natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Retten henviste i denne forbindelse til, at boets rettergangsfuldmægtig den 2. november 1977 havde sendt en skrivelse, der var af­fattet på italiensk, til Ferrerò, hvoraf det kunne udledes, at firmaet endnu kunne vare­tage sine interesser i sagen.
It referred in that regard to the fact that on 2 November 1977 the representative of the respondent had sent Ferrerò a document in Italian indicating that it could still enter a defence.
Under disse omstændigheder ville det efter Rechtbank's op­fattelse ikke være foreneligt med ånden i konventionens artikel 20, stk. 2, at træffe den afgørelse, at Ferrerò ikke havde haft tilstrækkelig tid til at forberede varetagelsen af sine interesser.
In those circumstances the Rechtbank took the view that a decision that Ferrerò had not had sufficient time to prepare its defence would be in­compatible with the spirit of the second paragraph of Article 20 of the Convention.
Efter Gerechtshofs opfattelse kunne der imidlertid ikke være tale om, at forkyn­delsen var ugyldig, da stævningen var blevet forkyndt i overensstemmelse med bestem­melserne i artikel 4, nr. 8, første punktum, i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering.
In the view of the Gerechtshof it could not be said that the writ of summons was void, since it had been properly served in accordance with Article 4(8) of the Code of Civil Procedure.
Appellanten gjorde derimod med rette gældende, at Officier van Justitie i Rotterdam med urette havde anvendt Haag­konventionen om forkyndelse af 15. november 1965 (som endnu ikke var gældende i Italien på det tidspunkt, da sagen blev anlagt) i stedet for Haag­konventionen angående civilprocessen af 1954 og den gennemførelseslov, der var indført i forbindelse hermed.
The appellant correctly stated that the Officier van Justitie in Rotterdam had been in error in following the provisions of the Hague Convention of 15 November 1986 on the service abroad of judicial and extra­judicial documents (which at the time of the proceedings was not yet applicable in Italy), instead of the 1954 Hague Convention on civil procedure and the statute imple­menting it.
Efter Gerechtshofs opfattelse havde dette retsstridige forhold imidlertid ikke haft nogen betydning for appellanten, da denne rettidigt havde indgivet begæring om genoptagelse.
The court held however that Ferrerò could not rely on the improper manner in which service was effected, since it had brought its application to set aside the de­fault judgment in due time.
17 Under disse processuelle omstændigheder må det fastslås, at de to sager har samme genstand, idet dete begreb ikke kan begrænses til tilfælde, hvor de to krav formelt er identiske.
π In those procedural circumstances it must be held that the two actions have the same subject­matter, for that concept cannot be restricted so as to mean two claims which are entirely identical.
18 Hvis de omtvistede spørgsmål vedrørende én og samme internationale købekontrakt i et tilfælde som det foreliggende ikke blev afgjort af den ret alene, for hvilken sagen om opfyldelse af kontrakten verserer, og ved hvilken sagen først er anlagt, ville den part, der kræver kontrakten opfyldt, nemlig kunne blive udsat for, at en afgørelse i hans favør nægtedes anerkendt i henhold til artikel 27, nr. 3, også selv om den indsigelse, sagsøgte eventuelt havde fremsat om, at kontrakten ikke var bindende, ikke var blevet taget til følge.
18 If, in circumstances such as those of this case, the questions at issue concerning a single international sales contract were not decided solely by the court before which the action to enforce the contract is pending and which was seised first, there would be a danger for the party seeking enforcement that under Article 27(3) a judgment given in his favour might not be recognized, even though any defence put forward by the defendant alleging that the contract was not binding had not been accepted.
Der kan nemlig ikke være tvivl om, at anerkendelse af en retsafgørelse, som er afsagt i en kontraherende stat, og som giver dom for, at en kontrakt skal opfyldes, vil blive nægtet i den stat, som begæringen rettes til, hvis der foreligger en retsafgørelse truffet af en ret i sidstnævnte stat, hvorefter samme kontrakt er erklæret ugyldig eller ophævet.
There can be no doubt that a judgment given in a Contracting State requiring per­formance of the contract would not be recognized in the State in which recognition was sought if a court in that State had given a judgment rescinding or discharging the contract. Such a result, restricting the effects of each judgment to the territory of the State concerned, would run counter to the objectives of the Convention, which is intended to strengthen legal protection throughout the territory of the Com­
Et sådant resultat, der medfører, at den enkelte retsafgørelse kun får virkning i den stat, hvor den er afsagt, ville være i modstrid med konventionens formål, som er at styrke retsbeskyttelsen inden for hele Fællesskabet og at lette anerkendelsen i den enkelte kontraherende stat af rets afgørelser truffet i andre kontraherende stater.«
(continued 4) munity and to facilitate recognition in each Contracting State of judgments given in any other Contracting State.'
Domstolen kendte herefter for ret:
The Court accordingly ruled that:
»Begrebet litispendens, jfr. artikel 21 i konventionen af 27. september 1968, omfatter det tilfælde, hvor en part anlægger sag ved en ret i en kontraherende stat med påstand om, at en international købekontrakt erklæres ugyldig eller ophæves, mens der for en ret i en anden kontraherende stat verserer en sag anlagt af den anden part med påstand om opfyldelse af samme kontrakt.«
'The concept of lis pendens pursuant to Article 21 of the Convention of 27 Septem­ber 1968 covers a case where a party brings an action before a court in a Contract­ing State for the rescission or discharge of an international sales contract whilst an action by the other party to enforce the same contract is pending before a court in another Contracting State.'
I tilslutning til denne dom tog Corte di cassazione, Sezioni unite, sagsøgtes påstand til følge og fastslog, at de italienske retter savnede kompetence (dom af 12. december 1988, nr. 6755, Mass.foro it. 1988, s. 1019).
Following this judgment, the Corte di cassazione, Sezioni unite, upheld the submissions of the defendant and ruled that the Italian courts lacked jurisdiction (judgment of 12 December 1988, No 6755, Mass.foro it. 1988, 1019).
Efter at Domstolen havde fastslået, at begrebet litispendens omfattede et tilfælde som det foreliggende, gjaldt det kun om at afgøre, hvilken af de to retter (Tribunale di Roma eller Landgericht Flensburg) sagen først var anlagt ved, og som dermed også havde kompetencen.
Once the Court of Justice had ruled that the concept of lis pendens covered the case there in issue, all that remained was to determine which of the two courts (the Tribunale di Roma or the Landgericht Flensburg) had first been seised and consequently had jurisdiction to deal with the sub­sequent action.
Corte di cassazione henviste her ved til det af Domstolen i dommen af 7. juni 1984 (sag 129/83, jfr. ovenfor under 121 — A 1) opstillede princip og nåede under anvendelse af de respektive nationale retsforskrifter til det resultat, at sagen først var blevet anlagt ved retten i Flensburg.
The Italian Corte di cassazione referred in that connection to the prin­ciple developed in the judgment of the Court of Justice of 7 June 1984 in Case 129/83 Zeiger ν Salinitri (supra, 1­21 — A 1) and came to the conclusion, after applying the relevant provisions of national law, that the court in Flensburg had been first seised.
1991 I, s. 3317 (forslag til afgørelse fra generaladvokat W. Van Gerven, s. 3334)
[1991] ECR 1­3317 (Preliminary ruling requested by the Court of Appeal, London) Advocate General: W. Van Gerven (p. 1­3334)
Litispendens — krav fremsat for retter i forskellige kontraherende stater — parternes bopæl i de to sager — uden betydning for anvendelsen af konventionens regler
Lis pendens — Proceedings brought before courts in different Contracting States — Domicile of the parties to the two sets of proceedings — Lack of effect on the applica­tion of the rules of the Convention
Litispendens — krav fremsat for retter i forskellige kontraherende stater — indsigelse mod den rets kompetence, ved hvilken sagen først er anlagt — den ret, ved hvilken der sidst er anlagt sag, kan kun vælge mellem at erklære sig inkompetent og at udsætte af gørelsen — efterprøvelse af den rets kompetence, ved hvilken sagen først er anlagt — udelukket
Lis pendens — Proceedings brought before courts in different Contracting States — Jurisdiction of the court first seised contested — Decision of the court subsequently seised — Jurisdiction to be declined or proceedings to be stayed — Examination of the jurisdiction of the court first seised precluded
De tre sagsøgere i hovedsagen var forsikrings- eller reassuranceselskaber.
The three appellants in the main proceedings were insurance and reinsurance com panies.
Et af dem var stiftet efter lovgivningen i Singapore og registreret som »oversøisk selskab« i England efter bestemmelserne i Companies Act; de to andre var anmeldt i England med registreret hjemsted i London.
One was incorporated under the laws of Singapore and registered in England as an 'overseas company' pursuant to the Companies Acts, while the other two were in corporated in England and had their registered offices in London.
Sagsøgte i hovedsagen var et forsikringsselskab anmeldt i New Hampshire og med hjemsted dér.
The respondent in the main proceedings was an insurance company incorporated in the American State of New Hampshire, where it had its head office.
Det drev også virksomhed uden for USA og var registreret som »oversøisk selskab« både i England (efter bestemmelserne i Companies Act) og i Frankrig, hvor det havde flere kontorer.
It also carried on business outside the United States and was registered in England as an overseas company (under the Com panies Act) and as a foreign company in France, where it had several offices.
Sagsøgte udstedte i 1979 en forsikringspolice, som dækkede visse omkostninger i forbindelse med reparation eller omlevering af elektriske artikler solgt med garanti af en fransk varehuskæde.
In 1979 the respondent issued an insurance policy in favour of a French company owning a chain of department stores which covered risks relating to the repair or replacement of electrical appliances sold by that company and still under warranty.
Sagsøgte gen forsikrede i et bestemt forhold en del af sin risiko hos de tre sagsøgere.
The respondent re insured a proportion of the risk in varying amounts with the three appellants.
Efter at sagsøgerne havde udbedt sig oplysninger vedrørende forvaltningen af afregningskontoen, holdt de i 1986 op med at betale.
Following requests by the appellants for information from the respondent as to the management of the insurance account, they ceased payments in 1986.
Sagsøgte anlagde herefter sag ved Tribunal de commerce de Paris med påstand om betaling af forfaldne beløb i henhold til genforsikringsaftalerne.
The respondent thereupon brought proceedings before the Tribunal de Commerce in Paris in which it sought payment under the reinsurance policies.
Sagsøgerne erklærede genforsikringspolicerne ugyldige under henvisning til, at sagsøgte havde tilsidesat sine forpligtelser i forbindelse med indgåelsen og forvaltningen af genforsikringsaftalerne, og anlagde ved Commercial Court of the Queen's Bench Division i London sag med påstand om, at det anerkendtes, at de med føje havde hævet genforsikringsaftalerne.
Referring to infringement by the re spondent of precontractual and/or contractual obligations, the appellants declared the reinsurance policies to be null and void and brought proceedings before the Commercial Court of the Queen's Bench Division in London for a declaration that they were not required to comply with any obligations which may have arisen under the reinsurance policies.
For retten i Paris gjorde de gældende, at den savnede kompetence.
Before the court in Paris, they challenged its jurisdiction.
Retten i London udsatte i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 21, stk. 2, sagen, indtil retten i Paris havde truffet afgørelse om sin egen kompetence i de franske sager.
Pursuant to the second paragraph of Article 21 of the Brussels Convention, the court in London granted a stay of proceedings until such time as the French court had given a decision on the question of its jurisdiction in the proceedings pending before it.
i) Processprog: engelsk.
In that connection, it had to be assumed that the respondent was domiciled in France.
Court of Appeal udsatte sagen og forelagde Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
The Court of Appeal stayed the proceedings and referred the following questions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Finder Bruxelleskonventionens artikel 21 anvendelse: a) uden hensyn til parternes bopæl i de to sager eller b) kun hvis sagsøgte ved den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, har bopæl i en kontraherende stat, uden hensyn til nogen anden parts bopæl eller c) hvis mindst en, og i bekræftende fald hvilken, af parterne i de to sager har bopæl i en kontraherende stat?
Does Article 21 of the Convention apply : (a) irrespective of the domicile of the parties to the two sets of proceedings ? or
Er den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, altid forpligtet til i henhold til konventionens artikel 21, stk. 2, at udsætte afgørelsen i stedet for at erklære sig inkompetent, når kompetencen for den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, bestrides?
(c) if at least one, and if so which, of the parties to the two sets of proceedings is domiciled in a Contracting State?
b) I bekræftende fald, under hvilke omstændigheder og i hvilket omfang kan da den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, undersøge den rets kompetence, ved hvilken der først er anlagt sag?
3. (a) If the court second seised is not so obliged, is it (i) required or (ii) permitted for the purpose of deciding whether to stay its proceedings to examine whether the court first seised has jurisdiction? (b) If so, under what circumstances and to what extent may the second­seised court examine the jurisdiction of the first­seised court?
Hvis det fremgår af besvarelsen af spørgsmål 3 a) og b), at den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, under visse omstændigheder kan eller skal undersøge den rets kompetence, ved hvilken der først er anlagt sag, finder da bestemmel serne i konventionens afsnit II, afdeling 3, anvendelse for forholdet mellem en forsikringsgiver (en cedent) og en reassurandør i medfør af en aftale om kvotegenforsikring?« genforsikring?«
If the answer to questions 3(a) and (b) indicate that the court second seised is re­quired, or, if not required, is permitted, in circumstances which do, or may, in­clude the present to examine whether the court first seised has jurisdiction, do the provisions of Title II Section 3 of the Convention apply as between an in­surer (reassured) and a reinsurer under a contract of quota share reinsurance?'
(fortsat 2)
Page 245
Det første spørgsmål
(continued 3)
11 Med sit første spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, om kon ventionens artikel 21 finder anvendelse uden hensyn til, hvor parterne i de to sager har bopæl.
The first question n In its first question the national court essentially seeks to establish whether Article 21 of the Convention applies irrespective of the domicile of the parties to the two sets of proceedings.
12 Ved besvarelsen af dette spørgsmål bemærkes, at konventionens artikel 21 bestemmer følgende:
12 In order to answer that question it should be recalled that Article 21 of the Conven­tion provides that:
'Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.
"Where proceedings involving the same cause of action and between the same par­ties are brought in the courts of different Contracting States, any court other than the court first seised shall of its own motion decline jurisdiction in favour of that court.
Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, så fremt den anden rets kompetence bestrides'.
A court which would be required to decline jurisdiction may stay its proceedings if the jurisdiction of the other court is contested."
13 Det bemærkes dernæst, at artikel 2 l's ordlyd, til forskel fra andre af konventionens bestemmelser, ikke henviser til sagens parters bopæl.
13 Thus, the wording of Article 21, unlike the wording of other provisions of the Con­vention, makes no reference to the domicile of the parties to the proceedings.
I øvrigt sondrer artiklen ikke mellem konventionens forskellige kompetenceregler.
More­over, Article 21 does not draw any distinction between the various heads of jurisdic­tion provided for in the Convention.
Navnlig fastsætter artiklen ikke en undtagelse for det tilfælde, hvor en ret i en kontraherende stat i overens stemmelse med konventionens artikel 4 udøver sin kompetence efter statens egen lovgivning i forhold til en sagsøgt, som ikke har bopæl på en kontraherende stats område.
In particular, it does not provide for any dero­gation to cover a case where, in accordance with the provisions of Article 4 of the Convention, a court of a Contracting State exercises its jurisdiction by virtue of the law of that State over a defendant who is not domiciled in a Contracting State.
14 Det følger derfor af artikel 2l's ordlyd, at den skal finde anvendelse både i det tilfælde, hvor rettens kompetence afgøres efter konventionen, og hvor kompetencen i overensstemmelse med konventionens artikel 4 følger af den kontraherende stats lovgivning.
14 Consequently, it appears from the wording of Article 21 that it must be applied both where the jurisdiction of the court is determined by the Convention itself and where it is derived from the legislation of a Contracting State in accordance with Article 4 of the Convention.
15 Denne fortolkning, som fremgår af ordlyden, bekræftes af en gennemgang af kon ventionens formål.
15 The interpretation suggested by the wording is borne out by an examination of the aims of the Convention.
(fortsat 3) coba, Sml.
CONVENTION OF 27. 9.
Disse bestemmelser har således til formål så vidt muligt og straks fra begyndelsen at forhindre en situation som den, der er omhandlet i arti­kel 27, nr. 3, nemlig at en afgørelse ikke kan anerkendes, fordi den er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til.
(continued 4) ognition of a judgment on account of its irreconcilability with a judgment given in proceedings between the same parties in the State in which recognition is sought.
Det følger heraf, at artikel 21 for at opfylde disse målsætninger skal fortolkes vidt, således at den principielt omfatter alle tilfælde af litispendens for retterne i de kontraherende stater uden hensyn til parternes bopæl.
It follows that, in order to achieve those aims, Article 21 must be interpreted broadly so as to cover, in principle, all situations of lis pendens before courts in Contracting States, irrespective of the parties' domicile.
π Under hensyn til denne konstatering må det argument, som appellanterne i hoved­sagen har fremsat om, at selve eksistensen af konventionens artikel 27, nr. 3, godt­gør, at artikel 21 og 22 ikke kan forhindre, at der i visse tilfælde træffes uforenelige afgørelser i forskellige kontraherende stater, forkastes.
π In view ofthat conclusion, it is necessary to reject the argument of the appellants in the main proceedings to the effect that the very existence of Article 27(3) of the Convention shows that Articles 21 and 22 cannot prevent irreconcilable judgments from being given in certain cases in different Contracting States.
Den omstændighed, at kon­ventionen tager hensyn til tilfælde, hvor sådanne situationer alligevel kan opstå, kan ikke udgøre et argument imod en fortolkning af artikel 21 og 22, som i overens­stemmelse med Domstolens praksis (jfr. Dumez­dommen af 11. januar 1990) netop har til formål at modvirke eller begrænse risikoen for indbyrdes uforenelige afgørel­ser, og at retsafgørelser ikke anerkendes.
The fact that the Convention makes provision for cases in which such situations might nevertheless arise cannot constitute an argument against an interpretation of Articles 21 and 22, which, according to the case­law of the Court (see the judgment in Dumez France and Tracoba, cited above), have the specific aim of precluding or limiting the risk of irreconcilable judgments and non­recognition.
18 Den nationale rets første spørgsmål bør derfor besvares med, at konventionens arti­kel 21 skal fortolkes således, at den finder anvendelse uden hensyn til, hvor parter­ne i de to sager har bopæl.
18 The answer to the first question submitted by the national court must therefore be that Article 21 of the Convention must be interpreted as applying irrespective of the domicile of the parties to the two sets of proceedings.
Det andet og tredje spørgsmål
The second and third questions
19 Med sit andet og tredje spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, om konventionens artikel 21 skal fortolkes således, at hvis den ret, ved hvilken sa­gen sidst er anlagt, ikke erklærer sig inkompetent, kan så kun den udsætte afgørel­sen, eller tillader, henholdsvis kræver artikel 21, at retten selv efterprøver, hvorvidt den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, og i givet fald i hvilket om­fang.
19 By its second and third questions, the national court essentially seeks to establish whether Article 21 of the Convention must be interpreted as meaning that, if it does not decline jurisdiction, the court second seised may only stay its proceedings, or whether Article 21 permits or requires it to examine whether the court first seised has jurisdiction and, if so, to what extent.
20 Det bemærkes for det første, at det ikke fremgår af sagen, at hovedsagen falder ind under et af de tilfælde af enekompetence, som er fastsat i konventionen, navnlig ar­ i) Jfr. ovenfor 1­5.3 ­ A 3.
20 In that connection, it must be observed in the first place that nothing in the docu­ments before the Court suggests that the main proceedings fall within an exclusive head of jurisdiction laid down in the Convention, in particular in Article 16 thereof.
(fortsat 4) tikel 16.
(continued 5)
23 Desuden bemærkes det, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, ikke i noget tilfælde bedre er i stand til at afgøre, om den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, end sidstnævnte ret.
23 Moreover, it should be noted that in no case is the court second seised in a better position than the court first seised to determine whether the latter has jurisdiction.
Enten afgøres kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, direkte i medfør af konventionens bestemmelser, som er fælles for begge retter, og som de begge kan fortolke og anvende med samme auto ritet eller også udledes kompetencen i medfør af konventionens artikel 4 af lovgivningen i den stat, hvori den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er beliggende, i hvilket tilfælde denne ret ubestrideligt bedre er i stand til at afgøre spørgsmålet om dens egen kompetence.
Either the jurisdiction of the court first seised is determined directly by the rules of the Convention, which are common to both courts and may be interpreted and ap plied with the same authority by each of them, or it is derived, by virtue of Article 4 of the Convention, from the law of the State of the court first seised, in which case that court is undeniably better placed to rule on the question of its own jurisdiction.