natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I hvert fald havde Tribunal de grande instance de Paris først erklæret patentet gyldigt og der­næst pålagt Frigomat at betale erstatning på grundlag af bevisførelsen. Uanset parternes bopæl måtte det følge af konventionens artikel 16, nr. 4, at den franske domstol var ene­kompetent, da Frankrig var den kontraherende stat, på hvis område deponeringen eller registreringen var foretaget.
Indeed the Tribunal de Grande Instance, Paris, had com­menced by declaring the patent valid and in consequence had ordered Frigomat, on the basis of the evidence adduced, to pay damages.
Frigomat havde endvidere gjort gældende, at en anerkendelse af den franske retsafgø­relse — i det omfang den pålagde en pligt til at betale en foreløbig fastsat del af et samlet beløb — var i modstrid med grundlæggende italienske retsprincipper.
The applicant contended further that the recognition of the French judgment — in so far as it ordered the appellant to pay interim damages — must be considered to be con­trary to Italian public policy.
Afgørelsen om, at der skulle betales en foreløbig fastsat del af et samlet beløb, var nemlig kun formelt en endelig dom, medens der reelt var tale om en afgørelse, som var truffet under forbehold af en efterfølgende afgørelse vedrørende opgørelsen af den samlede skade, som også kunne blive fastsat til et beløb, der var lavere end det allerede tilkendte delbeløb.
It argued that the order to pay interim damages was a final judgment only in form and that in substance it was contingent upon the subsequent de­cision assessing the total damages, the exact amount of which — yet to be established — might even be lower than the interim damages.
Dette måtte efter Frigomat's opfattelse indebære, at en udenlandsk retsafgørelse, som ikke var endelig, og som gik ud på betaling af et beløb af ubestemt størrelse, ikke kunne anerken­des.
It would therefore be contrary to public policy to recognize a foreign judgment which was not final and which ordered the pay­ment of an amount not yet established.
Corte d'appello kunne ikke tage dette anbringende til følge, men udtalte, at en dom til betaling af en foreløbig fastsat del af et samlet beløb efter fransk ret forudsatte, at der for retten var ført sikkert og ubestrideligt bevis for, at der var indtrådt en skade af mindst denne størrelse.
The Corte d'Appello rejected that argument. The order to pay interim damages entailed, in French law also, a definite and irrefutable finding on the part of the court that damage at least equal to that sum had been proved.
Derfor kunne den omstændighed, at den franske domstol endnu ikke havde fastslået skadens samlede størrelse, ikke være til hinder for anerkendelse og fuld­byrdelse af en — efter sin karakter — endelig dom til betaling af en foreløbig fastsat del af et samlet beløb.
Therefore the fact that the French court had not yet given a ruling on the total amount of damages did not preclude the recognition and enforcement of a judgment ordering the payment of interim damages which were themselves of a definite amount.
I øvrigt kunne retten i fuldbyrdelsesstaten ikke anlægge en sondring mellem, om en udenlandsk retsafgørelse eller en del af afgørelsen »formelt« eller »mate­rielt« var endelig, idet den derved ville tage stilling til realiteten.
Moreover, a court which was called upon to enforce a foreign judgment was not allowed to distinguish between the "formal finality" and the "substantive finality" of the foreign judgment or of a part of it; otherwise the court would be reviewing the judgment as to its substance.
Dette er den udtrykke­lig afskåret fra i medfør af artikel 34, stk. 2 og 3.
That was expressly prohibited by the second and third paragraphs of Article 34.
Af samme grunde udtalte Corte d'appello endelig, at heller ikke Frigomat's sidste an­bringende om, at konventionens artikel 43 fandt anvendelse, kunne tages til følge.
Finally, the same conclusion allowed the court also to reject the final ground of appeal, whereby the appellant submitted that Article 43 of the Convention was applicable.
En dom til betaling af en foreløbig fastsat del af et samlet beløb kunne overhovedet ikke sidestilles med en afgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, idet der var tale om to afgørelser af forskellig art og karakter.
It was quite plain that the order to pay interim damages could not be confused with a decision imposing a penalty, in view of the different nature of the two types of decision.
Kompetence — enekompetence — sager om registrering eller gyldighed af indu­strielle ejendomsrettigheder — begreb — ikke tillige sag om opfyldelse af en varemær­kelicensaftale
Jurisdielion — Exclusive Jurisdiction — Proceedings concerned with the registration or validity of industrial properly rights — Concepì — Action concerning the enforcement of a contract licensing the use of a trade­mark — Excluded
Kompetence — aftale om kompetence — indgivelse af en begæring om en foreløbig forholdsregel til en anden ret end den aftalte — var ikke et afkald på at påberåbe sig værnetingsaftalen
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Application for interim relief in a court other than the agreed forum — No waiver of lhe benefil of the forum clause
Udsendelse 3/december 1985
Italy, Switzerland and the Benelux countries.
(fortsat 1)
(continued 1) same group.
Efter at varemærkeindehaveren havde fået præsidenten for Tribunal de commerce de Bruxelles til at nedlægge forbud mod anvendelse af varemærkerne og til at udmelde en sagkyndig, anlagde selskabet sag mod de to belgiske selskaber ved Tribunal de commerce de Paris med påstand om erstat­ning for skader af enhver art, som det havde lidt som følge af kontraktsbruddet og den il­loyale konkurrence.
After obtaining an interlocutory injunction from the President of the Tribu­nal de Commerce, Brussels, prohibiting the use of the label and commissioning an ex­pert's opinion, the licensor brought an action against the two Belgian companies in the Tribunal de Commerce, Paris, claiming compensation for various forms of damage re­sulting from breaches of contract and acts of unfair competition.
De to sagsøgte kærede den afgørelse, hvorved retten havde erklæret sig kompetent, idet de gjorde gældende, at sagen vedrørte gyldigheden af en varemærke­licens, der forudsatte en registrering.
The court held that it had jurisdiction and both the defendants appealed against that decision on the ground that the case concerned the validity of trade­mark licensing rights which required to be registered.
Da det omtvistede varemærke imidlertid havde været genstand for en international registrering, var beskyttelsen i medfør af artikel 4 i Madrid­arrangementet den samme, som hvis deponeringen var foretaget i hvert af de lande, der havde tilsluttet sig Paris­konventionen til beskyttelse af industriel ejendoms­ret.
Since the trade­mark in question had been internationally registered, it was protected, by virtue of Article 4 of the Madrid Agreement, in the same way as if it had been directly deposited in each of the countries belonging to the International Union for the Protection of Industrial Property.
Som følge heraf var de belgiske retter enekompetente i medfør af konventionens arti­kel 16, nr. 4, som retterne i den stat, hvor deponering ifølge bestemmelserne i en interna­tional konvention ansås for at være foretaget.
Therefore, the appellants argued, the Belgian courts had exclusive jurisdiction, under Article 16 (4) of the Brussels Convention, as the courts of the State in which the trade­mark was deemed to have been deposited in ac­cordance with the provisions of an international convention.
Værnetingsklausulen i licensaftalen var derfor ifølge artikel 17, stk. 2, uden retsvirkning, fordi de retter, som i medfør af arti­kel 16 var enekompetente, ifølge aftalen ikke skulle være kompetente.
It followed that the juris­diction clause contained in the licensing contract had no legal force by virtue of the sec­ond paragraph of Article 17 of the Convention, since it purported to oust the jurisdic­tion of the courts which had exclusive jurisdiction under Article 16.
Under alle om­stændigheder havde licensgiveren stiltiende givet afkald på at påberåbe sig aftalen ved at anmode præsidenten for Tribunal de commerce de Bruxelles om at nedlægge et for­bud, der var nært forbundet med den foreliggende sag.
The appellants argued that the licensor had in any event impliedly waived the benefit of the clause by submitting an interlocutory application closely connected with the present action to the President of the Tribunal de Commerce, Brussels.
Cour d'appel stadfæstede afgørelsen, hvorved Tribunal de commerce havde erklæret sig kompetent, idet den anførte, at artikel 16, nr.4, helt åbenbart kun omhandler sager om registreringen eller gyldigheden af patenter, varemærker, mønstre og modeller samt andre lignende rettigheder, der skal deponeres eller registreres, som f.eks. licensaftaler. Bestemmelsen fandt derfor ikke anvendelse i denne sag, hvis genstand — bortset fra den illoyale konkurrence, som kun var gjort gældende over for et af de belgiske selskaber — udelukkende var bruddet på licensaftalen, idet aftalens eller varemærkets gyldighed ikke blev bestridt, og ingen anden gjorde krav på varemærket.
The Cour d'Appel, Paris, dismissed the appeal on the ground that, since Article 16(4) clearly applied only to actions concerned with the registration or validity of patents, trade­marks, designs or other similar rights requiring to be deposited or registered, such as licensing agreements, it was not applicable in the present action, which, apart from the acts of unfair competition alleged against one of the Belgian companies in particular, was concerned solely with breaches of the licensing agreement, without the validity of that agreement or of the trade­mark being contested or affirmed by any party.
Da artikel 16, nr.4, ikke fandt anvendelse, kunne artikel 17, stk. 2, allerede ifølge ordlyden heller ikke finde an­vendelse.
Since there was no reason to apply Article 16 (4) it followed that the second paragraph of Arti­cle 17 ceased to be applicable by virtue of its very wording.
Cour d'appel udtalte endelig, at licensgiveren ikke kunne antages at have haft til hensigt at give afkald på at påberåbe sig værnetingsaftalen, fordi selskabet havde anmodet præ­sidenten for Tribunal de commerce de Bruxelles om at nedlægge forbud; der var ingen formodning for, at selskabet havde givet et sådant afkald, og et afkald kunne kun følge af nøje bestemte omstændigheder, som ikke kunne påvises i det foreliggende tilfælde.
Finally, the court held that the French company could not be regarded as having in­tended to waive the benefit of the jurisdiction clause on the ground that it had applied for interim relief to the President of the Tribunal de Commerce, Brussels; such a waiver could not be presumed and could be established only in the presence of clearly defined circumstances of which there was no evidence in this case.
Indehaveren af et patent i Frankrig anlagde ved Tribunale di Milano sag mod et italiensk selskab med påstand om betaling af licensafgifter, som dette selskab skyldte på grundlag af en aftale om eneudnyttelse af patentet i Italien.
The owner of a patent registered in his name in France brought proceedings before the Tribunale di Milano against an Italian company for the payment of royalties owed by he latter under a contract for the exclusive use of the patent in Italy.
Det italienske selskab gav møde for retten og indvendte, at patentet var ugyldigt, da opfindelsen ikke var ny ; selskabet ned­lagde derfor påstand om, at aftalen om eneudnyttelse erklæredes ugyldig, da genstan­den for den var bortfaldet.
The Italian com­jany entered an appearance and raised the objection that the patent was void for lack of lovelty; it therefore claimed that the contract for its exclusive use should be declared /oid as lacking in object.
Endvidere nedlagde det påstand om frifindelse for kravet om betaling af licensafgifter.
It also submitted that the claim for the payment of royalties ihould be dismissed.
Retten frifandt sagsøgte.
The court dismissed the claim.
Med hensyn til sagsøgtes påstand om, at det statueredes, at pa­tentet var ugyldigt, erklærede den sig inkompetent i henhold til konventionens arti­kel 16.
With regard to the defendant's application for a declara­ion that the patent was void it held that it had no jurisdiction under Article 16 of the /onvention.
Den anførte, at da patentet var forskriftsmæssigt deponeret og registreret i Frank­rig, var det i henhold til konventionens artikel 16, nr. 4, alene de franske domstole, der havde kompetence til at træffe afgørelse om patentets gyldighed som domstolene i den stat, hvor deponeringen og registreringen i det foreliggende tilfælde var foretaget.
Since the patent had been properly deposited and registered in France, un­1er Article 16 (4) of the Convention only the French courts, as the courts of the State in vhich the deposit and registration of the patent had taken place, could decide on the va­idity of the patent.
Ret­ten fastslog endvidere, at sagsøgte ikke kunne påberåbe sig de italienske procesretlige regler, det havde henvist til, om de nationale domstolens kompetence til at træffe afgø­relse om præjudicielle spørgsmål, da disse regler udelukkende vedrørte domstolenes na­tionale kompetence, men ikke deres internationale kompetence.
The court went on to hold that the defendant could not rely on the provisions of Italian procedural law put forward by it regarding the competence of na­ional courts to hear preliminary questions, since those provisions concerned only the ¡n­ernal division of competence between courts and not their jurisdiction from the interna­ional point of view.
1968 - ARTIKEL 17, STK. I
1968 - ARTICLE 17 (Il
(Jfr. også 118 — A 1 ; 154 - A 1)
(See also 118 -Al;
(Forslag til afgørelse fra generaladvokat F. Capotorti, s. 2143)
1-17.1.1 — A 1 Judgment of 9 November 1978,' Case 23/78, Meeth ν Glacetal [1978] ECR 2133 (Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: F. Capotorti (p. 2144)
Kompetence — aftale om kompetence — værnepligtsaftale, hvorefter parterne kun kan sagsøges ved retterne i deres hjemstat — gyldig i henhold til artikel 17, stk. 1
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Agreement under which each party may be sued only in the courts of his State of domicile — Permissible under the first para­graph of A rticle 17
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsaftale, hvorefter parterne kun kan sagsøges ved retterne i deres hjemstat — hensyntagen til modregning, der står ¡forbindelse med det omtvistede retsforhold — betingelser
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Agreement under which each party mav be sued only in lhe courts of his State of domicile — Power to take into account a set-off connected with the legal relationship in dispute — Conditions
Ved Landgericht Trier havde Meeth gjort en fordring gældende over for Glacetal for den skade, som Meeth angav at have lidt som følge af det franske firmas forsinkede eller mangel fulde opfyldelse af sine kontraktmæssige forpligtelser.
In answer to Glacetal's claim Meeth had pleaded a set-off relating to the damage which it claimed to have suffered as a result of the French undertaking's late or defective performance of its contractual obligations.
Landgericht tillod imidlertid ikke Meeth at modregne denne fordring i den af det franske firma krævede købesum, idet retten fandt, at Meeth ikke havde ført tilstrækkeligt bevis for kravet.
The Landgericht, however, refused to allow that claim to be set-off against the purchase price claimed by Glacetal on the ground of insufficient proof.
Sagen blev appelleret til Oberlandesgericht Koblenz, der principielt anerkendte det franske firmas for dring, men ikke tillod Meeth at foretage modregning, med den begrundelse, at den i kon trakten mellem parterne indeholdte værnetingsklausul indebar, at et sådant modregningskrav ikke kunne gøres gældende ved tyske retter.
The Oberlandesgericht, to which the case came on appeal, found that the French undertaking's claim was in prin­ciple entitled to succeed and rejected the set-off pleaded against that claim on the ground that the jurisdiction clause contained in the contract did not permit a set-off to
1968 - ARTIKEL 17, STK. I
1968 - ARTICLE 17 (l_BAR_
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 4—9):
The Court of Justice held (paragraphs 4to 9 of the decision) that:
'Tillader konventionens artikel 17, stk. 1, en aftale, hvorefter hver af de to parter i en købekontrakt, som er bosiddende i forskellige stater, kun kan sagsøges ved retterne i deres bopælsstat.'
'Does the first paragraph of Article 17 of the Convention permit an agreement under which the two parties to a contract for sale, who are domiciled in different States, can be sued only in the courts of their respective States?'
5 I artikel 17, stk. 1, bestemmes, at 'såfremt parterne ... har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opstå ede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente'; ved fortolkningen af denne bestemmelse med henblik på en sådan gensidig værne tingsaftale, som indeholdes i den kontrakt, hvis opfyldelse er genstand for tvisten, opstår der et problem, for så vidt som artikel 17 ifølge sin ordlyd kun vedrører det til fælde, hvor parterne har udpeget en enkelt ret eller retterne i en enkelt medlemsstat som kompetente; denne formulering, der bygger på almindelig forretningssædvane, kan imidlertid ikke fortolkes således, at den udelukker, at parterne kan vedtage, at to eller flere retter skal være kompetente til at afgøre eventuelle retssager ; denne fortolkning har sin begrundelse i, at artikel 17 hviler på en anerkendelse af partsautonomien, hvad angår værnetingsaftaler med henblik på afgørelser af tvister under konventionens anvendelsesområde, som ikke ifølge artikel 17, stk. 2, udtryk keligt er undtaget fra sådanne aftaler; dette gælder især i et tilfælde, hvor parterne ved en sådan klausul gensidigt har ved taget, at de i den almindelige bestemmelse i konventionens artikel 2 nævnte retter skal være kompetente; skønt en sådan klausul får samme virkning som denne bestemmelse, har den dog sta dig betydning, for så vidt som den i andre forhold mellem parterne udelukker andre, fakultative værneting af de i konventionens artikel 5 og 6 nævnte art;
According to the first paragraph of Article 17 'if the parties ... have agreed that a court or the courts of a Contracting State are to have jurisdiction to settle any dis putes which have arisen or which may arise in connexion with a particular legal relationship, that court or those courts shall have exclusive jurisdiction'.
6 det første spørgsmål skal derfor besvares således, at konventionens artikel 17, stk. 1, ikke kan fortolkes således, at den udelukker en aftale, hvorefter hver af de to parter i en købekontrakt, som er bosiddende i forskellige stater, kun kan sagsøges ved retterne i deres bopælsstat.
With regard to an agreement conferring reciprocal jurisdiction in the form in which it appears in the contract whose implementation forms the subject-matter of the dis pute, the interpretation ofthat provision gives rise to difficulty because of the fact that Article 17, as it is worded, refers to the choice by the parties to the contract of a single court or the courts of a single State.
7 Det andet spørgsmål lyder: 'Udelukker en efter konventionens artikel 17, stk. 1, gyldig aftale med det i spørgsmål 1 angivne indhold nødvendigvis enhver modregning, som den ene aftalepart søger gennemført, med en af aftalen omfattet fordring under et af den anden part anlagt søgsmål ved den for dette søgsmål kompetente ret?
This applies particularly where the parties have by such an agreement reciprocally conferred jurisdiction on the courts specified in the general rule laid down by Article 2 of the Convention. Although such an agreement coincides with the scope of Article 2 it is nevertheless effective in that it excludes, in relations between the parties, other optional attributions of jurisdiction, such as those detailed in Articles 5 and 6 of the Convention.
8 Ifølge artikel 17, stk. 1, skal værnetingsaftalen vedrøre afgørelsen af allerede op ståede eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold' ;
The reply to the first question must accordingly be that the first paragraph of Ar ticle 17 of the Convention cannot be interpreted as prohibiting an agreement under which the two parties to a contract for sale, who are domiciled in different States, can be sued only in the courts of their respective States.
(fortsat 2) spørgsmålet om, hvorvidt en ret, som en sag er blevet indbragt for i medfør af en sådan gensidig værnetingsaftale som den her foreliggende, har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en fordring, som en af parterne kræver modregnet i den omtvistede forpligtelse, skal afgøres såvel ud fra hensynet til privatautonomien, som artikel 17 som ovenfor anført hviler på, som ud fra de procesøkonomiske hensyn, der ligger til grund for hele den konvention, der indeholder denne artikel ; i lyset af denne dobbelte målsætning kan artikel 17 ikke fortolkes således, at den for­hindrer den ret, som en sag er blevet indbragt for i medfør af en værnetingsaftale af den ovenfor beskrevne art, i at tage hensyn til modregningen med en fordring, der står i forbindelse med det omtvistede retsforhold, når retten skønner dette foreneligt med ordlyden af og meningen med værnetingsklausulen ;
In the light of both of these objectives Article 17 cannot be interpreted as preventing a court before which proceedings have been instituted pursuant to a clause conferring jurisdiction of the type described above from taking into account a claim for a set-off connected with the legal relationship in dispute if such court considers that course to be compatible with the letter and spirit of the clause conferring jurisdiction.
9 det andet spørgsmål skal derfor besvares således, at artikel 17, stk. 1, ikke kan for­tolkes således, at den udelukker, at den ret, som en tvist er blevet indbragt for i med­før af en værnetingsaftale af den i svaret til det første spørgsmål beskrevne art, kan tage hensyn til modregning med en fordring, der står i forbindelse med det omtvi­stede retsforhold.«
Accordingly the reply to the second question must be that where there is a clause conferring jurisdiction such as that described in the reply to the first question the first paragraph of Article 17 of the Convention cannot be interpreted as prohibiting the court before which a dispute has been brought in pursuance of such a clause from taking into account a set-off connected with the legal relationship in dispute."
Artikel 17, stk. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompe­tence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssa­ger, kan ikke fortolkes således, at den udelukker en aftale, hvorefter hver af de to parter i en købekontrakt, som er bosiddende i forskellige stater, kun kan sagsø­ges ved retterne i deres bopælsstat.
The first paragraph of Article 17 of the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters cannot be interpreted as prohibiting an agreement under which the two parties to a contract for sale, who are domiciled in different States, cas be sued only in the courts of their respective States.
Artikel 17, stk. 1, i konventionen af 27. september 1968 kan ikke fortolkes såle­des, at den udelukker, at den ret, som en tvist er blevet indbragt for i medfør af en værnetingsaftale af den i svaret til det første spørgsmål beskrevne art, kan tage hensyn til modregning med en fordring, der står i forbindelse med det omtvistede retsforhold.«
Where there is a clause conferring jurisdiction such as that described in the reply to the first question the first paragraph of Article 17 of the Convention of 27 September 1968 cannot be interpreted as prohibiting the court before which a dispute has been brought in pursuance of such a clause from taking into account a set-off connected with the legal relationship in dispute." issue 3 December 1985