natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det spørgsmål om den videre fortolkning af artikel 21, stk. 1, som således rejste sig, faldt ind under Domstolens fortolkningskompetence og kunne eventuelt give anledning til en sag efter protokollen af 3. juni 1971, men spørgsmålet behøvede, da det kom til styk­ket, ikke at blive afgjort, da der i den foreliggende sag var en anden grund til, at retten ikke behøvede at erklære sig inkompetent på grund af litispendens.
On the other hand, in the present case the same action for damages, based on the same contractual relationship, was being made in Nivelles by way of action and in Koblenz by way of set­off. However, the additional question on the interpretation of the first paragraph of Article 21 which this raised, which fell within the jurisdiction of the Court of Justice and could give grounds for a reference to be made under the Protocol of 3 June 1971, could be left undecided, because in this case a decision to decline jurisdic­tion was inappropriate for another reason.
Efter en undersøgelse af bestemmelserne om forkyndelse i de to lande kom Oberlandesgericht nemlig til det resultat, at begge sa­ger var anlagt samme dag i artikel 2l's forstand.
After examining the rules concerning service in each case, the Landgericht came to the conclusion that both proceedings became pending within the meaning of Article 21 on the same day.
I dette sjældne undtagelsestilfælde fin­der bestemmelsen — da der ikke er angivet andre løsninger — ikke anvendelse, og beg­ge retter kunne fortsætte sagen.
Since there was no other solution, in that rare, exceptional case the provision did not apply and both courts could continue their proceedings.
Den konflikt mellem dommene, som eventuelt måtte opstå, skulle i så fald løses efter artikel 27, nr. 3.
The possible conflict between the de­cisions was then to be resolved in accordance with Article 27(3).
Ved fastlæggelsen af det afgørende tidspunkt skulle principperne i Domstolens dom af 7. juni 1984 (sag 129/83, jfr. ovenfor under 1­21 — A 1) lægges til grund.
To determine the decisive date the principles laid down in the judgment of the Court of Justice in Case 129/83 Zeiger ν Salinitri (supra, 1­21 — A 1) were applicable.
Herefter skulle det vurderes efter hver af de pågældende retters egen lovgivning, om der forelå et ende­ligt sagsanlæg.
Thus, the requirement for proceedings to become definitely pending before each of the courts concerned was to be judged according to the court's own national rules.
Det betød, at det for så vidt angik sagen i Koblenz skulle afgøres efter bestemmelserne i Zivilprozeßordnung (ZPO), hvornår sagen var anlagt, medens det skulle afgøres efter belgisk procesret, hvornår den sag, sagsøgte havde indbragt for ret­ten dér, var endeligt anlagt.
That meant that for the Koblenz proceedings it had to be established according to the Code of Civil Procedure (Zivilprozeßordnung [ZPO]) when the proceedings became pending, while the question of when the proceedings filed there by the defendant had definitely been commenced was to be decided according to Belgian procedural law.
Dette tidspunkt var ind­trådt den dag, hvor betalingspålægget via statsadvokaturen i Nivelles var blevet for­kyndt for sagsøgte af politikommissariatet, hvilket der forelå et bevis for i form af et modtagelsesbevis (§ 202, stk. 2, i ZPO).
That date was the day on which the summary proceedings had been served on the defendant via the public prosecutor's office through the police station, which was evidenced by the de­
IPRax 1992, 89, kommenteret af Isenburg­Epple, 69; IPRspr.
IPRax 1992, 89, Note: Isenburg­Epple, 69; IPRspr. 1990, No 195; NJW 1991, 1427; RIW 1991, 328, Note: Rizor
Litispendens — fremsættelse af indsigelse om, at den ret, ved hvilken sagen først var anlagt, savnede kompetence — muligheden for, at den ret, ved hvilken sagen senere var anlagt, kunne træffe en skønsmæssig afgørelse — retten kunne kun vælge mellem at erklære sig inkompetent og at udsætte sagen — ingen mulighed for at fortsætte sagen
Lis pendens — Claim that the court first seised lacksjurisdiction — Discretionary de­cision of the court second seised — Choice only to decline jurisdiction or stay the pro­ceedings — No possibility of continuing the proceedings
Litispendens — sagen udsat af den ret, ved hvilken sagen senere var anlagt — ingen anerkendelsesprognose med hensyn til den første rets afgørelse — i princippet ingen prøvelse af den første rets kompetence — udsættelsen ikke urimelig
Lis pendens — Stay of proceedings by the court second seised — No forecast as to whether the decision of the court first seised will be recognized — In principle no examination of the jurisdiction of the court first seised — Stay of proceedings not unreasonable
De tre sagsøgere, som var byggefirmaer med hjemsted i Tyskland og Østrig, anlagde ved Landgericht Köln sag mod de tretten sagsøgte, som var forsikringsselskaber med hjemsted i forskellige europæiske stater og i USA, vedrørende en forsikringsaftale.
The three plaintiffs, construction companies whose seats were in Germany and Austria, commenced proceedings in the Landgericht Köln against the thirteen insurance com­pany defendants, whose seats were in various European states and in the USA, in re­spect of an insurance contract.
Un­der sagen nedlagde de påstand om anerkendelse af, at de sagsøgte pro rata var forplig­tet til at dække skader, der var indtrådt ved opførelsen af en lufthavn i Basra (Irak).
In those proceedings they sought the determination of each defendant's liability to cover losses which had occurred during the construction of an airport in Basra (Iraq).
De sagsøgte havde afvist, at de hæftede for disse skader, og havde hævet forsikringsaftalen.
The defendants had denied liability for those losses and de­clared the policy to have been cancelled.
De anlagde til gengæld sag ved High Court i London for at få ophævelsen af forsik­ringsaftalen stadfæstet.
For their part, they commenced proceedings before the High Court in London in order to have the cancellation of the policy con­firmed.
Stridspunktet i begge sager var den internationale kompetence.
In both proceedings the parties disputed the international jurisdiction over the respec­tive actions.
Efter at High Court havde erklæret sig inkompetent, appellerede forsikringsselskaberne til Court of Appeal og anmodede Landgericht Köln om at udsætte sagen for denne ret, indtil sagen i Eng­land var endeligt afgjort.
After the High Court had declined jurisdiction, the insurance companies appealed to the Court of Appeal and applied to the Landgericht Köln for a stay of its proceedings until the final decision in the English proceedings.
I modsætning til, hvad der gælder efter tysk procesret, er den eneste forudsætning for, at der kan tages hensyn til den udenlandske litispendens, at parterne er de samme, og at sagsgenstanden er den samme, men ikke, at den udenlandske rets afgørelse, som endnu ikke er truffet, ville kunne anerkendes i Tyskland.
In contrast to German domestic procedural law, the taking into consideration of the proceedings pending in another State required only the parties and the subject­matter of the proceedings to be the same, but not that the decision to be made by the foreign court be capable of recognition in Germany.
Ikke blot er den sprogligt og ind­holdsmæssigt entydige affattelse af artikel 21 til hinder for et sådant krav, men det føl­ger også af systematikken i konventionen, som i umiddelbart gældende kompetence­regler gør den automatiske anerkendelse til hovedreglen. Hertil kommer, at en prøvelse ex tuto med henblik på anerkendelse ville være behæftet med stor usikkerhed og senere kunne vise sig at være forkert.
Not only did the clear wording and con­tent of Article 21 preclude such a requirement, but so did the scheme of the Conven­tion, which made automatic recognition the rule according to directly applicable juris­diction rules.
Bedømmelsen af spørgsmålet om anerkendelse skal der­for først finde sted, efter at den udenlandske dom er afsagt, i overensstemmelse med ar­tikel 26 ff. Det må også afvises, at artikel 21 i det mindste forudsætter en prøvelse af den rets kompetence, ved hvilken sagen først er anlagt.
A decision over the question of recognition should therefore be made in accordance with Article 26 et seq. only after the foreign judgment had been given. Also to be rejected was an examination under Article 21 of at least the jurisdiction of the court first seised.
En sådan prøvelse, som der ved anerkendelsen efter artikel 26 ff. netop i vidt omfang gives afkald på, må ikke indføres igen, når der skal tages stilling til, om der skal tages hensyn til litispendensen.
Such an examination, which was largely dispensed with in recognition proceedings under Article 26 et seq., could not be reintroduced when considering the question of lis pendens.
Selv en analog anvendelse af artikel 28 kommer ikke på tale på grund af artikel 2l's klare ord­lyd, som ikke indeholder en begrænsning svarende til artikel 28, men kun giver retsin­stans nr. 2 valget mellem at erklære sig inkompetent og at udsætte sagen.
Even an application by analogy of Article 28 was barred by the clear wording of Article 21, which revealed no restriction such as that in Article 28 but gave the court second seised only the choice to decline jurisdiction or to stay the proceedings.
Grunden til alt dette er, at man efter hensigten med konventionen i princippet må gå ud fra, at den­nes kompetenceregler anvendes korrekt i de kontraherende stater.
The reason for all this lay in the fact that it was the intention of the Convention that courts should in principle assume that the jurisdiction rules of the Convention had been cor­rectly applied in the Contracting States.
Der gælder kun en undtagelse, når retsinstans nr. 2 er enekompetent i henhold til artikel 16.
An exception applied only where the court sec­ond seised had exclusive jurisdiction under Article 16.
I så fald skal denne ret foretage en prøvelse af den rets kompetence, ved hvilken sagen først er an­lagt, og alt efter resultatet af prøvelsen enten udsætte sagen i medfør af artikel 23 eller lade den sag, der verserer ved en anden ret, ude af betragtning og selv uden ophold træffe afgørelse i sagen.
In that case, the latter court had to examine the jurisdiction of the court first seised and, according to the result of that examination, either to stay its proceedings under Article 23 or to ignore the proceed­ings pending elsewhere and give a decision in the matter itself without further delay.
Oberlandesgericht kom til slut ind på sagsøgernes indvending om, at det var urimeligt, at de skulle afvente den engelske rets afgørelse.
Finally, the Oberlandesgericht considered the plaintiffs' objection that the delay was unreasonable. Such an objection could not be considered within the framework of Ar­
I forbindelse med artikel 21 kunne en sådan indvending ikke fremsættes, da der — som anført — ikke var mulighed for at fortsætte den senere anlagte sag.
(continued 2) tide 21 because, as had been shown, there was no possibility of continuing the proceed­ings before the court second seised.
Den angiveligt urimelige udsættelse i medfør af styk­ke 2 var i hvert fald mindre belastende for den pågældende part end en endelig erklæring om inkompetence i medfør af stykke 1.
The allegedly unreasonable stay of proceedings under the second paragraph was nevertheless less serious for the party concerned than a definitive decision to decline jurisdiction under the first paragraph.
Indbyrdes sammenhængende krav — retssager i forskellige kontraherende stater mellem parter, der ikke er de samme — forskellige sagsgenstande — den ret, hvor sag senest var anlagt, udsatte ikke sin afgørelse — den ret, hvor sag først var anlagt, afviste at udsætte
Related actions — Actions between different parties in different Contracting States — Different matters in dispute — Second action not stayed — Refusal by the court first seised to stay proceedings
Sagsøgeren, et tysk selskab, anlagde den 21. januar 1976 sag ved Tribunal d'arrondisse­ment de Luxembourg mod det luxembourgske aktieselskab La Continentale nucléaire til betaling for vareleverancer. Den 9. juni 1976 anlagde det luxembourgske aktiesel­skab International Metals sag ved Landgericht Düsseldorf (Forbundsrepublikken Tyskland) mod det tyske selskab Hempel KG und Fundus med påstand om betaling af et større beløb i dollars.
On 21 January 1976, the plaintiff, a German company, brought an action in the Tribu­nal d'arrondissement, Luxembourg, against La Continentale nucléaire, a company in­corporated in Luxembourg, for payment for goods delivered.
I et retsmøde i den luxembourgske ret den 4. november 1976 anmodede den dér indstævnte sagsøgte retten om at udsætte sin afgørelse, indtil den ved Landgericht Düsseldorf verserende retssag var afgjort.
At the hearing before the Luxembourg court on 4 November 1976 the defendant asked for the proceedings to be stayed until judgment was given in the action pending before the Landgericht Düssel­dorf.
Sagsøgte gjorde herved gældende, at de luxembourgske og tyske selskaber, der var parter i de to retssager, hver især parvis tilhørte samme koncern. I særdeleshed var forbindelsen mellem de luxem­bourgske selskaber så snæver, at den tyske sagsøgte i sagen i Düsseldorf gjorde gælden­de, at det retsforhold, på hvilket kravet støttedes, udelukkende var kommet i stand med selskabet Continentale nucléaire, sagsøgte i den luxembourgske sag.
The grounds of its request were that the Luxembourg and German companies in­volved in the two actions belonged respectively to the same groups of undertakings ; the relations between the Luxembourg companies in particular were so close that the defence of the German undertakings to the action in the Düsseldorf court was to the ef­fect that the legal relations on the basis of which the claim had been brought were established solely with La Continentale nucléaire, the defendant in the Luxembourg proceedings.
Den luxembourg­ske underinstans afviste at udsætte sin afgørelse og gav sagsøgeren medhold.
The Luxembourg court of first instance rejected the request for a stay and upheld the claim.
Denne af­gørelse blev appelleret, men stadfæstet.
The appeal was unsuccessful.
Cour supérieure anførte i overensstemmelse med retten i første instans, at der ikke var nogen indbyrdes sammenhæng mellem sagen i Luxembourg og sagen i Düsseldorf. Da sagernes genstand var forskellige, var der ingen fare for, at afgørelserne skulle blive modstridende.
The Cour supérieure de justice held, following the court of first instance, that the ac­tions brought in Luxembourg and Düsseldorf were not interrelated; as the subject­mat­ter of the disputes was different there was no risk that conflicting decisions might result.
Hvis det i Forbundsrepublikken sagsøgte tyske selskab skulle blive dømt, ville dette ingen indflydelse have på den i Luxembourg anlagte sag om betaling for varerne.
If judgment were given against the German companies in the Federal Republic of Ger­many this would have no influence on the action for payment brought in Luxembourg.
Selv om det i øvrigt var korrekt, at selskaberne i de to retssager havde et snævert interessefællesskab, ændrede dette intet ved, at selskaberne hver især var juri­diske personer, som måtte holdes adskilt fra deres aktionærer og ledende organer.
Further, although there were close ties of interest between the companies involved in the two actions this did not alter the fact that they were different legal persons distinct from their members or directors.
End­videre fremgik det ikke af akterne i sagen ved Landgericht Düsseldorf, at sagen dér var begæret udsat på grund af indbyrdes sammenhæng i den i artikel 22, stk. 1, i domskon­ventionen anførte forstand, og der var heller ikke i medfør af artikel 22, stk. 2, fremsat anmodning om, at den tyske ret, hvor sag senest var anlagt, skulle erklære at savne kompetence. Begæringen om afgørelsens udsættelse kunne derfor ikke tages til følge.
Further, it was apparent from the documents in the case that there had been no application to the Landgericht Düsseldorf for a stay on the grounds that the actions were related within the meaning of the first paragraph of Ar­ticle 22 of the Brussels Convention, nor had there been a request under the second
B.R.H. 1980, 181, kommenteret af Verougstraete
B.R.H. 1980, 181, Note: Verougstraete
Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav — ingen litispendensvirkning eller ind­byrdes sammenhæng mellem et krav, der gøres gældende under en sag om foreløbige rets­midler i Belgien, og en hovedsag i Frankrig
Lis pendens and related actions — Not applicable in the case of an action for interim measures in Belgium and an action on the substance of the case in France
Nogle belgiske og franske virksomheder havde besluttet sig til at samvirke om et vej­bygningsprojekt i Libyen.
A number of Belgian and French undertakings agreed to participate in a joint venture to carry out a road­building project in Libya.
Da en af deltagerne, det belgiske aktieselskab BSL, fragik at have påtaget sig forpligtelsen, begærede de øvrige foreløbige forholdsregler taget i an­vendelse for at tvinge BSL til at yde sin andel af finansieringen ved at deponere 250000 000 BFR i en bank i Bruxelles. Rekvirenterne i sagen var de enkelte virksomhe­der samt det franske selskab UGHA Group, som skulle danne den retlige form for sam­virket.
When one of the participants, the Belgian company 'BSL', denied having committed itself, the others applied for an interlocutory injunction requiring BSL to provide its share of the finance by lodging approximately BFR 250 million with a bank in Brussels.
BSL bestred — for så vidt angik selskabets egen deltagelse i samvirket — gyldigheden af de aftaler, der var indgået med henblik på oprettelsen af selskabet.
BSL contested the validity, as regards its own participation, of the agreements entered into for the foundation of that company.
Denne indsigelse havde selskabet i øvrigt fremsat allerede inden sagen for den belgiske ret, nemlig under en sag, der var anlagt ved Tribunal de grande instance i Paris.
It had already contested that point, even be­fore the injunction was applied for, in proceedings commenced by it before the Tribu­nal de grande instance, Paris.
I underinstansen havde retsformanden for Rechtbank van koophandel i Tongeren erklæret at savne den saglige kompetence, idet en afgørelse, som imødekom kravet om deponering, ville indebære en prøvelse af sagens realitet (nemlig om BSL var kon­traktsligt forpligtet), som retten ikke kunne foretage under en sag om foreløbige for­holdsregler.
At first instance the President of the Rechtbank van koophandel, Tongeren, declined jurisdiction on the ground that a decision on the claim for payment of the money into the bank would entail a decision on a substantive issue (namely, the extent to which BSL was contractually bound) which the court was not allowed to make in proceedings for an interlocutory injunction.
I appelinstansen blev afgørelsen stadfæstet, dog således at begrundelsen blev ændret fra, at retten savnede kompetence, til, at kravet måtte afvises.
On appeal that decision was upheld, but the ground now given for declining jurisdic­tion was the inadmissibility of the claim.
Hof van beroep forkastede BSL's indsigelse — som støttedes på konventionens arti­kel 16, nr. 2 — om, at den franske domstol på UGHA Group's hjemsted var enekompe­tent, idet den udtalte, at selskabets beståen og gyldigheden af de af selskabets organer trufne beslutninger ganske vist kunne tages i betragtning som faktiske omstændigheder, som den ret, der behandlede begæringen om foreløbige forholdsregler, kunne tage stil­ling til, men at kravet ikke angik dette forhold.
The court dismissed BSL's argument that under Article 16(2) of the Convention the French courts at the place where UGHA Group had its seat had exclusive jurisdiction: although the validity of the constitution of a company or of decisions of its organs might be relevant as questions of fact which the court could take into consideration in proceed­ings on an application for interim relief, such matters did not constitute the essence of the claim.
Hof van beroep mente heller ikke, at ar­tikel 21 (om litispendens) kunne finde anvendelse, idet det fremsatte krav og det, sagen i Paris angik, ikke havde samme genstand.
Nor did the court consider Article 21 (lis pendens) applicable, because the pro­ceedings before it and those before the Paris court did not involve the same cause of ac­tion.
Hvad angik artikel 22 udtalte retten på den ene side, at BSL ikke krævede, at den erklærede sig inkompetent til fordel for præsi­denten for Tribunal de grande instance eller for Tribunal de commerce i Paris i medfør af artiklens stk. 2, og på den anden side, at der ikke fandtes anledning til at udsætte sa­gen i medfør af artikel 22, stk. 1, idet retsformanden kun kunne træffe en foreløbig af­gørelse (jfr. den belgiske retsplejelovs artikel 584), og der således ikke var fare for, at der skulle blive afsagt uforenelige afgørelser, jfr. artiklens stk. 3.
With regard to Article 22, the court observed in the first place that BSL had not re­quested it to decline jurisdiction in favour of the President of the Tribunal de grande instance or the President of the Tribunal de commerce, Paris, pursuant to the second para­graph ofthat article; it held, secondly, that there was no reason to stay the proceedings
I havnen i Fort de France, Martinique (et fransk oversøisk departement), havde en lægter tilhørende Hollandsche Aanneming Maatschappij BV (HAM), som havde hjemsted i Nederlandene, beskadiget havneanlæg tilhørende Société de Ciments Antil­lais (SCA). I 1980 anlagde SCA sag med påstand om erstatning ved Tribunal de grande instance de Fort de France.
A barge belonging to Hollandsche Aanneming Maatschappij BV (HAM), which had its seat in the Netherlands, caused damage in the port of Fort de France, Martinique (a French overseas department) to installations belonging to Société de Ciments Antillais (SCA), established in that port.
I 1983 indgav HAM en begæring om begrænsning af sit eventuelle ansvar til Rechtbank Den Haag; grundlag herfor var de nederlandske gen­nemførelsesbestemmelser til konventionen af 10. oktober 1957 om begrænsning af re­deres ansvar (artiklerne 320a til 320z i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering).
In 1983 HAM lodged an application in the Arrondis­sementsrechtbank, The Hague, for limitation of its liability; the application was based on the Netherlands provisions implementing the International Convention of 10 Oc­tober 1957 relating to the Limitation of the Liability of Owners of Seagoing Ships (Ar­ticles 320a to 320z of the Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering [Code of Civil Procedure]).
Ef­ter at Rechtbank havde imødekommet begæringen og fastsat beløbet, som HAM's an­svar foreløbig var begrænset til, stillede HAM sikkerhed for dette beløb (artikel 320c).
After the Arrondissementsrechtbank had granted the application and fixed the amount to which the liability of HAM was provisionally limited, HAM lodged a security for that amount (Article 320c).
Derefter gav Rechtbank en dommer ordre til at udfærdige en fortegnelse med henblik på fordelingen af beløbet og beskikkede en bestyrer, til hvem kreditorerne skulle an­melde deres fordringer.
The Arrondissementsrechtbank then appointed a judge to draw up a schedule for the distribution of the amount and ap­pointed an administrator with whom claimants were to lodge their claims.
SCA anmeldte sit erstatningskrav til prøvelse (anerkendelse) i medfør af artikel 320k, men senere opstod der en tvist mellem bestyreren og kreditoren SCA om, hvorvidt HAM kunne påberåbe sig ansvarsbegrænsningen, når erstatnings­kravet støttedes på reglerne om erstatning uden for kontrakt.
SCA regis­tered its claim for damages for verification (recognition) pursuant to Article 320k, but subsequently a disagreement arose between the administrator and SCA on the question as to whether HAM could rely on the limitation of its liability in respect of the claim for damages in tort.
I medfør af artikel 320p henviste dommeren denne tvist til Rechtbank til afgørelse under en såkaldt henvis­ningsprocedure (»renvooiprocedure«).
The judge who had been appointed remitted that dispute, on the basis of Article 320p, to the Arrondissementsrechtbank for a decision by way of ren­vooiprocedure [reference proceedings].