natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Som følge af Landgericht Düsseldorfs retskraftige kendelse stod det i for­holdet mellem sagsøgeren og sagsøgte 1 fast, at sidstnævnte var forpligtet til at erstatte enhver skade, som var forvoldt ved ulykken.
Having regard to the first defendant's pres­ent domicile the Landgericht Düsseldorf had exclusive jurisdiction.
Det var ikke længere muligt at træffe en anden afgørelse, hverken vedrørende anerkendelsen eller kravets grundlag; principper­ne om retskraftvirkningen måtte finde tilsvarende anvendelse.
The decision of the court, which had become final, established, as between the plaintiff and the first de­fendant, that the latter was bound to compensate the plaintiff for all the damage caused by the accident.
(fortsat 3) tradiktion at give en dom en rækkevidde, som den, over for hvem den gøres gældende, ikke kunne forudse i forbindelse med, hvad vedkommende har fremført under sagen.
In view of the difference of view contained in academic writings on that point the Tribunal de commerce de­cided to apply the law of the State in which the judgment was given, subject solely to the public policy of the State in which recognition was sought, to which Article 27(1) referred.
Ved at anvende den opstillede regel på det foreliggende tilfælde nåede Tribunal de commerce til det resultat, at retskraften af den af Cour d'appel de Paris trufne afgørelse — for så vidt angår det negative aspekt — ikke var til hinder for Norton Belgiques på­stand om selvstændig dom for kravet om ophævelse af kontrakten med Bermo, fordi den franske dom ikke indeholdt udtalelser om den ophævelse af kontrakten, der var nedlagt påstand om for den belgiske ret.
Applying that rule to the case before it, the Tribunal de commerce reached the conclu­sion that Norton Belgique's counterclaim for cancellation of the contract with Bermo could not be defeated by a plea that the matter was res judicata in the negative sense, because in the French judgment there was no mention of cancellation of the contract as requested in the Belgian court.
Desuden opstod der ikke spørgsmål om en eventuel udsættelse af sagen i medfør af konventionens artikel 30 i betragtning af for­skellen mellem de påstande, der var nedlagt for den franske ret og for den belgiske ret.
Furthermore, the disparity between the claims put for­ward in the French court and in the Belgian court suggested that there was no need to examine the question of a possible stay of proceedings pursuant to Article 30 of the Convention.
Derimod måtte der tillægges den franske doms konklusion positiv retskraftvirkning, for så vidt som Bermos hæftelse og erstatningspligtens omfang derved var fastslået.
However, inasmuch as it confirmed in principle that Bermo was liable and set the amount of compensation to be paid, the operative part of the French judgment did mean that those issues were res judicata in the positive sense.
Endelig anførte Tribunal de commerce, at selv om præmisserne til Cour d'appel de Paris' dom ganske vist ikke havde samme bindende virkning som konklusionen, kunne overvejelserne i præmisserne ikke desto mindre tages i betragtning som faktiske omstændigheder.
Finally, although the grounds of the judgment of the Cour d'appel, Paris, were not binding in the same way as its operative part, the Tribunal de commerce could none the less treat the determinations contained therein as findings of fact.
Tribunal de commerce var ganske vist ikke bundet heraf, da retten i den stat, hvor anerkendelse gøres gældende, kun er bundet af de faktiske omstændighe­der, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence (artikel 28).
However the Tribu­nal de commerce was not bound to accept them, because the court of the State in which recognition was sought was bound only by the findings of fact on which the court of the State in which judgment was given had based its jurisdiction (Article 28).
Anerkendelse — retsafgørelse om sagsomkostninger truffet i Frankrig — videregående krav på erstatning af sagsomkostninger gjort gældende i form af modkrav under en sag i Tyskland — retskraftvirkning
Recognition — Judgment given in France on costs — Attempt to set off in proceedings in Germany further claims as to legal costs — Precluded by res judicata
Sagsøgeren, en metalhandler med bopæl i Frankrig, gjorde krav på betaling af en købe­sum, over for hvilket den tyske sagsøgte fremsatte et modkrav.
The plaintiff, a metal dealer resident in France, sued for the purchase price under a contract.
Sagsøgte støttede sit krav på, at han havde krav på erstatning af sagsomkostninger, som han angivelig havde til gode i forbindelse med sager, som han tidligere havde ført mod sagsøgeren i Frank­rig.
The defendant sought to set off claims for damages on account of legal costs which he had allegedly incurred in proceedings that he had brought against the plaintiff in France.
De franske domstole havde ganske vist allerede truffet retskraftig afgørelse vedrø­rende disse krav på erstatning af sagsomkostninger i medfør af artikel 700 i Nouveau Code de procédure civile, men sagsøgte gjorde nu videregående krav gældende.
The claims for recovery of costs were already res judicata in the French courts in question, which had dealt with them pursuant to Article 700 of the Nouveau Code de procédure civile, but the defendant now asserted more extensive claims.
Oberlandesgericht fandt ikke modregning berettiget. Retten anførte, at artikel 700 i Nouveau Code de procédure civile er en bestemmelse, som, selv om den står i civilpro­cesloven, ikke tillader, at den trufne afgørelse korrigeres af materielretlige grunde.
The Oberlandesgericht held that the set­off was unfounded.
(fortsat 1) franske afgørelser, hvorved kravene var fundet ubegrundede, i hvert fald til hinder for, at disse krav kunne gøres gældende under den foreliggende sag.
(continued 1) be corrected on substantive grounds. The issue of reimbursement of costs was to be re­garded as settled in every respect by a decision under that provision.
De pågældende afgø­relser skulle anerkendes i medfør af konventionens artikel 26, stk. 1. Anerkendelsen omfattede også, at retskraften skulle respekteres.
The deci­sions in question had to be recognized by virtue of the first paragraph of Article 26 of the Convention.
Efter den franske teori fører den ma­terielle retskrafts negative funktion til, at der ikke på ny må forhandles og træffes afgø­relse om sagsgenstanden i retten.
In French legal theory the negative effect of the doctrine of substantive res judicata meant that there could be no further hearing or determination on the subject­matter of the action.
Efter tysk ret er det i hvert fald ikke tilladt at træffe en anden materiel afgørelse om det krav, der var gjort gældende i form af et modkrav.
In any case, under German law a request to the court to decide otherwise by way of a set­off claim was inadmissible.
Anerkendelse — domfældelse til betaling af underholdsbidrag i en nederlandsk skilsmisse­dom — meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning i Tyskland — sag ved tysk ret om ændring af dommens bestemmelse om underholdsbidrag — betingelser — al den tyske ret har in­ternational kompetence, og at den nederlandske dom anerkendes i Tyskland
Recognition — Order to pay maintenance in a Netherlands divorce judgment — Issue of order for enforcement in Germany — Action before a German court seeking amendment of the maintenance decision — Conditions — International jurisdiction of the German court and recognition of the Netherlands judgment in Germany
Den nederlandske sagsøgte var gift med sagsøgeren, som i mellemtiden atter var blevet tysk statsborger.
The Dutch defendant had been married to the plaintiff, who had in the meantime re­sumed German nationality.
Parterne blev skilt ved dom afsagt af en nederlandsk ret, hvori sagsøg­te blev dømt til at betale månedlige underholdsbidrag til sagsøgeren.
The parties were divorced by a judgment of a Netherlands court by which the defendant was ordered to pay monthly maintenance.
Sagsøgeren vendte senere tilbage til Tyskland, og sagsøgte mentes ligeledes at opholde sig der, omend hans adresse ikke var kendt.
The plaintiff subsequently returned to Germany, where it was understood that the defendant was also living, albeit with no known address.
På begæring af sagsøgeren meddelte den kompetente tyske Landgericht fuldbyrdelsespåtegning i medfør af konventionens artikel 31.
On application by the plaintiff, the compe­tent German Landgericht (Regional Court) issued an order for enforcement in Ger­many under Article 31 of the Brussels Convention.
Herefter fremsatte sagsøgeren for Amtsgericht (Familiengericht), Schwelm, krav om ændring af den nederlandske doms bestemmelse om underholdsbidraget og fik medhold.
The plaintiff then successfully ap­plied to the Amtsgericht (Familiengericht) Schwelm for an amendment to the condi­tions of maintenance laid down in the Netherlands judgment.
Landgericht's afgørelse blev appelleret til Oberlandesgericht Hamm, som først bekræftede, at Amtsgericht havde international kompetence.
The Oberlandesgericht Hamm, to which the defendant appealed, first of all held that the Amtsgericht seised did have international jurisdiction.
Dette fulgte allerede af, at retten havde stedlig kompetence i medfør af § 16 i Zivilprozeßordnung (hvorefter en person, som ikke har nogen bopæl, har hjemting på det sted, hvor han opholder sig i indlandet, eller, såfremt hans opholdssted er ukendt, på det sted, hvor han sidst havde bopæl).
This, it stated, followed from the local jurisdiction based on Paragraph 16 of the Zivilprozeßordnung (Code of Civil Procedure) (that provision determines the place of general jurisdiction in the case of a person who has no domicile as being the place of residence ofthat person in Germany or, if that place is unknown, that person's last domicile).
Som Oberlandesgericht anførte, sås der ikke at være andre regler, der fandt an­vendelse, navnlig ikke i medfør af internationale overenskomster.
As the Oberlandesgericht pointed out, there did not appear to be any other rules applicable to the case, in par­ticular rules derived from international agreements.
Retten udtalte, at de tyske retsinstanser i princippet kunne ændre en udenlandsk retsaf­gørelse om underholdsbidrag.
The Oberlandesgericht held that it was in principle possible for domestic courts to amend a foreign maintenance order.
Anerkendelsen skulle for så vidt ske efter forskellige regler.
That would not infringe foreign sovereignty.
Det var ganske vist omtvistet, om dette princip også gjaldt inden for Bruxelles­konventionens anvendelsesområde.
The unusual feature of the present case was that the Netherlands order contained both the decision on divorce and the maintenance arrangements. Recognition thus in each case followed separate and distinct provisions.
Det var imidlertid ikke nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål i sagen, da Landgericht's tilladelse til fuldbyrdelse af den neder­landske dom allerede måtte opfattes som en anerkendelse, i det mindste af bestemmel­sen om underholdsbidraget.
Recognition of the divorce did not necessarily entail recognition of the maintenance arrangements, although it was a pre­condition thereof.
I øvrigt kunne bestemmelsen om skilsmisse og bestemmel­sen om underholdsbidraget også anerkendes forudsætningsvis under den foreliggende sag.
The order to pay maintenance could be recognized only once it had been determined that the conditions governing recognition of the divorce had been sat­isfied.
Betingelserne for anerkendelse var opfyldt.
Moreover, the divorce order and the maintenance arrangements in the present dispute could be recognized incidentally.
Den nederlandske ret havde haft inter­national kompetence til at opløse parternes ægteskab, da de på daværende tidspunkt begge var nederlandske statsborgere. Derfor skulle den nederlandske rets bestemmelse om underholdsbidraget også anerkendes.
The conditions governing recognition were satisfied: the court in the Netherlands had had international jurisdiction to dis­solve the marriage between the parties, both of whom had been Netherlands nationals at the material time.
De tyske Familiengerichte kunne følgelig ændre den nederlandske afgørelse om under­holdsbidraget.
It was for that reason possible for German family courts to amend the Netherlands maintenance order.
I en tidligere afgørelse (dom af 3. november 1981 ­ 6 UF 79/81; IPRax 1982, 152, kommenteret af Henrich, 140) havde Oberlandesgericht Düsseldorf også admitteret en sag om ændring af en udenlandsk dom til betaling af underholdsbidrag, som var blevet erklæret eksigibel i Tyskland.
In a decision delivered earlier (judgment of 3 November 1981 — 6 UF 79/81; IPRax 1982, 152, Note: Henrich, 140), the Oberlandesgericht Düsseldorf had also upheld an action seeking the amendment of a maintenance order which had been declared en­forceable in Germany.
Da begge parter havde bopæl i Tyskland, henviste retten til konventionens artikel 2 som begrundelse for, at den havde international kompeten­ce.
As both parties were domiciled in Germany, the court founded its international jurisdiction on Article 2 of the Brussels Convention.
Ud over anerkendelse af den udenlandske dom i Forbundsrepublikken Tyskland opstillede retten den yderligere betingelse, at der efter den udenlandske lovgivning, der lå til grund for dommen, skulle kunne foretages en tilpasning som følge af ændrede forhold.
In addition to rec­ognition of the foreign order in the Federal Republic of Germany, the court required satisfaction of the additional requirement that the foreign law on which the order was based should provide for adaptation to changes in circumstances.
Hvis disse betingelser var opfyldt, var det af retfærdighedshensyn og af pro­cessuelle grunde påkrævet, at parterne ikke blev henvist til retterne i den første stat, når de krævede dommens bestemmelse om underholdsbidrag ændret, men at den tyske ret — inden for rammerne af sin internationale kompetence — kunne foretage den nød­vendige ændring.
If those conditions were satisfied, equity and procedural expediency demanded that the parties to an ap­plication for amendment of the maintenance order should not be referred back to the courts of the first State, but rather that the domestic court should make the necessary amendment in accordance with its international jurisdiction.
Gennem anerkendelsen af den udenlandske dom opnåede denne nemlig samme gyldighed i Tyskland — med hensyn til gennemførelsen af det tilgrund­liggende materielle krav på underholdsbidrag — som en tysk dom om betaling af un­derholdsbidrag.
Recognition of the foreign order would confer on it within Germany (with regard to the enforcement of the underlying substantive claim to maintenance) the same validity as a domestic main­tenance order.
Det var imidlertid også i overensstemmelse hermed, at den udenland­ske dom kunne ændres af de tyske domstole på samme vilkår; i modsat fald ville den udenlandske doms bestemmelse om underholdsbidraget endog få større retskraft i Tyskland end en tysk doms bestemmelse herom. Der var i øvrigt ikke grund til at nære betænkelighed ved at ændre en udenlandsk dom om underholdsbidrag ud fra den be­tragtning, at den første stats suverænitet og jurisdiktionskompetence herved kunne bli­ve berørt på utilladelig måde.
This, however, would also result in equal treatment with regard to the susceptibility to judicial amendment in Germany. If that were not the case, a foreign maintenance order would have a higher status and validity within Germany than would a domestic maintenance order.
Den ændring, den tyske ret foretog af dommen, gjaldt nemlig foreløbig kun, for så vidt angik gennemførelsen af kravet i Tyskland, og havde altså kun retsvirkninger inden for landets grænser.
(continued 2) many and thus created legal effects only within the borders of Germany.
Om ændringsdommen også var »gældende« i den første stat og kunne fuldbyrdes der, var et andet spørgsmål, som om fornødent måtte besvares efter den første stats ret.
Whether or not the amending decision was also 'valid' in the first State and enforceable there was a separate question which had, if necessary, to be answered according to the law of the first State.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten — dom fra fransk domstol til beta­ling af erstatning, hvis størrelse fastsættes foreløbigt (»provision«) — ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought — Judgment of a French court ordering pay­ment of interim damages ('provision') — Not contrary to German public policy
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — / modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten — en endnu ikke »retskraftig« doms eksigibilitet — ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper, navnlig ikke når der stilles krav om sikkerhedsstillelse efter artikel 38, stk. 2
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought — Enforceability of a judgment which is not yet 'final' — Not contrary to German public policy, especially where the provision of se­curity is ordered under the second paragraph of Article 38
I en retssag angående ensidig afbrydelse af et kontraktsforhold havde Cour d'appel de Rennes ved dom af 13. juli 1976 dømt de to sagsøgte tyske selskaber til betaling af er­statning.
By judgment of 13 July 1976, given in litigation over the unilateral repudiation of a contract, the Cour d'appel, Rennes, ordered the two defendant German companies to pay damages.
Til fastsættelse af erstatningens endelige størrelse havde retten udmeldt en sagkyndig, men havde samtidig pålagt de sagsøgte at betale en foreløbig erstatning (»provision«) på 200000 FF.
The court appointed an expert to make a final assessment of the amount of compensation but at the same time ordered payment of interim damages ('provi­sion') amounting to FF 200 000.
De sagsøgte indankede denne dom til kassation. Anke­sagen var endnu ikke afgjort på det tidspunkt, hvor kendelsen fra Oberlandesgericht Celle blev afsagt.
The defendant brought an appeal in cassation against that judgment but at the date of the decision of the Oberlandesgericht the appeal had not yet been decided.
Ved Landgericht Stade havde sagsøgeren fået meddelt fuldbyrdelsespåtegning på dom­men fra Cour d'appel de Rennes, der var eksigibel efter fransk ret.
On application by the plaintiff, the Landgericht Stade had issued an order for the en­forcement of the judgment of the Cour d'appel, Rennes, that judgment being enforce­able under French law.
Dette spørgsmål ap­pellerede de sagsøgte og gjorde gældende, at det stred mod grundlæggende tyske rets­principper at meddele den »endnu ikke retskraftige« dom fra Cour d'appel de Rennes fuldbyrdelsespåtegning, hvilket også gjaldt dommen til betaling af »foreløbig erstat­ning«.
The defendants appealed against that order and contended that the enforcement of the judgment of the Cour d'appel, Rennes, which was 'not yet final' was contrary to public policy in the Federal Republic of Germany, as was the ordering of payment of 'interim damages'.
Oberlandesgericht anførte, at anerkendelse og fuldbyrdelse af den franske dom ikke var i strid med grundlæggende tyske retsprincipper, jfr. konventionens artikel 34, stk. 2, sammenholdt med artikel 27, nr. 1.
It held that the recognition and enforce­ment of the French judgment was not contrary to German public policy within the meaning of the second paragraph of Article 34 and Article 27(1) of the Convention.
Af præmisserne fremgik, at Cour d'appel, da den tilpligtede de sagsøgte at betale
It was apparent from the grounds of judgment that in ordering the defendants to make a 'payment on account' ('provision') of FF 200000 the Cour d'appel had proceeded upon an assumption that the loss was at least so great. Even if the final damages payable on
Men også selv om erstatningen sluttelig skulle blive fastsat til et mindre beløb af den sagkyndige, udgjorde en sådan dom til betaling af en »foreløbig« skades­erstatning ikke nogen krænkelse af tysk ordre public. Også tysk ret kender sådanne domme »med forbehold«, eksempelvis i dokument­ og vekselsager (§ 599 i Zivilprozeß­ordnung) samt i forbindelse med modregning (§ 302 i Zivilprozeßordnung).
(continued 1) the basis of the expert's findings should be less there was nothing contrary to German public policy in ordering the payment of 'interim' damages.
Det stred heller ikke mod grundlæggende retsprincipper i Forbundsrepublikken Tysk­land, at en dom var eksigibel allerede »inden den fik retskraft«.
Nor was it contrary to public policy in the Federal Republic of Germany for a judg­ment to be enforceable 'before becoming final'.
I sig selv var den mu­lighed, at de sagsøgte — i tilfælde af, at Cour de cassation eventuelt havde ophævet Cour d'appels dom, efter at tvangsfuldbyrdelsen var gennemført — ikke fik tilkendt er­statning ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper.
The fact that in the event of the judg­ment of the Cour d'appel being set aside by the Cour de cassation after execution the defendants might not be able to obtain compensation was not in itself contrary to pub­lic policy in the Federal Republic of Germany.
I øvrigt var der i konven­tionens artikel 38, stk. 2, hjemmel til at gøre tvangsfuldbyrdelse betinget af sikkerheds­stillelse og således beskytte de sagsøgtes interesser.
Moreover the second paragraph of Ar­ticle 38 of the Convention offered the possibility of making enforcement conditional on the provision of security and of thus protecting the interests of the defendants.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — i modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten — forskriftsmæssig og rettidig forkyn­delse af det indledende processkrift i sagen (artikel 27, nr. 2) — italiensk dom over italien­ske agenter for et tysk rederi, der ikke var part i sagen — fuldbyrdelse overfor tysk rederi i Forbundsrepublikken ikke tilladt
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought — Due service in sufficient time of the document which instituted the proceedings (Art. 27(2)) — Italian judgment against the Italian agent of a German shipping company which was not a party to the proceedings — Enforcement against the German shipping company in the Federal Republic not permitted
I denne sag havde rekvirenten, et italiensk forsikringsselskab, ved Tribunale di Genova opnået dom for, at et andet italiensk selskab, Compagnia Italiana Marittima s.a.s. (CIMA), som agent for et tysk rederi og for et skib skulle betale et nærmere bestemt be­løb med tillæg af renter og omkostninger. Rekvirenten begærede derpå dommen erklæret eksigibel — i forhold til det tyske rederi (rekvisitus i fuldbyrdelsessagen) — for Forbundsrepublikken Tysklands område.
The applicant, an Italian insurance company, obtained a judgment from the Tribu­nale, Genoa, whereby another Italian company, Compagnia Italiana Marittima s.a.s.
Landgericht Hamburg anførte, at der ved dommen — der var afsagt i en handelssag, og på hvis fuldbyrdelse domskonven­tionen fandt anvendelse — ikke var sket domfældelse af rekvisitus, men af CIMA som agent for rekvisitus.
The judgment had been delivered in a commercial case and any order for its enforcement was governed by the Brussels Convention, but under the judgment it was CIMA in its capacity as agent of the re­spondent and not the respondent which was liable.
Ifølge artikel 288 i Codice della navigazione sammenholdt med arti­kel 2204, stk. 2, i Codice civile repræsenterer agenten også bortfragterens reder i retssa­ger, således at sager mod denne kan føres mod agenten.
Under Article 288 of the Codice della navigazione, read in conjunction with Article 2204(2) of the Codice civile, the agent also represented the owner of a chartered ship in legal proceedings so that claims against the
(fortsat I) stat, hvor den gøres gældende, jfr. konventionens artikel 27, nr. 1.
(continued 1)