natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den 11. september 1990 anlagde Otterbeck sag mod Danværn ved byretten i Brønderslev med påstand om betaling af 223 173,39 kr. med tillæg af renter for levering af sikkerhedssko i januar og februar 1990.
Before the Byret, Danvaern admitted that it owed the amount claimed, but, asserting that it had its own claims against Otterbeck, including a claim for loss and damage resulting from the wrongful termination of the agency contract, submitted that Otterbeck's claim should be dismissed and that a separate judgment should be entered against Otterbeck ordering it to pay DKR 737 018.34.
I de kontraherende staters nationale ret sondres der sædvanligvis mellem to situationer.
The national laws of the Contracting States generally distinguish between two situations.
I den første påberåber sagsøgte sig som en indsigelse et krav mod sagsøgeren, som har til virkning, at sagsøgerens krav ophører helt eller delvis.
One is where the defendant pleads, as a defence, the existence of a claim he allegedly has against the plaintiff, which would have the effect of wholly or partially extinguishing the plaintiffs claim.
I den anden fremsætter sagsøgte under samme sag et selvstændigt krav med det formål at få sagsøgeren dømt til at betale et beløb, han skylder sagsøgte.
The other is where the defendant, by a separate claim made in the context of the same proceedings, seeks a judgment or decree ordering the plaintiff to pay him a debt.
I sidstnævnte situation kan det selvstændige krav vedrøre et større beløb end det, sagsøgeren har gjort krav på, og det kan fremmes, selv om sagsøgeren ikke får medhold i sit krav.
In the latter case, the separate claim can be made for an amount exceeding that claimed by the plaintiff, and it can be proceeded with even if the plaintiffs claim is dismissed.
For byretten anerkendte Danværn at skylde beløbet, men nedlagde påstand om frifindelse og om selvstændig dom for 737 018,34 kr., idet Danværn hævdede at have nogle modfordringer mod Otterbeck, hvoraf en udgjorde det tab, selskabet havde lidt ved Otterbecks uberettigede ophævelse af agenturaftalen.
Procedurally, a defence is an integral part of the action initiated by the plaintiff and therefore does not involve the plaintiff being 'sued' in the court in which his action is pending, within the meaning of Article 6(3) of the Convention. The defences which may be raised and the conditions under which they may be raised are determined by national law.
Processuelt udgør indsigelsen en integrerende del af den sag, sagsøgeren har anlagt, og det er derfor ikke nødvendigt, at han i konventionens artikel 6, nr. 3's forstand »sagsøges« ved den ret, sagen er indbragt for. Hvilke indsigelser der kan gøres gældende og betingelserne herfor afgøres efter reglerne i national ret.
By judgment of 26 March 1991, the Byret dismissed Danvaern's claim as inadmissible, both in so far as it sought a separate judgment and in so far as it pleaded a set-off as a defence, on the basis that there was not the necessary degree of connection between Otterbeck's and Danvaern's claims as required by Article 6(3) of the Convention, which provides: 'A person domiciled in a Contracting State may also be sued: [...] 3. on a counterclaim arising from the same contract or facts on which the original claim was based, in the court in which the original claim is pending.'
Derimod kan sagsøgte kun fremsætte en modfordring til selvstændig dom over for sagsøgeren under forudsætning af, at den ret, ved hvilken modfordringen til selvstændig dom fremsættes, har kompetence til at træffe afgørelse herom.
By contrast, a claim by the defendant for a separate judgment or decree against the plaintiff presupposes that the court in which the plaintiff has brought proceedings also has jurisdiction to hear such an application.
Ved dom af 26. marts 1991 afviste byretten Danværns modkrav såvel til selvstændig dom som til kompensation, idet der ikke fandtes at være den konneksitet mellem Otterbecks og Danværns krav, som kræves i henhold til konventionens artikel 6, nr. 3, der bestemmer følgende: »En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan endvidere sagsøges: ...
Danvaern appealed against that judgment to the Vestre Landsret, where it abandoned its application for a separate judgment and sought only to set off the sum of DKR 223 173.39 with interest, which was equivalent to the amount of Otterbeck's original claim.
3. i sager om modfordringer, der udspringer af den samme kontrakt eller det samme forhold, som hovedfordringen støttes på, ved den ret, hvor sagen om hovedfordringen er indbragt«.
Article 6(3) is specifically intended to establish the conditions under which a court has jurisdiction to hear a claim which would involve a separate judgment or decree.
Formålet med konventionens artikel 6, nr. 3 er netop at fastsætte de betingelser, der skal være
The national court asks whether Article 6(3) of the Convention applies to the situation where a defendant, who is being sued in a court which has jurisdiction over him, pleads in reply a claim
Danværn frafaldt i landsretten at gøre sin modfordring gældende til selvstændig dom og opfyldt, for at en ret har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en modfordring, der fremsættes til selvstændig dom.
'Article 6(3) of the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters, as amended by the Convention of 9 October 1978 on the Accession of the ¡ungdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland and by the Convention of 25 October 1982 on the Accession of the Hellenic Republic, applies only to claims by defendants which seek the pronouncement of a separate judgment or decree.
Hvilke indsigelser der kan gøres gældende og betingelserne herfor afgøres efter reglerne i national ret.·
The defences which may be raised and the conditions under which they may be robed are governed by national law.'
Generaladvokat P. Léger fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenuml den 17. maj 1995.
Advocate General Léger delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 17 May 1995.
►— Bestemmelsen i artikel 6, nr. 3, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes således, at den kun omfatter modfordringer, der gøres gældende til selvstændig dom, og ikke modfordringer, der i form af indsigelser gøres gældende til kompensation.
Article 6(3) of the Brussels Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters must be interpreted as covering only counterclaims pleaded with a view to a separate decision and not set-offs pleaded simply as grounds of defence.
— Begrebet konneksitet som omhandlet i konventionens artikel 22, stk. 3, finder kun anvendelse, når konnekse fordringer fremsættes for retterne i to eller flere kontraherende stater; det er ikke det samme som konneksitetsbegrebet i artikel 6, nr. 3, som kun omfatter modfordringer til selvstændig dom, der gøres gældende for samme ret i en kontraherende stat.«
The concept of sufficient connection within the meaning of the third paragraph of Article 22 of the Convention applies only where related actions are brought before courts of two or more Contracting States; it is distinct from the concept of sufficient connection within the meaning of Article 6(3), which covers only counterclaims pleaded before the same court in one Member State.'
Præjudiciel »Social sikring — arbejdsløs, der har fået tilladelse til at opholde sig i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat — tildeling af ydelser ved sygdom —forlængelse af opholdets varighed· (Første Afdeling) præjudiciellespørgsmålvedrørendefortolkningen af artikel 25, stk. 1 og 4, samt artikel 69, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71.
Preliminary ruling (Social security — Unemployed person authorized to stay in a Member State other than the competent Member State — Grant of sickness benefits — Extension of the period of stay) (First Chamber) competent State and that an extension of the period could be justified only 'in cases of force majeure' within the meaning of Article 25(4) of Regulation No 1408/71, which could not cover the applicant's illness.
Ved kendelse af 15. juli 1993, indgået til Domstolen den 23. august s.a., har Bundessozialgericht forelagt en række
By order of 15 July 1993, received at the Court on 23 August 1993, the Bundessozialgericht referred to the Court a number of questions on the interpretation of Articles 25(1) and (4) and 69(l)(c) of Regulation (EEC) No 1408/71 of the Council.
Disse spørgsmål er blevet rejst i forbindelse med en retssag vedrørende en ansøgning om tildeling af kontantydelser ved sygdom.
as designating abnormal and unforeseeable circumstances, outside the control of the unemployed person, the consequences of which, in spite of the exercise of all due care, could not be avoided except at the cost of excessive sacrifice.
Sygekassen afviste klagen med den begrundelse, at retten til kontantydelser ved sygdom ophørte ved udløbet af den periode, hvorunder der var givet tilladelse til ophold i en anden medlemsstat end den kompetente stat, og at en eventuel forlængelse af fristen kun kunne være berettiget, såfremt der forelå et »tilfælde af force majeure« i artikel 25, stk. 4's forstand i forordning nr. 1408/71; klagerens sygdom kunne ikke sidestilles hermed.
In ascertaining whether there is a case of force majeure within the meaning of Article 25(4), the competent institution must accordingly conduct an appraisal of the circumstances of the case in order to determine in particular whether return to the competent State is likely to cause a significant deterioration in the unemployed person's state of health, jeopardize his chances of recovery or subject him to an ordeal which he should not reasonably be required to endure.
Det første spørgsmål
The second and third questions
Det hensyn, der må tages til den arbejdsløses helbredstilstand, indebærer, at begrebet force majeure i artikel 25, stk. 4, ikke må begrænses til kun at omfatte det tilfælde, hvor det er absolut umuligt at rejse tilbage til den kompetente stat.
Consequently, ability to travel as such cannot a priori preclude an extension of the period in question under Article 25(4).
Undersøgelsen af, om der foreligger et tilfælde af force majeure i artikel 25, stk. 4's forstand, indebærer således, at den kompetente institution foretager en bedømmelse af omstændighederne i det enkelte tilfælde, især med henblik på at fastslå, om rejsen tilbage til den kompetente stat kan forårsage en forværring af den arbejdsløses helbredstilstand, forringe hans udsigter til helbredelse eller pålægge ham en belastning, som det ikke er rimeligt at lade ham bære.
In its second question the national court asks whether the competent institution has discretion under Article 25(4) of Regulation No 1408/71 as to whether a case oí force majeure exists. In its third question, it essentially asks whether a case of force majeure within the meaning of that provision may be found where the unemployed person, although unable to work on account of his illness, is able to travel.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om artikel 25, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at den kompetente institution skal tage stilling til en ansøgning om forlængelse af det tidsrum, hvor den skal betale ydelser ved sygdom, selv om en sådan ansøgning ikke er indgivet udtrykkeligt af den arbejdsløse, men kan udledes af en ansøgning om tildeling af kontantydelser ved sygdom, som kort før udløbet af det i forordningens artikel 25, stk. 1, nævnte tidsrum er indgivet til sygesikringsinstitutionen på det sted, hvortil den arbejdsløse er rejst.
By making it possible in cases of force majeure to derogate from the obligation to return to the competent State before the expiry of the period referred to in that provision so as to be entitled to continued receipt of sickness benefits from that State, the Community legislature must have intended the concept of force majeure to differ in scope from the mere concept of illness or incapacity for work owing to illness.
Den omstændighed i sig selv, at en person er i stand til at rejse, kan derfor ikke uden videre afskære vedkommende fra at opnå en forlængelse i medfør af artikel 25, stk. 4.
That requirement would otherwise mean no more than the event which, when it occurs, triggers the grant of sickness benefits in cash or in kind.
Det skal i så henseende bemærkes, at hverken artikel 25, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 eller artikel 26, stk. 6, i forordning nr. 574/72 kræver, at der indgives en formel ansøgning af den arbejdsløse med henblik på forlængelse af det tidsrum, hvorunder der tildeles ydelser ved sygdom.
The consideration to be given to the unemployed person's state of health means that the concept of force majeure referred to in Article 25(4) should not be limited to the absolute impossibility of returning to the competent State.
Det andet og det tredje spørgsmål
The Court ruled as follows:
Med det andet spørgsmål ønsker den nationale ret oplyst, om den kompetente institution i medfør af artikel 25, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 har et skøn med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et tilfælde af force
Article 25(4) of Regulation (EEC) No 1408/71 of the Council of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended and updated by Council Regulation (EEC) No 2001/83 of 2 June 1983, requires the competent institution to decide on a request for the extension of the period in respect of which sickness benefits are payable even though that request has not been made expressly by the unemployed person but may be inferred from an application f or cash sickness benefits lodged shortly before the expiry of the period referred to in Article 25(1) of the regulation with the sickness insurance institution of the place where the unemployed person has gone.
'Domstolen besvarede de forelagte spørgsmål således :
He was of the opinion that the Court should answer as follows:
Artikel 25, stk 4, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2 juni 1983, skal fortolkes således, at den kompetente institution skal tage stilung til en ansøgning om forlængelse af det tidsrum, hvor den skal betale ydelser ved sygdom, selv om en sådan ansøgning ikke er indgivet udtrykkeligt af den arbejdsløse, men kan udledes af en ansøgning om tildeling af kontantydelser ved sygdom, som kort før udløbet af det i forordningens artikel 25, stk 1, nævnte tidsrum er indgivet til sygesikringsinstitutionen på det sted, hvortil den arbejdsløse er rejst
The competent institution must treat an application for cash benefits submitted, within the period referred to in Article 69(l)(c) of Regulation No 1408/71, to the sickness institution of the place to which the unemployed person has gone as a request for extension of that period lodged pursuant to Article 25(4) of the regulation.
For at fastslå, om der foreligger et tilfælde af force majeure i artikel 25, stk 4's forstand i forordning nr. 1408/71, skal den kompetente institution foretage en bedømmelse af omstændighederne i det enkelte tilfælde med henblik på at afgøre, om det med rimelighed kan kræves af den arbejdsløse, at han rejser tilbage til den kompetente stat, ikke alene under hensyn til de risici for en forværring af hans helbredstilstand og en forringelse af hans udsigter til helbredelse, som rejsen tilbage kan indebære, men også til, hvor svær en belastning han derved tvinges til at bære, hvorved bemærkes, på den ene side, at begrebet force majeure ikke kan begrænses til den situation, at det er absolut umutigt at rejse tilbage til den kompetente stat, og, på den anden side, at den omstændighed, at den pågældende fysisk er i stand til at rejse, ikke i sig selv kan være til hinder for at fastslå, at der f oreligger et sådant tuf ælde af force majeure.·
The discretion of the competent institution under Article 25(4) of Regulation No 1408/71 to extend the period for receiving sickness benefits arises only where the unemployed worker was prevented by force majeure from returning to the competent State within the period referred to in Article 69(l)(c).
Generaladvokat F.G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Første Afdeling) den 11. maj 1995.
The requirements of force majeure are fulfilled if the unemployed person cannot reasonably be expected to return to the competent Slate within the period referred to in Article 69(l)(c).'
»1) Den kompetente institution skal behandle en ansøgning om kontantydelser, som inden for tidsrummet i artikel 69, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1408/71 er indgivet til sygeforsikringsinstitutionen på det sted, hvortil den arbejdsløse er rejst, som en ansøgning om forlængelse af dette tidsrum indgivet i medfør af forordningens artikel 25, stk. 4.
Preliminary ruling (Brussels Convention - Article 27(2) - Concept of document instituting the proceedings or equivalent document) (Third Chamber) the Court a preliminary question on the interpretation of Article 27(2) of that Convention.
2) Den kompetente institution har i henhold til artikel 25, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 kun en skønsmæssig beføjelse til at forlænge den periode, hvori der kan modtages ydelser ved sygdom, hvis den arbejdsløse på grund af force majeure er forhindret i at vende tilbage til den kompetente medlemsstat inden for fristen i artikel 69, stk. 1, litra c).
By order of 15 December 1993, received at the Court on 20 December 1993, the Arrondissementsrechtbank te Zwolle referred to
3) Betingelserne for, at der foreligger force majeure, er opfyldt, hvis det ikke med rimelighed kan forventes af den arbejdsløse, at han vender tilbage til den kompetente stat inden for fristen i artikel 69, stk. 1, litra c).«
That question was raised in proceedings between Mrs Campese, domiciled in Italy, and Hengst Import BV, whose registered office is in the Netherlands, concerning partly unpaid bills relating to shoe deliveries in 1987 and 1988.
Sag C-474/93 Hengst Import BV / Anna Maria Campese Konventionen om retternes kompetence/fuldbyrdelse af retsafgørelser
By order of 20 November 1990, the President of the Arrondissementsrechtbank te Zwolle authorized enforcement of the decreto ingiuntivo in accordance with Article 31 of the Brussels Convention. On 6 December 1990, Mrs Campese served that order on Hengst.
Ved dom afsagt den 15. december 1993, indgået til Domstolen den 20. december 1993, har Arrondissementsrechtbank, Zwolle, stillet et præjudicielt spørgsmål om fortolkningen af Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2.
Hengst opposed the order before the Arrondissementsrechtbank te Zwolle on the basis of Article 27(2) of the Convention which provides that a judgment is not to be recognized where it was given in default of appearance, if the defendant was not duly served with the document which instituted the proceedings or with an equivalent document in sufficient time to enable him to arrange for his defence.
Proceduren iværksættes ved, at fordringshaveren, under fremlæggelse af den fornødne dokumentation, fremsætter begæring om, at retten over for skyldneren udsteder et pålæg om betaling af det krævede beløb eller om levering af de pågældende varer inden for en frist, som normalt er på 20 dage.
The creditor applies to the court, with all supporting written evidence, for an order against the debtor for payment of the sum claimed or delivery of the goods within a period of -generally — 20 days.
I henhold til artikel 643, stk. 2, i codice di procedura civile (den italienske civilproceslov CPC) forkyndes en genpart af pålægget og en genpart af begæringen for rekvisitus.
The second paragraph of Article 643 provides that copies of the order and the application are to be served on the defendant.
I artikel 643, stk. 3, bestemmes det, at forkyndelsen af disse to dokumenter udgør indledningen af sagen.
The third paragraph of Article 643 provides that that joint service marks the start of the proceedings.
Fra forkyndelsestidspunktet kan rekvisitus begære genoptagelse indtil udløbet af den fastsatte frist.
After service, the defendant may oppose the order until the end of the prescribed period.
På grundlag af bestemmelser om en summarisk inddrivelsesprocedure, en såkaldt »procedimento d'ingiunzione«, fremsatte AM. Campese over for retsformanden for Tribunale di Trani begæring om udstedelse af et »decreto ingiuntivo« (betalingspålæg), hvorefter Hengst til AM.
In order to construe the term 'document which instituted the proceedings or ... equivalent document', it must first be noted that the provisions of the Convention as a whole manifest an intention to ensure that, within the scope of the objectives of the Convention, proceedings culminating in judicial decisions are conducted in such a way that the rights of the defence are observed.
Campese skulle betale et beløb på 11 214 875 LIT med rente efter loven og erstatning af omkostningerne.
Otherwise the court declares the order enforceable on application by the creditor.
Såfremt skyldneren begærer afgørelsen om udstedelse af betalingspålægget genoptaget inden for den fastsatte frist, overgår sagen til behandling som en almindelig domssag.
In this case, the President of the Tribunale di Trani made an order for payment on 1 April 1989.
I modsat fald erklærer retten pålægget for eksigibelt efter begæring fra fordringshaveren. Retten skal dog forinden foranstalte en fornyet forkyndelse, hvis det er sandsynligt, at skyldneren ikke har fået kendskab til betalingspålægget.
On 23 May 1989, that order, together with the application, was served on Hengst in the Netherlands by the Office of the Public Prosecutor at the Arrondissementsrechtbank te Zwolle in accordance with the Hague Convention on the service abroad of judicial and extrajudicial documents in civil or commercial matters.
I det konkrete tilfælde i hovedsagen udstedte retsformanden for Tribunale di Trani et betalingspålæg den 1. april 1989. Den 23. maj 1989 blev pålægget, sammen med begæringen om
Article 27(2) is specifically intended to ensure that a judgment given in default can be recognized or enforced under the Convention only if the defendant had the opportunity to put his defence before the court which gave the judgment.
En »procedimento d'ingiunzione« er en summarisk procedure, hvorefter fordringshaveren efter en begæring, som indledningsvis ikke meddeles modparten, kan opnå et fuldbyrdelsesfundament over for skyldneren.
It is clear that in order to enable the defendant to arrange for his defence, service of the
Den 31. juli 1989 erklærede retsformanden for Tribunale di Trani betalingspålægget eksigibelt.
to assert his rights before an enforceable judgment is given in the State of origin.
Formålet med artikel 27, nr. 2, er netop at sikre, at en afgørelse i en sag, hvor sagsøgte er udeblevet, kun kan anerkendes eller fuldbyrdes på grundlag af konventionen, hvis sagsøgte har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen for retten i domsstaten.
document which instituted the proceedings or an equivalent document within the meaning of Article 27(2) of the Convention must be effected before an enforceable judgment is given in the State of origin.
Ved kendelse afsagt den 2Q. november 1990 gav præsidenten for Arrondissementsrechtbank, Zwolle, tilladelse til fuldbyrdelse af det udstedte »decreto ingiuntivo« i medfør af Bruxelles­konventionens artikel 31. Den 6. december 1990 lod A.M. Campese kendelsen forkynde for Hengst.
Since their joint service starts time running for the defendant to oppose the order and since the plaintiff cannot obtain an enforceable order before the expiry of the time-limit, the decreto ingiuntivo and the plaintiffs application constitute a document which instituted the proceedings or an equivalent document within the meaning of Article 27(2) of the Convention.