natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Sagsøgeren opnåede i sin egenskab af kurator i et tysk selskabs konkursbo en dom fra Landgericht Mainz over det sagsøgte engelske selskab. Sagsøgte ankede til Oberlandes­gericht Koblenz. Medens ankesagen stadig verserede, blev dommen på begæring af sagsøger, uden at sagsøgte blev hørt, registreret i medfør af konventionens artikel 34 og section 4 i Civil Jurisdiction and Judgments Act 1982.
The plaintiff, in his capacity as receiver of the assets of a bankrupt German company, obtained a judgment against the defendant, an English company, in the Landgericht Mainz.
En meddelelse om registreringen blev forkyndt for sagsøgte, som anfægtede afgørelsen i medfør af Order 71, Rule 33 i Rules of the Supreme Court (jfr. konventionens artikel 36) og nedlagde påstand om, at a) registreringen ophævedes, b) registreringsproceduren udsattes indtil domsforhand­lingen i appelsagen for Oberlandesgericht Koblenz, eller c) at registreringen og fuld­byrdelsen af dommen gjordes betinget af, at sagsøgeren erklærede sig parat til at yde sagsøgte erstatning for det kurstab, som eventuelt kunne opstå, hvis det beløb, der var blevet tilkendt sagsøgeren ved dommen, skulle tilbagebetales, og til at yde sagsøgte sik­kerhed for et sådant tab i form af en bankgaranti.
Notice of the registration was served on the defendant, who appealed under Order 71, rule 33 of the Rules of the Supreme Court (cf. Article 36 of the Convention) seeking either (i) to have the registration set aside, or (ii) to have registration proceedings stayed until the hearing of the appeal in the Ober­landesgericht Koblenz, or (iii) to make the registration and enforcement of that judg­ment conditional upon the plaintiff agreeing to indemnify the defendant against any exchange loss that might be incurred by it should the judgment sum become repayable and to supply the defendant with a bank guarantee to secure payment of such loss.
High Court fastslog, at retten i fuldbyrdelsesstaten ifølge konventionen har et generelt og ubegrænset skøn med hensyn til udsættelsen af fuldbyrdelsessagen, når der verserer en appelsag i domsstaten.
The High Court held that the enforcing court had a general and unfettered discretion under the Convention to stay the enforcement proceedings if an appeal was pending in the State in which the judgment was obtained.
En afgørelse, der er opnået i en kontraherende stat, må pri­ma facie anses for eksigibel; følgelig bør retten i fuldbyrdelsesstaten ikke generelt følge den praksis at unddrage en sagsøger, der har fået medhold, hans udbytte af dommen, ved at der mere eller mindre automatisk gives udsættelse, blot fordi der verserer en ap­pelsag i domsstaten.
A judgment obtained in a Contracting State was to be regarded as prima facie enforceable, and accordingly the enforcing court should not adopt a general practice of depriving a successful plaintiff of the fruits of the judgment by the imposition of a more or less automatic stay, merely on the ground that there was a pending appeal.
Formålet med artikel 30 og 38 er i givet fald at værne om sagsøgtes retsstilling og sikre, at sagsøgte — når der gives ham medhold i appelsagen — kan lade appelinstansens afgørelse fuldbyrde, og at han ikke mister sit udbytte heraf som følge af, at førsteinstansens dom forinden er blevet fuldbyrdet, uden at der er blevet knyttet betingelser til fuldbyrdelsen.
The purpose of Articles 30 and 38 was to pro­
(fortsat 1) domsstaten, og det tidspunkt, hvor der træffes endelig afgørelse i appelsagen vedrøren­de denne afgørelse.
(continued 1) tect the position of the defendant in an appropriate case and to ensure that, if the ap­peal succeeded, the defendant would be able to enforce the order of the appeal court and would not be deprived of the fruits of his success by reason of a previous uncondi­tional enforcement of the judgment.
For det første kan fuldbyrdelsessagen udsættes; for det andet kan fuldbyrdelsen gøres betinget af, at sagsøgeren stiller sikkerhed.
The court's discretion to grant a stay should be exercised with that purpose in mind. Article 38 set out two alternative methods of pro­tecting the defendant's position between the time when the judgment become enforce­able in the Contracting State in which it was given and the time when the appeal against that judgment was finally determined: one was to grant a stay; the other was to make enforcement conditional on the provision of security by the plaintiff.
Efter konventionen har den ene mulighed ikke et fortrin frem for den anden.
The Con­vention did not express any preference.
High Court overvejede herefter, hvilke omstændigheder der kunne få en ret til at fo­retrække udsættelse (under forudsætning af, at der blev pålagt sagsøgte visse betingel­ser) frem for tvangsfuldbyrdelse (under forudsætning af, at der blev truffet bestemmel­se om, at sagsøgeren skulle stille sikkerhed) eller omvendt.
The High Court then considered the circumstances which might cause a court to prefer the mechanism of a stay (subject to the imposition of terms on the defendant) over the mechanism of enforcement (subject to an order for the provision of security by the plaintiff), or vice versa.
For det første opstod spørgsmålet, om der — hvis der blev truffet bestemmelse om udsættelse — skulle knyt­tes betingelser hertil eller ej.
First, there was the question whether, if a stay were to be or­dered, the order should be for an unconditional stay or a stay subject to terms.
Da det var forbundet med ulemper for sagsøgeren, at sa­gen blev udsat, uden at der blev knyttet betingelser hertil, ville det i mange tilfælde være formålstjenligt at beskytte denne, ved at der blev pålagt sagsøgte betingelser.
As there were disadvantages for the plaintiff in an unconditional stay, it might be appropriate, in many cases, to protect his position by imposing terms on the defendant.
For det andet ville det ganske vist ofte ikke gøre den store forskel, om en ret traf bestem­melse om udsættelse under forudsætning af, at bestemte betingelser var opfyldt, eller anordnede fuldbyrdelse under forudsætning af, at bestemte betingelser var opfyldt, men der kunne være tilfælde, hvor parternes retsstilling bedst ville kunne sikres ved at vælge den ene mulighed frem for den anden.
Second, while it would often not make a great deal of difference whether a court imposed a stay subject to conditions or ordered enforcement subject to conditions, there might be cases where the parties' position could best be protected by choosing one course rather than the other.
Endelig var den omstændighed, at retten i domsstaten havde overvejet, hvilken sikkerhed sagsøgeren — som havde fået medhold — skulle stille, for at afgørelsen kunne erklæres eksigibel i denne stat, ikke i sig selv en grund til, at retten i fuldbyrdelsesstaten ikke skulle udsætte sagen.
Finally, the fact that the court of the State in which judgment was given had considered what security should be provided by the successful plaintiff as a condi­tion to declaring the judgment enforceable in that State was not, of itself, a reason for the enforcing court not to order a stay.
High Court nåede til det resultat, at det i den foreliggende sag var på sin plads at udsætte fuldbyrdelsessagen under forudsætning af, at sagsøgte stillede en passende sik­kerhed for at sikre sagsøgers retsstilling, indtil det endelige resultat i appelsagen kend­tes.
The High Court concluded that, in the present case, the appropriate course was to order a stay of the enforcement proceedings subject to the provision by the defendant of appropriate security to protect the plaintiffs position until the final result of the ap­peal was known.
Det skulle ikke afholde High Court fra at udsætte fuldbyrdelsessagen, at Landge­richt Mainz havde pålagt sagsøgeren at stille sikkerhed.
The court should not be deterred from staying the enforcement pro­ceedings because the plaintiff had been ordered by the Landgericht to provide security.
Denne sikkerhed forekom nemlig fuldstændig utilstrækkelig, og der var endnu ikke taget stilling til sagsøgtes begæring til Oberlandesgericht Koblenz om yderligere sikkerhedsstillelse.
In fact, this security seemed wholly inadequate and the defendant's application to the Oberlandesgericht for further security was still pending.
(Jfr. også 1­27.2 ­ B 16; 1­38 ­ B 6, 8)
(See also 1­27.2 ­ Β 16; 1­38 ­ Β 6, 8)
1­39 — B 1 Corte d'appello di Torino, afgørelse af 18. aprii 1980, Commerzbank AG mod Giangrande
1­39 — Β 1 Corte d'appello, Turin, Decision of 18 April 1980, Commerzbank AG y Giangrande
Fuldbyrdelse — begæring om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning — samtidig indgivet begæring om tilladelse til at iværksætte sikrende retsmidler, inden fristen for appel eller genoptagelse er udløbet — særskilt afgørelse unødvendig
Enforcement — Application for the issue of an order for enforcement — Simultaneous application for protective measures to be taken during the time specified for lodging an ap­peal — No separate decision necessary
Samtidig med begæringen om meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning på en »Vollstrek­kungsbescheid«, som Amtsgericht Düsseldorf havde afsagt over en skyldner, der var bosat i Italien, anmodede den tyske kreditor Corte d'appello di Torino om bemyndigel­se til at iværksætte retsmidler til sikring af fuldbyrdelsen i skyldnerens formue, selv om fristen for anfægtelse af afgørelsen ved appel eller genoptagelse i henhold til artikel 36 endrru ikke var udløbet.
In its application for the issue of an order for the enforcement of an order made by the Amtsgericht Düsseldorf against a judgment debtor residing in Italy, the German judg­ment creditor requested the Corte d'appello, Turin, to authorize protective measures to be taken against the judgment debtor's property, even though the time specified for an appeal pursuant to Article 36 had not expired.
Med hensyn til denne anmodning anførte retten at iværksættelsen af de begærede sik­rende retsmidler ikke forudsætter en selvstændig og særskilt bemyndigelse, da den af­gørelse, som tillader fuldbyrdelse af en udenlandsk afgørelse i Italien, allerede giver kreditor bemyndigelse til at iværksætte sådanne retsmidler.
On that application the court held that no separate and independent authorization was required for the taking of protective measures, because the judgment by which the en­forcement of a foreign judgment was authorized in Italy itself conferred a power to take such measures.
Fuldbyrdelse — beføjelse til at foretage fuldbyrdelsesforanstaltninger i form af anvendelse af sikrende retsmidler — intet krav om forudgående eller samtidig forkyndelse af det udenlandske eksekutionsfundament, som er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning
Enforcement — Power to take protective measures of enforcement — No requirement of prior or simultaneous service of the foreign document containing the order for enforcement
Som sikrende retsmiddel i konventionens arti­kel 39's forstand begærede rekvirenten nu udlæg (uden overførsel [Überweisung]) i rekvisiti arbejdsindtægt. Vedkommende fogedret, Amtsgericht Esslingen, afslog be­gæringen med den begrundelse, at det udenlandske eksekutionsfundament, som var forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i Tyskland, endnu ikke var forkyndt.
As a protective measure within the meaning of Article 39 of the Convention, the creditor also requested an attachment order (without transfer) on the debtor's earnings.
Et sådant krav udledte Amtsgericht af §§ 8 og 9 i den tyske gennemførelseslov til Bruxelles­kon­ventionen.
The Amtsgericht derived such a requirement from Paragraphs 8 and 9 of the German Law implementing the Brussels Convention.
Retten henvis­te først og fremmest til, at bestemmelserne i gennemførelsesloven i første række regule­rer eksekvaturproceduren i Tyskland for så vidt angår eksekutionsfundamenter fra an­dre kontraherende stater, mens de ikke opstiller udtrykkelige bestemmelser med hensyn til den efterfølgende tvangsfuldbyrdelse.
It first pointed out that the provisions of the implementing law primarily regulated the issue of domes­tic enforcement orders in respect of debt instruments from other Contracting States but did not set out express provisions governing subsequent enforcement.
Frem for alt viser »princippet om overraskel­sesvirkningen, som til dels udtrykkeligt ligger til grund for konventionen«, således som det er fastsat i artikel 34 og 35, at der ikke stilles et sådant krav.
In particular, however, a requirement of prior service negated 'the element of surprise effect which expressly governed, inter alia, the Convention', as set out in Articles 34 and 35.
Hertil kommer, at det efter artikel 39, stk. 2, alene er den afgørelse, hvorved fuldbyrdelsen tillades, der giver rekvirenten beføjelse til at iværksætte sikrende retsmidler.
More­over, the second paragraph of Article 39 provided that the decision authorizing en­forcement by itself empowered a creditor to take protective measures.
Der er derimod ikke tale om, at en forudgående eller samtidig forkyndelse af det eksekutionsfundament fra domssta­ten, som er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning, skulle være nødvendig.
The provisions of the Convention made no mention, however, of the need for prior or simultaneous service of the document of the State in which judgment had been delivered that con­tained the order for enforcement.
Den tyske gennemførelseslov må ikke begrænse den retsbeskyttelse, konventionen sikrer. Dette gælder så meget desto mere, som den tyske Zivilprozeßordnung i forbindelse med »ar­restinstituttet« også kender til en fuldbyrdelse, før arrestdekretet er forkyndt for skyld­neren.
The judicial protection guaranteed under the Con­vention could not be restricted by the German implementing law, a fortiori since the German Code of Civil Procedure was also familiar, in the context of sequestration pro­ceedings, with execution taking place prior to service of the sequestration order on the debtor.
I øvrigt kommer en fuldbyrdelse i en anden stat ikke fuldstændig bag på skyld­neren, da der i medfør af konventionens artikel 33, stk. 3, og artikel 47, nr. 1, først med­deles fuldbyrdelsespåtegning, efter at der er ført bevis for, at afgørelsen er eksigibel ef­ter domsstatens lovgivning, og at den er forkyndt.
In addition, the debtor could not be entirely surprised by enforcement in the second State, since the order for enforcement could be issued, according to the third paragraph of Article 33 and Article 47(1) of the Convention, only after submission of proof that the decision was enforceable under the law of the State in which the judg­ment had been given and that it had been served.
[retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde]
[Judgments ordering periodic payments by way of penalty]
(Jfr. også 1­38 ­ B 9)
(See also 1­38 ­ Β 9)
Fuldbyrdelse — afgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde — bødens størrelse fastsættes endeligt af retterne i domsstaten — den ret, hvis præsident under en sag om foreløbige forholdsregler har truffet bestemmelse om en tvangsbøde
Enforcement — Judgment ordering a periodic payment by way of a penalty — Final deter­mination of the amount of the penalty by the courts in the State in which judgment is given — Court whose President made the order respecting periodic penalty payments in proceed­ings for provisional protective measures
Den amerikanske virksomhed Johnson, som sælger spraydåser med insektbekæmpel­sesmidler, gjorde gældende, at det tyske selskab Mobilar GmbH havde krænket Johnsons varemærkeret eller begået en erstatningspådragende handling ved at bringe spraydåser, der lignede Johnsons produkt, på markedet, bl.a. i Mellemøsten.
The American undertaking Johnson, which marketed insecticide aerosols, alleged that the German company Mobilar GmbH had infringed its trade mark or had committed a tort inter alia by marketing aerosols similar to its product in the Middle East.
Efter at Johnson til sikring af de krav, selskabet angiveligt havde i den anledning, i Rotterdam havde gjort arrest i et parti spraydåser, som lå klar til udskibning til Saudi­Arabien for Mobilar GmbH, anmodede sidstnævnte selskab præsidenten for Arrondissements­rechtbank Rotterdam om at ophæve arresten ved en foreløbig retsafgørelse.
To pro­tect its alleged rights in the matter Johnson had obtained sequestration of a consign­ment of aerosols in Rotterdam which were ready to be shipped to Saudi Arabia on Mobilar's orders, whereupon Mobilar GmbH applied to the President of the Arrondis­sementsrechtbank, Rotterdam, for an interlocutory order setting the sequestration aside.
I den an­ledning begærede Johnson i form af en modfordring forbud nedlagt mod, at Mobilar GmbH udførte de spraydåser, der lå parat i Rotterdam, til bestemte lande i Mellem­østen, således at Mobilar GmbH kunne idømmes en tvangsbøde, såfremt forbuddet overtrådtes. Denne begæring blev taget til følge.
In those proceedings Johnson successfully counterclaimed that Mobilar GmbH should be prohibited, on pain of a periodic penalty payment, from exporting the aero­sols that were awaiting shipment to certain Middle East countries.
Da Mobilar GmbH efter Johnsons angivelser havde overtrådt dette forbud, der var nedlagt ved retspræsidentens dom af 7. august 1980, nedlagte Johnson i 1981 ved Ar­rondissementsrechtbank Rotterdam påstand om, at Mobilar GmbH tilpligtedes at beta­le et beløb, der var tolv gange så stort som tvangsbøden.
On the ground that Mobilar GmbH was in breach of that interim order issued by the President of the court on 7 August 1980, Johnson applied to the Arrondissementsrecht­bank, Rotterdam, in 1981 for an order that Mobilar GmbH should pay 12 penalty pay­ments.
Mobilar GmbH rejste indsigel­se mod Rechtbanks kompetence og gjorde gældende, at det kun var retterne på selska­bets hjemsted, nemlig Hamburg, der havde kompetencen.
Mobilar GmbH pleaded that the Arrondissementsrechtbank lacked jurisdiction and that only the courts of Hamburg, where it had its seat, had jurisdiction.
Rechtbank forkastede Mobilar GmbH's indsigelse og erklærede sig kompetent.
The Arrondissementsrechtbank rejected Mobilar's objection and accepted jurisdiction.
Retten anførte, at før den af retspræsidenten afsagte dom kunne fuldbyrdes i en anden kontra­herende stat, måtte de nederlandske retter først fastslå, at tvangsbøden var forskyldt og fastsætte dens størrelse. Denne handling, som var påkrævet i henhold til konventionens artikel 43, stod i umiddelbar forbindelse med den af retspræsidenten afsagte dom. Den­
It stated that before the order made by the President of the court could be enforced in another Contracting State, the Netherlands courts had first to find that a periodic pen­alty payment had in fact been incurred and to determine its amount.
Udsendelse 5/februar 1993
Having re­ lssue ¡/February
Også under hensyntagen til konventionens formål, nemlig at sikre fuldbyrdelsen af retsafgørelser i en anden kontraherende stat, fandtes artikel 24 og artikel 43 i bestem­melsernes indbyrdes sammenhæng at måtte fortolkes således, at det måtte fastslås, at Arrondissementsrechtbank Rotterdam også havde kompetence til at træffe den nærme­re afgørelse om tvangsbødens størrelse, på grundlag af præsidentens afgørelse.
(continued 1) gard also to the purpose of the Convention of ensuring enforcement of judgments in another Member State, it was reasonable to interpret Articles 24 and 43, bearing in mind their mutual connection, as giving the Arrondissementsrechtbank, Rotterdam, jurisdiction to rule on the more specific question of the amount of the periodic penalty payment pursuant to its President's decision.
[meddelelse af fri proces]
[Grant of legal aid]
Fuldbyrdelse — meddelelse af fri proces i domsstaten — udvidelse til også at omfatte eksekvaturproceduren i fuldbyrdelsesstaten — betingelser
Enforcement — Grant of legal aid in the State in which judgment is given — Extension to proceedings relating to issue of the enforcement order in the State in which enforcement is sought — Conditions
Nogle advokater i Forbundsrepublikken Tyskland havde repræsenteret en kvinde med bopæl i Nederlandene i en sag om tilladelse til fuldbyrdelse af en nederlandsk retsafgø­relse, som hun havde indledt ved Landgericht Duisburg.
The applicants, lawyers based in the Federal Republic of Germany, had represented the defendant, who was resident in the Netherlands, in proceedings brought by the lat­ter before the Landgericht Duisburg for an enforcement order in respect of a decision delivered by a court in the Netherlands.
Advokaterne fremsatte begæring om fastsættelse af det salær, kvinden skulle betale, en begæring, som ifølge § 19 i Bundesrechtsanwaltsgebührenordnung (BRAGO) behandles summarisk, og som hun imødegik med det argument, at der under sagen i Nederlandene havde været med­delt hende fri proces — hvilket advokaterne også burde have været klar over på grund af de dokumenter, de havde fået overgivet — og at hun derfor også havde krav på gra­tis retshjælp i Tyskland.
In reply to the applicants' request for a deci­sion on costs against the party they represented, in respect of which Paragraph 19 of the Federal Law on Lawyers' Fees provided for a simplified procedure, the defendant ar­gued that she had received legal aid for the proceedings in the Netherlands, a fact which ought to have been obvious to the applicants from the documents handed over to them, and that she was for that reason also entitled to free legal assistance in Germany.
Oberlandesgericht, som underinstansens afgørelse blev indbragt for, tog ikke begærin­gen til følge.
The Oberlandesgericht dismissed the application for a decision on costs in the appeal.
Kvinden havde gjort gældende, at advokaterne havde tilsidesat deres plig­ter, hvilket kunne bevirke, at deres salærkrav bortfaldt ud fra den betragtning, at der forelå et erstatningskrav.
The defendant, the court held, had complained of breach of duty on the part of her legal representatives, and any resultant application for damages could undermine the applicants' claim for fees.
Denne indsigelse bevirkede, at salæret ikke kunne fastsættes summarisk i medfør af § 19 i BRAGO, og der kunne kun tages stilling til den under en almindelig retssag om salæret.
Such a complaint precluded a simplified decision on costs under Paragraph 19 of the Federal Law on Lawyers' Fees and could be resolved only in ordinary litigation as to fees.
Det fulgte af konventionens artikel 44, at indsigelsen var begrundet.
The conclusive nature of the objection was clear from Article 44 of the Convention.
Den i denne arti­kel fastsatte udvidelse af retten til fri proces kommer den, som fremsætter begæringen (dvs. begæringen om tilladelse til fuldbyrdelse) til gode, uden at der skal indledes en sag om meddelelse af fri proces i fuldbyrdelsesstaten.
The legal aid provided for in Article 44 would be granted to the applicant (that was to say, the defendant in the present case on determination of costs) without the need for any approval procedure in the State in which enforcement was sought.
Den ret, som i henhold til arti­kel 32 behandler begæringen om fuldbyrdelsestilladelse, må ikke efterprøve, om der med rette er meddelt fri proces i domsstaten, og om grundene til meddelelsen heraf fortsat består.
The court re­sponsible under Article 32 for dealing with the application for the enforcement order was not entitled to examine whether legal aid had been properly granted in the State in which judgment had been given or whether the grounds for that grant continued to exist.
Den, der fremsætter begæringen om fuldbyrdelsestilladelse, skal i med­før af artikel 47, nr. 2, blot fremlægge et dokument, der godtgør, at der er meddelt ham fri proces i domsstaten.
Under Article 47(2), the applicant merely had to produce a document showing that she was in receipt of legal aid in the State in which judgment had been given.
Hvis betingelserne i artikel 48 er opfyldt, kan retten også se bort fra dette bevis.
Under the conditions set out in Article 48, the court could also dispense with such evi­dence.
Landgericht, have fået retsstilling som en part, som i fuldt omfang havde krav på fri proces med beskikkelse af en advokat.
If the claim by the defendant in this case was correct, the Oberlandesgericht went on to say, she would, if the applicants had acted in accordance with their obligations in the proceedings before the Landgericht for issue of an enforcement order, have acquired the position of a party entitled to full legal aid and the assistance of a lawyer.