natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I denne sag havde det i Forbundsrepublikken Tyskland hjemmehørende firma Pohl & Co. begæret fuldbyrdelsespåtegning på et tysk »Mahnbescheid« (betalingspålæg) af 21. oktober 1977 og et dertil hørende »Vollstreckungsbescheid« (fuldbyrdelsesdekret) af 22. februar 1978. Betalingspålægget blev den 25. november 1977 udleveret til G.J. Bul­lens, der havde bopæl i Nederlandene. Ifølge en »Zustellungs­Urkunde« (forkyndel­sesattest) af 2. marts 1978 blev fuldbyrdelsesdekretet fremsendt til G.J. Bullens pr. post. Arrondissementsrechtbank's præsident udtalte, at et »Mahnbescheid« ifølge den tyske civilproceslovs §§688—703 d ikke er et selvstændigt, eksigibelt dokument, og at det efterfølgende fuldbyrdelsesdekret ifølge § 699 skal forkyndes.
Pohl & Co., a firm established in the Federal Republic of Germany, sought an order for the enforcement in the Netherlands of a German Mahnbescheid [summary judgment in an action for the recovery of a debt] of 21 October 1977 and an order for its enforcement dated 22 February 1978. The Mahnbescheid was served on Bullens, who was resident in the Netherlands, on 25 November 1977. According to a certificate of service dated 2 March 1978, the order for the enforcement of the Mahnbescheid was sent to Bullens by post. The court observed that, according to Paragraphs 688 to 703 D of the German Code of Civil Procedure, the Mahnbescheid was not itself enforceable and that the ensuing order for its enforcement must, according to Paragraph 699, be served.
Der var imidlertid ikke for præsidenten fremlagt retsgyldige beviser for, at der var sket forkyndelse for den i Neder­landene bosatte rekvisitus, og begæringen om fuldbyrdelsespåtegning blev derfor afvist, også under henvisning til den nederlandsk­tyske overenskomst af 30. august 1962 om yderligere forenkling af retshjælpsordningen.
However, no sufficient proof had been furnished of the service of that order on the defendant in the Nether­lands. Having regard to that circumstance and also to the terms of the Convention of 30 August 1962 between the Netherlands and the Federal Republic of Germany on the Further Simplification of Mutual Legal Assistance, the court held the application inad­missible.
[frist for tilvejebringelse af dokumenter; fremlæggelse af tilsvarende do­kumenter; fritagelse for kravet]
[Time for production of documents; production of equivalent documents; dispensing with production]
Anerkendelse og fuldbyrdelse — fælles bestemmelser — udeblivelsesdom — bevis for forkyndelsen eller meddelelsen af det indledende processkrift i sagen (artikel 46, nr. 2) — fremlæggelse af tilsvarende dokumenter (artikel 48) — betingelser
Recognition and enforcement — Common provisions — Judgment in default — Proof of service of the document instituting the proceedings (Article 46 (2)) — Production of equivalent documents (Article 48) — Conditions
Anerkendelse og fuldbyrdelse — fælles bestemmelser — bevis for forkyndelsen af dommen (artikel 47, nr. 1) — bevisførelse ved hjælp af tilsvarende dokumenter ikke til­ladt
Recognition and enforcement — Common provisions — Proof of service of the judg­ment (Article 47 (¡)) — Proof by means of equivalent documents not permissible
Forbundsrepublikken havde endnu ikke ratificeret Haag­konventionen af 15. december 1965 om forkyndelse af retslige og udenretslige dokumen­ter.
The Hague Convention of 15 November 1965 on the service abroad of judicial and extra­judicial documents in civil or commercial matters had not yet been ratified by the Federal Republic of Germany.
Da rekvisitus i skrivelsen også havde taget stilling til realiteten, måtte det allerede da have været ham bekendt, hvilket krav der var blevet gjort gældende mod ham.
As he had also stated his position on the substance of the matter in that letter, he must al­ready have known at that time what the claim against him was.
Der var således ikke sket en tilsidesættelse af reglerne om kontradiktion.
His right to a legal hear­ing had therefore not been infringed.
1968 ­ ARTIKEL48 fortsat 1)
(continued 1)
Også uden forelæggelse af et tilsvarende dokument var det dermed tilstrækkeligt afkla­ret, at rekvisitus rettidigt og i tilstrækkeligt omfang havde haft lejlighed til at varetage sine interesser under sagen for den italienske ret.
Accordingly, even without the production of the appropriate document, it was suffi­ciently clear that the respondent had been given adequate opportunity at the proper time to defend that action in the Italian court.
Dette fandtes at kunne begrunde, at rekvirenten blev fritaget for at fremlægge dokumenter ifølge artikel 46, nr. 2.
That justified relieving the applicant of the obli­gation to produce documents imposed by Article 46 (2).
Anerkendelse og fuldbyrdelse — fælles bestemmelser — retsafgørelse truffet i udeblivelses­sag — bevis for forkyndelsen eller meddelelsen af det indledende processkrift i sagen (arti­kel 46, nr. 2) —fremlæggelse af tilsvarende dokumenter (artikel 48, stk. 1) — betingelser
Recognition and enforcement — Common provisions — Judgment in default — Proof of service of the document instituting the proceedings (Article 46(2)) — Production of equival­ent documents (first paragraph of Article 48) — Conditions
En tysk ret havde i en udeblivelsessag tilpligtet et selskab med hjemsted i Paris at betale et tysk selskab købsprisen for leverede varer.
A German court had given a judgment in default ordering a company based in Paris to pay a sum of money to a German company in payment for goods supplied.
Skyldneren kærede den af præsidenten for Tribunal de grande instance de Paris afsagte kendelse, hvorefter dommen erklæredes eksigibel i Frankrig, til Cour d'appel de Paris i henhold til konventionens artikel 36.
The French company appealed to the Cour d'Appel, Paris, under Article 36 of the Convention against the order made by the President of the Tribunal de Grande Instance, Paris, for the enforcement of that judgment in France.
Selskabet gjorde gældende, at det indledende processkrift i sagen ikke var forkyndt for­skriftsmæssigt og i så god tid, at det kunne have varetaget sine interesser, da det først fik kendskab til sagen ved forkyndelsen af kendelsen om at tillade fuldbyrdelse.
The appeal was based on the ground that the document instituting the proceedings had not been served on the appellant in suffi­cient time to enable it to arrange for its defence, since it had first become aware of the ex­istence of the action upon service of the order for the enforcement of the German judg­ment in France.
Cour d'appel stadfæstede kendelsen med den begrundelse, at selv om artikel 46, nr. 2, kræver fremlæggelse af det originale dokument eller en bekræftet genpart, hvoraf det fremgår, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne part, tillader artikel 48, stk. 1, dog den ret, til hvilken begæringen om fuldbyr­delse indgives, at anerkende tilsvarende dokumenter.
The Cour d'Appel dismissed the appeal. It held that, although Article 46 (2) of the Con­vention required production of the original or a certified true copy of the document es­tablishing that the party in default was served with the document instituting the proceed­ings, the first paragraph of Article 48 allowed the court to accept equivalent documents.
I det foreliggende tilfælde måtte en rapport, der var optaget på politikontoret på det franske selskabs hjemsted, anses for et tilsvarende dokument; det fremgik heraf, at selskabet havde nægtet at efterkomme de tilsigelser, som efter ordre fra anklagemyndigheden to gange var blevet sendt til selska­bets hovedkontor, for at det kunne blive gjort bekendt med indkaldelsen til at give møde for retten i Tyskland.
The court held that it must regard as equivalent the report drawn up by the local police, which stated that the company had refused to reply to the two communications which, on the instructions of court officers, had been addressed to it at its registered office for the purpose of bringing to its notice the summons to appear before the German court.
1976, s. 1759; jfr. ovenfor under 1­25.0 — A 1).
The Vrederechter held that the German company's action was barred.
I denne dom blev det statueret, at domskonventionen er til hinder for, at en part, der i en kontraherende medlemsstat har opnået en for ham gunstig retsafgø­relse, som i henhold til konventionens artikel 31 kan forsynes med fuldbyrdelsespåteg­ning i en anden kontraherende stat, ved en ret i denne sidste stat nedlægger påstand om, at den anden part i sagen dømmes til noget, hvortil han allerede er dømt i den førstnævnte stat.
He did so having regard to the judgment of the Court of Justice of the European Communities of 30 November 1976 (Case 42/76 De Wolf y Harry Cox B. V. [1976] ECR 1759: see 1-25.0 — A 1, above) which was to the effect that the provisions of the Brussels Convention prevent a party who has obtained a judgment in his favour in a Contracting State, being a judgment for which an order for enforcement under Article 31 of the Convention may be issued in another Contracting State, from making application to a court in that other State for a judgment against the other party in the same terms as the judgment delivered in the first State.
1­51 — Β 2 Cour d'appel de Paris, dom af 25. november 1977, Hallais mod Kunz
1­51 — Β 2 Cour d'Appel, Paris, Judgment of 25 November 1977, Halláis ν Kunz
Anvendelsesområde — retsforlig angående forældremyndighed og underholdspligt under skilsmissesag — fuldbyrdelse af krav på underholdsbidrag i en anden kontrahe­rende stat — konventionen fandt anvendelse på krav på underholdsbidrag
Scope — Court settlement concerning custody and maintenance during divorce proceedings — Enforcement of maintenance claims in another Contracting State — Applicability of Convention to maintenance claims affirmed
Officielt bekræftede dokumenter og retsforlig — hindringer for fuldbyrdelse — mod­strid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten — forelå ikke i et tilfælde, hvor en advokat indenfor sin fuldmagt indgik et retsforlig i en skilsmissesag
Authentic instruments and court settlements — Reasons for refusing enforcement — Contrary to public policy in the State where enforcement is sought — Not so where a lawyer, acting within the terms of his mandate, agrees to a court settlement in divorce proceedings
I en ved Landgericht Frankfurt am Main verserende skilsmissesag havde mandens ad­vokat den 30. maj 1973 indgået et retsforlig, hvori bl.a. spørgsmålet om forældremyndig­heden over fællesbørnene samt om mandens underholdspligt under skilsmissesagen over for hustruen og børnene blev fastlagt.
During divorce proceedings in the Landgericht Frankfurt am Main, the lawyer repre­senting the husband agreed on 30 May 1973 to a settlement which governed, inter alia, the custody of the children of the marriage and the maintenance payable by the husband pending divorce.
Han gjorde bl.a. gældende, at forliget vedrørte et spørgs­mål om fysiske personers retlige status, der ikke var omfattet af konventionen, og at det i øvrigt stred mod fransk ordre public, idet han ved forligets indgåelse ikke havde været forskriftsmæssigt repræsenteret.
He contended inter alia that the settlement concerned a question of status, which was excluded from the scope of the Convention, and, moreover, that the settlement was contrary to French public policy since he had not been properly represented when it was entered into.
Han gjorde endvidere gældende, at forliget ikke læn­gere kunne fuldbyrdes, efter at skilsmissesagen var afsluttet med en retskraftig dom.
Further, after the divorce proceedings had been terminated by a final judgment the set­tlement was no longer enforceable.
Den i tysk ret hjemlede mulighed, indenretligt og under rettens kontrol at indgå forlig, som derpå føres til retsbogen, var ikke i strid med fransk »ordre public international« (absolut ufravigelige retsregler), når hensås til de i Frankrig gældende forskrifter.
The possibility afforded by German law of agreeing, subject to the approval of the court, to a judicial settlement which was recorded in a document signed by the judge was not contrary to French public policy in the international field, having regard to the provisions applicable in France.
Under denne synsvinkel var der heller ingen betænkelighed forbundet ved, at appellanten havde givet sin advokat i Forbundsrepublikken en i saglig henseende ubegrænset fuldmagt til at va­retage sine inden­ og udenretlige interesser i sagen mod hustruen.
Nor was the fact that the appellant had given his lawyer in the Federal Republic of Germany a full mandate to attend both judi­cially and extra­judicially to his interests in the proceedings against his wife objection­able from this point of view.
Appellanten havde i øvrigt ikke gjort brug af muligheden for at anfægte retsforligets gyldighed.
Moreover, the appellant had not availed himself of the opportunities open to him of challenging the validity of the court settlement.
Udsendelse 2/maj 1983
tone 2/May 1983
1­51 ­ Β 2 fortsat 1)
(continued 1)
Anmærkning: Cour de cassation stadfæstede Cour d'appel's afgørelse ved dom af 3. april 1979.
An appeal against this judgment to the Cour de Cassation was dismissed by judgment of 3 April 1979.
Afsnit V ­ ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Title V - GENERAL PROVISIONS
[selskabers og juridiske personers hjemsted]
[Seat of companies and other legal persons]
(Jfr. også 1­8 ­ B 1)
(See also 18 — Β 1)
OD dom af 25. maj 1979, Dammers & Van der Heide's Scheepvaart en Handelsbedrijf BV mod Tropical Shipping Company Almindelige bestemmelser — et selskabs hjemsted — domsstatens internationale privatret — sagsøgte havde ifølge vedtægterne hjemsted i Liberia — konventionen fandt ikke anven­delse
1-53 — Bl Arrondissementsrechtbank, Rotterdam, Judgment of 25 May 1979, Dammers & Van der Heide's Scheepvaart en Handelsbedrijf BV y Tropical Shipping Company General provisions — Seat of a company — Private international law of the court applied to — Registered office of defendant in Liberia — Convention not applicable
Dammers & Van der Heide's Scheepvaart en Handelsbedrijf BV havde i Rotterdam's havn gjort arrest i skibet »Dabema«, der tilhørte Tropical Shipping Company. Det sidst­nævnte selskab havde ifølge vedtægterne hjemsted i Liberia, men ifølge selskabets egne oplysninger sit virkelige hjemsted i Frankrig. Under den derpå følgende domssag ned­lagde Dammers & Van der Heide påstand om betaling af mindst 1 400 000 HFL for »ma­nagement« af Tropical's skibe samt om, at arrestens foretagelse stadfæstedes, dvs., at ar­resten erklæredes lovlig gjort til sikring af en bestående fordring. Sagsøgte rejste indsi­gelse om, at retten savnede kompetence, idet sagsøgtes virkelige hjemsted befandt sig i Frankrig, og om, at der forelå litispendens, da Dammers & Van der Heide tidligere havde anlagt sag om samme fordring ved præsidenten for Tribunal de commerce i Bor­deaux (efter en der foretagen tvangssikring i et andet af Tropical's skibe). Arrondissementsrechtbank udtalte, at det i henholdt til konventionens artikel 53 måtte afgøres efter den nederlandske internationale privatret, hvor Tropical havde sit hjem­sted. Dette måtte være det hjemsted, der var angivet i vedtægterne, nemlig i Liberia, som ikke er en kontraherende stat.
The plaintiff also sought judicial confirmation of the arrest, that is to say a declaration that the arrest had been properly effected in security of a valid claim. The defendant objected to the jurisdiction of the court on the grounds that its real seat was in France and that the plaintiff had al­ready commenced proceedings in respect of the same claim before the President of the Tribunal de Commerce, Bordeaux (following the arrest there of another ship belonging to the defendant).
Heraf fulgte, at spørgsmålet om rettens kompetence ikke skulle afgøres efter konventionens kompetenceregler, men — i medfør af konventionens artikel 4 — efter nederlandsk ret.
Under that law the company's seat was the place where, according to its memorandum of associa­tion, it had its registered office, namely Liberia, which country had not acceded to the Convention, with the result that, in accordance with Article 4 of the Convention, juris­diction fell to be determined not under the jurisdiction rules of the Convention but un­der the law of the Netherlands.
1968 ­ ARTIKEL 53 fortsat 1)
1968 - ARTICLE 53
På denne baggrund erklærede Arron­dissementsrechtbank sig kompetent i medfør af den nederlandske civilproceslovs arti­kel 767 (om arrestværnetinget).
The court proceeded to hold that it had jurisdiction pursuant to Article 767 of the Netherlands Code of Civil Proce­dure (forum arresti).
Dommen blev — hovedsagelig i henhold til samme grande — stadfæstet af Gerechtshof Haag ved dom af 29.2. 1980 (Nederlandse Jurisprudentie 1980, nr. 608; engelsk over­sættelse i [1982] Eur. Comm. Cases, s. 353).
This judgment was upheld by the Gerechtshof, The Hague, on 29 February 1980 (Neder­landse Jurisprudentie 1980, No 608, English translation in [1982] European Commer­cial Cases, p.
(Jfr. også I­l.l ­Al; 1­17.1 ­ B 10)
(See also I­l.l ­ Β 1 ; 1­17.1 ­ Β 10)
Ret­ten konstaterede følgelig, at den havde kompetence til at pådømme sagen i medfør af ci­vilproceslovens artikel 4, nr. 2, og den anførte endvidere, at konventionen i medfør af dens overgangsbestemmelser kunne få betydning for fuldbyrdelsen af den afgørelse, der skulle træffes; det afgørende for afgørelsens eksigibilitet var, at den ret, der traf afgørel­sen, havde været kompetent ifølge de før ikrafttrædelsen gældende regler, for så vidt de var i overensstemmelse med reglerne i konventionens afsnit II.
The Tribunate held that it had jurisdiction under Article 4 (2) of the Codice di Procedura Civile and pointed out, further, that by virtue of the transitional provisions the Convention could become relevant in regard to the enforcement of the judgment to be delivered. The enforceability depended upon whether the court giving the judgment had had jurisdiction under the rules applying before the Convention came into force and whether those rules accorded with the provisions of Title II of the Convention.
Overgangsbestemmelser — retssager anlagt før konventionens ikrafttræden —forkyndelse af stævningen mod den udenlandske sagsøgte for den indenlandske statsadvokatur før 1.februar 1973 —fremsendelse af stævningen til sagsøgte efter ¡.februar 1973 — konven­tionen fandt ikke anvendelse
Transitional provisions — Actions brought before the entry into force of the Convention — Statement of claim in an action against a foreign defendant delivered to the local parquet prior to 1 February 1973 — Transmission of the statement of claim to the defendant after 1 February 1973 — Convention not applicable
1968 ­ ARTIKEL 54 fortsat 1) chael Weinig (appellanten i kassationssagen) ved Tribunal de commerce de Belfort.
(continued 1)
Sidst­nævnte gjorde gældende, at forkyndelsen af indkaldelsen og stævningen for statsadvo­katuren var uden retsvirkning, da stævningsmanden ikke havde bragt den til kundskab ved anbefalet brev, og da indkaldelsen den 27. marts 1973, som sagsøgte modtog den, ikke var foretaget i overensstemmelse med domskonventionen; sagsøgte gjorde derfor gældende, at den franske ret savnede kompetence.
The ad­dressee, Firma Michael Weinig, contended that the lodging of the summons with the Par­quet was of no effect because the official responsible for service had failed to bring the summons to the firm's notice by sending it by registered letter and the summons which it, the appellant and defendant, had received on 27 March 1973 had not been effected in accordance with the Brussels Convention. The defendant accordingly pleaded that the French court had no jurisdiction.
Sagsøgte indbragte derpå sagen for Cour d'appel de Besançon, hvis dom blev appelleret til Cour de cassation, som imidlertid stadfæstede afgørelsen.
The Cour de Cassation dismissed the appeal in cassation brought against a judgment delivered by the Cour d'Appel, Besançon, in respect of the defendant's preliminary plea.
Cour de cassation begrundede sin dom med, at den tyske sagsøgte (appellanten i kassationsanken) ikke havde lidt skade, idet sagsøgte i retsmødet den 3. april 1973 havde opnået en udsættelse af sagen til et senere tidspunkt (3. juni 1973).
The Cour de Cassation found support for its decision in the fact that the German defendant (the appellant) had suffered no prejudice since at the hearing on 3 April 1973 it had been granted an adjournment until a later date (3 July 1973).
Da forkyndel­sen af det indledende processkrift i sagen ikke var ugyldig, var den franske ret, for hvil­ken sagen blev anlagt før den 1. februar 1973, i medfør af artiklerne 14 og 15 i code civil kompetent til at påkende tvister mellem franske og tyske statsborgere.
As the document instituting proceedings had been validly served, the French court, before which proceedings were brought prior to 1 February 1973, had jurisdiction to entertain actions between French and German nationals by virtue of Articles 14 and 15 of the Code Civil.
1­56 ­ Β 1 fortsat 1) sagen til retten i første instans, idet underinstanserne havde behandlet sagen på grundlag af domskonventionen og ikke på grundlag af den tysk­belgiske konvention.
It then remitted the case to the court of first instance for further consideration since the lower courts had dealt with the matter under the Brussels Convention instead of under the German­Belgian Convention.
I den parallelle sag, hvorunder Bundesgerichtshof ligeledes havde anmodet EF­Dom­stolen om en præjudiciel afgørelse (jfr. ovenfor under 1­56 — A 1), afsagde Bundesge­richtshof samme dag en ligelydende kendelse (sag VIII ZB 10/76).
In the parallel case in which the Bundesgerichtshof had likewise requested a preliminary ruling from the Court of Justice of the European Communities (see 1­56 — A 1 supra) it issued a similar order on the same day (Case No VIII ZB 10/76).
1­56 — B 2 Oberlandesgericht Düsseldorf, kendelse af 20. januar 1978, sag 19 W 18/75, [afgørelse truffet i tilslutning til præjudiciel afgørelse fra EF­Domstolen]
1-56 — Β 2 Oberlandesgericht Düsseldorf, Order of 20 January 1978, Case No 19 W 18/75, (Decision following a preliminary ruling by the Court of Justice of the European Communities)
Forholdet til andre konventioner — den tysk­belgiske konvention af 30. juni 1958 —fortsat gyldighed for sagsområder, der ikke er omfattet af konventionen (artikel 56) — fortolkning af begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« i artikel 1 i den tysk­belgiske kon­vention — den af retten i domsstaten anlagte fortolkning bestemmende f or anerkendelses­og fuldbyrdelsessagen
Relationship to other conventions — German­Belgian Convention of 30 June 1958 — Con­tinuing effect in relation to matters not covered by the Convention (Article 56) — Interpreta­tion of the expression "civil and commercial matters" in Article 1 of the German­Belgian Convention — Interpretation by the court of the State in which the judgment was given is also applicable in the proceedings for recognition — Enforcement
I denne sag havde Oberlandesgericht Düsseldorf — efter at Bundesgerichtshof havde hjemvist sagen (jfr. herom samt om sagens faktiske omstændigheder og de forudgående retsforhandlinger Bundesgerichtshofs kendelse af 26. november 1975, ovenfor under I­l.l — B 3) — forelagt EF­Domstolen et spørgsmål vedrørende fortolkningen af begre­bet »borgerlige sager, herunder handelssager« i domskonventionens artikel 1, stk. 1.
The Oberlandesgericht Düsseldorf, after this case had been remitted to it by the Bundes­gerichtshof (in this connexion, and for an account of the previous procedure, see the order of the Bundesgerichtshof of 26 November 1975, under I­l.l — Β 3), submitted to the Court of Justice of the European Communities a question on the interpretation of the expression "civil and commercial matters" in the first paragraph of Article 1 of the Brussels Convention.
EF­Domstolen besvarede spørgsmålet ved dom af 14. oktober 1976 (sag 29/76; ovenfor under I­l.l ­Al).
The Court of Justice answered that question by judgment of 14October 1976 (Case 29/76 LTUy Eurocontrol[1976] ECR 1541 supra I­l.l — A 1).