke at forligge en sådan retsforskrift, fordi det ikke var sik­kert, at der bestod en kontraktlig forpligtelse.
In this case the court competent to make the interlocutory order for the seizure of the goods was indeed the court which had juris­diction over the main proceedings.
Retten opfordrede derefter den part, der havde nedlagt påstanden om friholdelse, til at fremlægge beviser herfor under sagen.
In the view of the Gerechtshof there was no reason to make a reference to the Court of Justice of the European Communities on the jurisdictional point at issue.
Det spanske selskab Llambes S.A. udvirkede en foreløbig retsafgørelse til sikring af selskabets krav på udlevering af varer og beslaglæggelse af disse (revindicatoir beslag) ; varerne befandt sig på et lager tilhørende transportvirksomheden Van Gend en Loos, hvor de var oplagret for Briza N.V., der havde hjemsted i Belgien.
Piccioli, an Italian merchant, brought a debt action against Impag BV before the Recht­bank, Groningen, the court for the place in which the defendant had its seat.
Llambes S.A. gjorde krav på ejendomsretten til disse varer, der af selskabet var leveret til det belgiske firma, og'anlagde derfor sag ved den nederlandske ret i den retskreds, hvor varerne var blevet beslaglagt, med påstand om udlevering af varerne samt om opretholdelse af beslaglæg­gelsen (vanwaardeverklaring).
The defend­ant then attached a debt owed by it to the plaintiff by way of a conservatoir vreemdelin­¡ > enbeslag( protective attachment of assets owned by a person not resident in the Nether­lands); the attachment was intended to secure a claim by it against the plaintiff.
Sagen var anlagt mod Van Gend en Loos og mod det bel­giske selskabs konkursbo.
The de­fendant raised that claim as a counterclaim in the action brought against it by the plain­tiff.
Rechtbank erklærede sig for inkompetent til at træffe afgørelse om kravet mod det bel­giske firmas konkursbo; konventionen fandt ikke anvendelse, fordi sagsøgeren ikke havde hjemsted på De europæiske Fællesskabers område.
As part of its counterclaim the defendant sought the judicial confirmation (vanwaar­deverklaring) of the attachment order.
Ifølge det af Gerechtshof anførte udvides hovedreglen om kompetencen i artikel 2, stk. 1, i EØF­konventionen af artikel 6 stk. 1, såfremt »der er flere sagsøgte«.
The plaintiff thereupon made an interlocutory ap­plication to the president of the Rechtbank, Groningen, for the cancellation of the order.
Dette gælder så meget desto mere, som et af konventionens formål er at be­skytte den sagsøgte. Firmaet Llambes, der havde hjemsted i Barcelona, kunne derfor ved anlæggelsen af sit søgsmål ved den ret, hvor en af de sagsøgte havde bopæl, støtte sig på konventionens kompetenceregler, især på artikel 6, stk. 1.
Upon the dismissal of its application the plaintiff appealed on the ground inter alia that the president of the Rechtbank had wrongly held that Article 764 et seq. of the Netherlands Code of Civil Procedure, on the attachment of assets owned by persons not resident in the Netherlands, was applicable.