natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Følgelig var den udenlandske rets be­dømmelse også afgørende for så vidt angik spørgsmålet om parternes retsevne og den heraf afledte parts­ og proceshabilitet, herunder spørgsmålet, om parterne var lovligt repræsenteret.
It fol­lowed that the assessment of the foreign court as to the legal capacity of the parties and their consequent capacity to conduct legal proceedings, as well as the legality of their representation, was determinant.
Dette gjaldt i hvert fald, for så vidt der ikke efterfølgende var sket ændringer i de faktiske og retlige omstændigheder, der havde været lagt til grund for bedømmelsen.
That was at least the case as long as there had been no subsequent changes in the matters of law and fact underlying the decision.
Det var ikke blevet gjort gældende, at rekvirentens retsevne senere skul­le være bortfaldet.
There was, however, no evidence to suggest that the applicant's legal capacity had subsequently lapsed.
Afdeling 2 - FULDBYRDELSE (artikel 31 — artikel 45)
Section 2 - ENFORCEMENT (Articles 31 to 45)
Fuldbyrdelse — »dichiarazione di efficacia« vedrørende en engelsk dom i Italien —frem­gangsmåde ifølge domskonventionen —fandt anvendelse indenfor rammerne af den ita­liensk­britiske konvention af 1964
Enforcement — 'Dichiarazione di efficacia' in relation to an English judgment in Italy — Procedure under the Brussels Convention — Held applicable in the context of the 1964 convention between Italy and the United Kingdom
I denne sag var der fremsat begæring om »dichiarazione di efficacia« (en konstatering af, at dommen kunne anerkendes og fuldbyrdes i Italien) vedrørende en dom afsagt af den engelske High Court of Justice i sagen Orpheus Tanker Corporation (med hjem­sted i Monrovia, Liberia) mod Terukuni Kaiun Kaisha Ltd, hvorved sagsøgte var ble­vet tilpligtet at betale et pengebeløb til sagsøgeren.
This case concerned an application for a 'dichiarazione di efficacia' [declaration that a foreign judgment may be recognized and enforced in Italy] in relation to a judgment of the English High Court in an action between the Orpheus Tanker Corp. (incorporated in Monrovia, Liberia) and Terukuni Kaiun Kaisha Ltd in which the defendant was ordered to pay a sum of money to the plaintiff.
Corte d'appello di Genovas kompetence fulgte af, at et skib tilhørende debitor var taget i forvaring i Genovas havn til sikkerhed for Orpheus Tanker Corporations krav.
The Corte d'appello, Genoa, assumed jurisdiction because a ship belonging to the de­fendant had been arrested in the port of Genoa as security for the Orpheus Tanker Cor­poration's claim.
Appelretten anførte, at det fulgte af bestemmelsen i artikel VIII, nr. 3, i den italiensk­britiske konvention af 7. februar 1964, hvorefter »dichiarazione di efficacia« vedrøren­de britiske domme skulle gennemføres i Italien »på den enkleste og hurtigste måde«, at den summariske fremgangsmåde ifølge EF­konventionen, uden høring af modparten, for så vidt skulle anvendes.
The court took the view that it followed from Article VIII(3) of the Convention of 7 February 1964 between Italy and the United Kingdom, which provided that the procedure for granting the 'dichiarazione di efficacia' in relation to British judgments in Italy should be as simple and rapid as possible, that the simplified ex parte proce­dure under the EEC Convention should be applied.
Det var ikke til hinder herfor, at Det Forenede Kongerige hverken hørte til domskonventionens signatarstater eller efter sin tiltrædelse af EF for­melt havde tiltrådt domskonventionen, idet der var tale om særlige processuelle be­stemmelser, som var omfattet af og forudsætningsvis anerkendt i udtrykket »enkleste og hurtigste måde«. Corte d'appello afsagte derfor »dichiarazione di efficacia« for den engelske dom i Italien og henviste vedkommende til at anfægte afgørelsen ved appel el­ler genoptagelse, som omhandlet i domskonventionens artikel 36 ff.
The position was not affected by the fact that the United Kingdom was not a signatory of the Brussels Convention and had not yet formally acceded to it after joining the EEC, since it was a question of a special provision of procedural law which was covered by the expression 'as simple and rapid as possible' and thus recognized by implication.
Fuldbyrdelse — »dichiarazione di efficacia« vedrørende en engelsk dom i ¡talien — frem­gangsmåden ifølge domskonventionen — fandt ikke anvendelse inden for rammerne af den italiensk­britiske konvention af 1964
Enforcement — 'Dichiarazione di efficacia' in relation to an English judgment in Italy — Procedure under the Brussels Convention — Held not applicable within the context of the 1964 Convention between Italy and the United Kingdom
I denne sag erklæredes en dom, afsagt af den engelske High Court, Queen's Bench Division, for eksigibel i medfør af den italiensk­britiske overenskomst af 7. februar 1964 om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser.
The court declared a judgment of the Queen's Bench Division of the English High Court enforceable under the Convention on the recognition and enforcement of judg­ments, signed by Italy and the United Kingdom on 7 February 1964.
Den italiensk­britiske overenskomst indeholdt ingen bestemmelse svarende til doms­konventionens artikel 34ff.; at der ikke fandtes udtrykkelige regler, måtte føre til, at der måtte forhandles kontradiktorisk fra retsforhandlingernes begyndelse.
The Convention between Italy and the United Kingdom did not contain any provision corresponding to Article 34 et seq. of the Brussels Convention; the absence of a specific provision meant that from the beginning of the procedure both parties must be allowed to put their
1­31 — B 3 Corte d'appello di Trieste, kendelse af 28. januar 1976, Groetschel mod Smeragliuolo
1­31 — Β 3 Corte d'appello, Trieste, Order of 28 January 1976, Groetschel ν Smeragliuolo
Fuldbyrdelse — kendelse om fastsættelse af sagsomkostninger — retsafgørelse i konven­tionens forstand — fuldbyrdelse uafhængigt af om den oprindelige sag er omfattet af konventionens anvendelsesområde
Enforcement — Order as to costs — Judgment within the meaning of the Convention — Enforceable irrespective of whether the principal judgment falls within the scope of the Convention
I denne sag erklærede Corte d'appello en tysk kendelse om fastsættelse af sagsomkost­ninger for eksigibel i Italien i medfør af konventionens artikel 31 ff. Retten fandt, at en sådan kendelse hørte til de retsafgørelser, som kunne anerkendes og fuldbyrdes i med­før af artikel 25, og at den kunne erklæres eksigibel uafhængigt af afgørelsen i den op­rindelige retssag.
The court declared a German order as to costs enforceable in Italy under Article 31 et seq. of the Convention. Such an order was included amongst the judgments capable of recognition and enforcement according to Article 25 and could be declared enforceable independently of the principal judgment to which it related.
I det foreliggende tilfælde angik den kendelse, som erklæredes eksigibel, sagsomkost­ningerne i forbindelse med en retsafgørelse om faderskabet til et barn født uden for ægteskab.
In the instant case the order which was declared enforceable dealt with the costs in pro­ceedings to determine the paternity of an illegitimate child.
Rekvirenten begærede kendelsen og — i det fornødne omfang — den oprin­delige afgørelse forsynet med fuldbyrdelsespåtegning.
The applicant sought to en­force the order and, in so far as necessary, the judgment to which it related.
Hertil anførte Corte d'appello, at sidstnævnte afgørelse ikke kunne erklæres eksigibel, idet spørgsmål om fysiske per­soners retlige status var undtaget fra konventionens anvendelsesområde.
On this point the Corte d'appello held that there could be no question of enforcing that judg­ment, since questions concerning the status of persons lay outside the scope of the Con­vention.
Fuldbyrdelse — belgisk dom over et selskab med hjemsted i Liechtenstein — fuldbyrdelse i Forbundsrepublikken Tyskland — anvendelse af domskonventionen — ingen konvention til hinder for fuldbyrdelsen (artikel 59)
Enforcement — Belgian judgment against a Liechtenstein company — Enforcement in the Federal Republic of Germany — Application of the Brussels Convention — No convention preventing enforcement under Article 59
Et i Antwerpen hjemmehørende belgisk selskab havde ved handelsretten dér erhvervet udeblivelsesdom over et selskab med hjemsted i Vaduz, Liechtenstein, og havde begæ­ret fuldbyrdelsespåtegning for Forbundsrepublikken Tysklands område.
A Belgian company with its registered office in Antwerp had obtained judgment in de­fault in the Antwerp commercial court against a Liechtenstein company with its regis­tered office in Vaduz.
Konventionens arti­kel 31 bestemmer nemlig, at de i en kontraherende stat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, når de på begæring er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i sidstnævnte stat.
Article 31 provided that a judgment given in a Contracting State and enforceable in that State must be enforced in another Contract­ing State when, on the application of any interested party, the order for its enforcement had been issued there.
At retsafgørel­sen indebærer en domfældelse af statsborgere i ikke­kontraherende stater eller af parter med hjemsted i sådanne stater, var principielt ikke til hinder for, at der meddeles fuld­byrdelsespåtegning. Artikel 59 kunne ganske vist være til hinder for konventionens an­vendelse.
The fact that a judgment was given against nationals of non­Contracting States or parties domiciled in a non­Contracting State did not, in prin­ciple, preclude the issue of an order for enforcement.
Der forelå imidlertid ikke en sådan konvention mellem Forbundsrepublikken Tyskland og fyrstendømmet Liechtenstein.
There was, however, no such convention between the Federal Republic of Ger­many and the Principality of Liechtenstein.
Fuldbyrdelse — fransk dom — dom til betaling med renter »efter loven« — ingen oplys­ninger om rentesatsen eller tidspunktet for renteberegningens begyndelse — udfyldning foretaget af retten i fuldbyrdelsesstaten — tilladelighed indenfor rammerne af proceduren ifølge konventionen
Enforcement — French judgment — Order to pay 'legal interest' — No provision as to the rate of interest or the date from which it was payable — Completion by the court in the state in which enforcement is sought — Permissible in proceedings under the Convention
Revkisiti i fuldbyrdelsessagen blev ved udeblivelsesdom afsagt af Tribunal d'instance de Toulouse den 28. april 1976 tilpligtet at betale et bestemt beløb med »renter efter loven«.
A judgment given in default by the Tribunal d'instance, Toulouse, on 28 April 1976 ordered the respondents to pay a particular sum of money plus 'the legal interest'.
Rekvirenterne begærede dommen forsynet med fuldbyrdelsespåtegning for Forbundsrepublikken Tyskland, således at det tilkend­te beløb skulle forrentes med 9,5% fra den 11. april 1975.
The applicants sought an order for the enforcement of that judgment in the Federal Republic of Germany with a provision that interest should be payable on the sum awarded at a rate of 9.5% as from 11 April 1975.
Begæringen blev kun delvis taget til følge.
The application was only par­tially granted.
Landgericht tog først stilling til, om retten i fuldbyrdelsesstaten havde kompetence til at foretage en udfyldende fortolkning af dommen med hensyn til renteberegningen, el­ler om der på grund af dommens uklarhed overhovedet ikke kunne træffes bestemmel­se om fuldbyrdelse af dommens rentebestemmelse.
The court considered first whether it was permissible for the court in the State in which enforcement was sought to supplement, by way of interpretation, the foreign judgment with regard to interest or whether, because of the uncertainty of the judgment, no order for the enforcement of the provision relating to interest should be made at all.
Retten fandt det i overensstemmelse med konventionens formål at foretage en udfyldende fortolkning, i det omfang dette kunne ske inden for rammerne af proceduren ¡følge domskonventionens artikel 34, hvorefter retten skal træffe sin afgørelse snarest muligt.
It took the view that the purpose of the Convention would be served if it undertook a com­plementary interpretation in so far as that was possible in the context of a decision which was required by Article 34 of the Brussels Convention to be given 'without delay'.
Rekvirenterne havde til støtte for deres krav om renter på 9,5 % forelagt en erklæring af 19. august 1977 fra Banque de France om sædvanlig bankrente. Som retten anførte, var den lovbestemte rentefod imidlertid 4% for andre end handlende (artikel 1907 i Code civil), fra tingfæstningen dog 5% (décret af 5.8.1959).
In support of their application for interest at a rate of 9.5% the applicants had sub­mitted a statement by the Banque de France dated 19 August 1977 on the rates of inter­est normally charged by banks.
Da dommens præmisser intet indeholdt, som kunne tale for at fravige lovreglen, kunne fuldbyrdelseserklæringen kun udtrækkes til at gælde den lovbestemte rentefod.
Since there was nothing in the grounds of the judgment to justify departing from that statutory rule, the order for enforcement could only extend to the legal rate of interest.
Menin­gerne om dette spørgsmål var delte; nogle hævdede, at renter måtte beregnes fra tingfæstningen, andre lagde vægt på den foreløbige eksigibilitet, og atter andre anså dommens retskraft for afgørende.
Legal opinion on the question differed. Some considered that the obliga­tion to pay interest ran from the date on which the action was commenced; according to others, it began when an enforceable interlocutory order was made, whilst others thought that it did not arise until a final judgment was given.
Trods opfordring hertil fra rettens side havde rekvi­renterne ikke fuldt ud afklaret dette forhold med støtte i retspraksis.
In spite of the court's invi­tation to do so, the applicants had not cited any clear authority on the question.
Da afgørelser om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning i medfør af konventionens artikel 34 skulle træffes »snarest muligt«, så retten bort fra at anstille yderligere undersøgelser om rets­tilstanden i Frankrig.
Since under Article 34 of the Convention decisions on enforcement must be given without delay, the court refrained from making further investigation into the legal position in France.
Retten fandt det derimod rimeligt at foretage renteberegningen fra tingfæstningen, dvs. fra sagens anlæg, hvilket også var i overensstemmelse med tysk ret (o.a.: hvor en sag anses for anlagt ved forkyndelsen af stævningen).
The proper course seemed to be to make interest payable from the date on which the proceedings were commenced, which was the position in German law. In that respect there was also doubt regarding the point at which an action in France was treated as being commenced.
Da der også her var tvivl om, fra hvilket tidspunkt en sag ansås for anlagt i Frankrig, fandt retten det stemmende med billighed ikke at lade dette tidspunkt begynde med forkyndelsen for statsadvokaturen — hvilket er fremgangsmåden i fransk procesret, når sagsøgte har bopæl i udlandet — men først på den dag, hvor stævningen er kommet modparten per­sonligt i hænde.
A fair solution was to take as the starting date, not the date on which the documents were served on the public prosecutor (as was required by French procedural law where the respondent was domiciled abroad), but rather the date on which process was served on the respondents themselves.
Ved kendelse afsagt af samme ret den 18. december 1978 — 5 O 491/78 (RIW 1979, 419) blev en italiensk dom erklæret eksigibel for Forbundsrepublikken Tyskland såle­des, at satsen for de renter »efter loven«, som rekvisitus ifølge dommen bl.a. skulle
By an order of the same court dated 18 December 1978 ­ 5 O 491/78 (RIW 1979, 419) an Italian judgment was declared enforceable in the Federal Republic of Germany. In accordance with Article 1284 of the Codice civile a rate of 5% was fixed in respect of
(fortsat 2) erlægge, ifølge artikel 1284 i Codice civile blev fastsat til 5%, og den merværdiafgift, som skulle svares af sagsomkostningerne, under henvisning til den italienske lovgiv­ning blev fastsat til 14%.
(continued 2) the 'legal interest' which inter alia the respondent had been ordered to pay and a rate of 14% was fixed, having regard to the Italian legislation, in respect of the value added tax which was payable on the costs of the litigation.
Landgericht Wiesbaden anførte i en kendelse af 5. maj 1978 — 9 O 77/78 — om fuld­byrdelseserklæring for en dom afsagt af handelsretten i Antwerpen, at rekvirenten ikke havde fremsat begæring om, at dommen også erklæredes eksigibel, for så vidt angik de tilkendte »retslige renter« (på originalsproget: »gerechtelijke intresten«); dommens be­stemmelse om renter var for så vidt ganske ubestemt.
By order of 5 May 1978 — 9 O 77/78 — the Landgericht Wiesbaden found, with ref­erence to an order for the enforcement of a judgment of the commercial court in Ant­werp, that the applicant had not applied for enforcement of that part of the judgment which related to the award of 'legal interest' (in the original: 'gerechtelijke intresten'). In that regard the judgment was completely vague.
Det var uklart, hvad den belgiske ret forstod ved »retslige renter«.
It was not clear what the Belgian court meant by 'legal interest'.
Fuldbyrdelse —forpligtelse til at betale underholdsbidrag i henhold til italiensk skilsmisse­dom — fuldbyrdelse i Forbundsrepublikken Tyskland — søgsmål ved en tysk ret med på­stand om ændring af dommens bestemmelser om underholdsbidrag — fuldbyrdelsen af den italienske dom stillet i bero
Enforcement — Maintenance order in an Italian divorce decree — Enforcement in the Federal Republic of Germany — Action before a German court for the variation of the maintenance order — Stay of execution of the Italian judgment
Ved dom afsagt af en italiensk ret var parternes ægteskab blevet opløst og sagsøgte til­pligtet at betale månedlige underholdsbidrag til sagsøgeren. Begge parter var italienske statsborgere.
An Italian court had granted a decree dissolving the marriage of the parties, both Ital­ian nationals, and ordering the defendant to pay monthly maintenance to the plaintiff.
Sagsøgte flyttede til Forbundsrepublikken Tyskland og boede nu i Frank­furt am Main.
The defendant moved to the Federal Republic of Germany and now lived in Frankfurt am Main.
Den stedlige Landgericht gav tilladelse til fuldbyrdelse af den italienske dom.
The local Landgericht granted an order for the enforcement of the Italian de­cree.
Sagsøgeren anlagde nu sag ved Amtsgericht Frankfurt am Main og nedlagde på­stand om forhøjelse af underholdsbidraget.
In proceedings before the Amtsgericht Frankfurt am Main the plaintiff sought an increase in the amount of maintenance.
Sagsøgte fremsatte som modkrav en på­stand om, at sagsøgeren ikke længere havde behov for underholdsbidrag.
The defendant pleaded a counterclaim and contended that the plaintiff was no longer in need of maintenance.
Han anmode­de endvidere om, at fuldbyrdelsen af den italienske dom foreløbig blev stillet i bero.
He also applied for a provisional stay of execution of the Italian decree.
Denne anmodning blev taget til følge af Amtsgericht; sagsøgeren indbragte omgående spørgsmålet for Oberlandesgericht (§ 793 i Zivilprozeßordnung) og fik delvis medhold.
The Amtsgericht granted that ap­plication and the plaintiff lodged an immediate appeal pursuant to paragraph 793 of the German Code of Civil Procedure, which was partially successful.
Oberlandesgericht bekræftede først, at retsmidlet kunne tages i anvendelse, og udtalte, at sagsøgeren ved en tysk ret kunne nedlægge påstand om, at sagsøgte blev tilpligtet at betale et højere underholdsbidrag.
The Oberlandesgericht held in the first place that the appeal was admissible and that the plaintiff was entitled to seek an increase in maintenance through the German courts.
De italienske retter havde ikke enekompetence med hensyn til senere ændringer af underholdsbidrag, der oprindelig var fastsat ved skils­missedom, og derfor fandt konventionens artikel 2, stk. 1, anvendelse.
The Italian courts did not have exclusive jurisdiction to vary the maintenance originally awarded in a divorce decree, so the first paragraph of Article 2 of the Con­vention was applicable.
I Tyskland skul­le ændringer af løbende ydelser gøres gældende ved hjælp af et processuelt retsmiddel, nemlig et søgsmål i henhold til § 323 i Zivilprozeßordnung.
In Germany it was possible to obtain the variation of an order requiring current payments to be made by means of a special procedure, namely an ap­plication under paragraph 323 of the Code of Civil Procedure.
Da der for så vidt ikke var nogen retter, der var enekompetente, kunne sagsøgte også under den verserende sag fremsætte et modkrav, der gik ud på, at hans forpligtelse til at betale underholdsbidrag skulle falde bort.
Because no court had exclusive jurisdiction in the matter, the defendant's counterclaim for the cancellation of his maintenance obligations was admissible.
Dermed havde sagsøgte ret til at anmode om, at den fuldbyrdelse af den oprindelige dom, som sagsøgeren havde begæret, foreløbig blev stillet i bero i hen­hold til § 769 i Zivilprozeßordnung.
Therefore the defendant was entitled to re­quest the court to suspend the enforcement of the original judgment under paragraph 769 of the Code of Civil Procedure.
Retten udtalte herefter, at Amtsgericht kun burde have stillet fuldbyrdelsen af den ita­lienske dom — sammenholdt med den kendelse fra Landgericht Frankfurt am Main, der krævedes ifølge konventionens artikel 31 — i bero for tiden efter, at modkravet var blevet fremsat, da sagsøgte højst kunne forlange, at hans pligt til at betale underholds­bidrag faldt bort fra dette tidspunkt.
Article 31 of the Convention, could be suspended by the Amtsgericht only for the period after service of the counterclaim, since it was from that point, if at all, that the defendant was entitled to seek the cancellation of his maintenance obligations.
— betingelser — fuldbyrdelses­
Enforcement — Application for enforcement — Refusal for failure to produce docu­
Fuldbyrdelse — begæring om fuldbyrdelsespåtegning hensigt i retskredsen
Enforcement — Application for enforcement — Conditions — Intention to enforce judgment within the jurisdiction of the court
Parterne i denne sag, hvor der var tale om fuldbyrdelsespåtegning på en dom afsagt af Cour d'appel de Fort­de­France, fransk Guyana, havde tidligere været gift med hinan­den.
The parties to the proceedings, which concerned the enforcement of a judgment of the Cour d'appel, Fort­de­France, French Guiana, were formerly married.
Den tidligere ægte­mand (herefter benævnt rekvirenten) havde bopæl i fransk Guyana, hans tidligere hus­tru (herefter benævnt rekvisitus) boede i den amerikanske stat Arizona.
The former husband (hereinafter referred to as 'the applicant') was domiciled in French Guiana and the former wife (hereinafter referred to as 'the respondent') resided in Arizona in the United States of America.
Den 3. februar 1977 havde rekvisitus ved en ret i Arizona opnået en udeblivelsesdom over rekvirenten, hvori han blev dømt til at betale over 200000 USD; derefter havde hun iværksat en sag om anerkendelse af og fuldbyrdelsespåtegning på denne dom i Forbundsrepublikken.
On 3 Febru­ary 1977 the respondent had obtained a judgment in default from a court in Arizona or­dering the applicant to pay more than USD 200000; she brought proceedings in the Federal Republic of Germany for the recognition and enforcement of that judgment.
Til sikkerhed for tvangsfuldbyrdelsen, som skulle ske i rekvirentens indestående i en bank i Forbundsrepublikken, opnåede hun et arrestdekret ved Landgericht Stuttgart.
To ensure enforcement, which was to be levied on a bank account held by the applicant in Germany, she obtained a distraint order from the Landgericht Stuttgart.
Under arrestforretningen stillede rekvisitus sikkerhed i Forbundsrepublikken på 30 000 DM.
In the course of the distraint proceeding she paid DM 30 000 by way of security in Germany.