natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kommissionen har med rette henvist til, at selv om det med henblik på at godtgøre, at der foreligger en alvorlig og uoprettelig skade, ikke er nødvendigt, at det godtgøres, at der er en absolut vished for, at skaden indtræder, idet det er tilstrækkeligt, at skaden kan forudsiges med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed, skal appellanterne ikke desto mindre fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der skal begrunde, at der er udsigt til en sådan alvorlig og uoprettelig skade.
As the Commission rightly pointed out, although in order to establish the existence of serious and irreparable damage it is not necessary for the occurrence of the damage to be demonstrated with absolute certainty, it being sufficient to show that damage is foreseeable with a sufficient degree of probability, the applicants are required to prove the facts forming the basis of their claim that serious and irreparable damage is likely.
Dette krav er særligt berettiget i et tilfælde som det foreliggende i betragtning af det princip, der er fastslået i denne kendelses præmis 55.
That requirement is all the more justified in a case such as the present, in the light of the principle set out in paragraph 55 above.
I relation til appellanternes fjerde og sidste anbringende skal det blot bemærkes, at de oplysninger, som appellanterne henviser til, kun er præciseringer, der ganske vist supplerer de i den appellerede kendelses præmis 31 gengivne faktiske omstændigheder, men som ikke giver grundlag for at antage, at Rettens præsidents konstateringer skulle være materielt forkerte.
As regards the fourth and final plea, it is enough to note that the information to which the appellants refer merely furnishes further detail, which admittedly gives a fuller picture of the facts set out in paragraph 31 of the order under appeal, but which does not indicate that the findings of the President of the Court of First Instance are vitiated by material inaccuracy.
Under disse omstændigheder kan den af Rettens præsident foretagne bevisbedømmelse af de grunde, der er nævnt i denne kendelses præmis 50, 51 og 52, ikke underkastes en fornyet prøvelse under appelsagen.
In those circumstances, for the reasons set out in paragraphs 50 to 52 above, the appraisal of the evidence made by the President of the Court of First Instance cannot be reviewed in the context of this appeal.
71 Det følger af ovenstående, at appellanternes anbringender til støtte for appellen ikke kan tiltrædes, og at appellen derfor må forkastes.
71 It follows from all the foregoing considerations that the pleas in law relied upon by the appellants in support of their appeal are not well founded and that the appeal must therefore be dismissed.
72 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har
72 Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, which applies to appeal proceedings by virtue of Article 118, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for.
HFB M.FL. MOD KOMMISSIONEN nedlagt påstand om, at appellanterne pålægges at betale sagens omkostninger, og da appellanterne har tabt sagen, pålægges det disse at betale sagens omkostninger.
HFB V COMMISSION and the appellants have been unsuccessful in their pleadings, they must be ordered to pay the costs.
Sag C­364/99 P(R)
Case C-364/99 P(R)
DSR­Senator Lines GmbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
DSR-Senator Lines GmbH ν Commission of the European Communities
»Appel — kendelse afsagt af præsidenten for Retten i Første Instans i en sag om foreløbige forholdsregler — konkurrence — betaling af bøde — bankgaranti«
(Appeal — Order of the President of the Court of First Instance in proceedings for interim relief — Competition — Payment of the fine — Bank guarantee)
Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — udsættelse af gennem­førelsen af forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks inddrives — betingelser — ganske særlige omstændigheder
Applications for interim measures — Suspension of operation of a measure — Suspension of the obligation to provide a bank guarantee as a condition for nonenforcement of the right to immediate payment of a fine — Conditions for granting — Exceptional circumstances
Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — udsættelse af gennem­førelsen af forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks inddrives — betingelser — alvorlig og uoprettelig skade — hensyntagen til den økonomiske situation i den koncern, som virksomheden tilhører
Applications for interim measures — Suspension of operation of a measure — Suspension of the obligation to provide a bank guarantee as a condition for nonenforcement of the right to immediate payment of a fine — Conditions for granting — Serious and irreparable damage — Account taken of the financial situation of the group to which the undertaking belongs
Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — betingelser — kumulativ karakter
Applications for interim measures — Suspension of operation of a measure — Conditions for granting — Cumulative conditions
SAMMENDRAG — SAG C-364/99 P(R) udgør.
SUMMARY — CASE C-364/99 P(R) of the group comprising those persons.
Sådanne sammenfaldende interesser begrunder navnlig, at den berørte virksomheds interesse i at over leve ikke vurderes uafhængigt i forhold til den interesse, som de, der kontrol lerer den, har i dens fortsatte beståen.
In particular, given that the interests at stake overlap, the undertaking's inter est in its own survival must not be viewed in isolation from the interest of those controlling it in prolonging its life indefinitely.
En begæring om foreløbige forholdsregler, hvorved der søges opnået fri tagelse for en forpligtelse, som Kom missionen har pålagt en virksomhed, til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks søges inddrevet, kan kun imødekommes, såfremt der foreligger ganske særlige omstændigheder.
An application for dispensation from an obligation to provide a bank guar antee as a condition for non-enforcement by the Commission of its right to immediate payment of a fine can be granted only in exceptional circumstances. stances.
Den omstændighed, at den berørte virksomheds hovedanpartshaver ensidigt afslår at yde bistand, er således ikke tilstrækkelig til, at hele koncernens økonomiske situation ikke tages i betragtning. Omfanget af den påståede skade kan derfor ikke afhænge af en ensidig viljestilkendegivelse fra virk somhedens hovedanpartshaver.
In the context of applications for interim relief, express provision is made in the Rules of Procedure of both the Court of Justice and the Court of First Instance for requiring security to be lodged, which is a general and reasonable policy pursued by the Commission. mission.
Muligheden for at kræve sikkerheds stillelse, der for så vidt angår sager om foreløbige forholdsregler er udtrykke ligt hjemlet i Domstolens og Rettens procesreglement, er i overensstemmelse med Kommissionens velbegrundede, generelle fremgangsmåde.
In that connection a simple unilateral refusal of assistance by the principal shareholder cannot be enough to preclude the financial situation of the group as a whole from being taken into account. The extent of the damage alleged cannot flow from the unilateral intent of the majority shareholder of the undertaking.
Ved vurderingen af, om en virksomhed kan stille en bankgaranti, skal der tages hensyn til den koncern, som virksomheden indgår i, og navnlig til de ressourcer, denne koncern som helhed råder over.
In assessing the ability of undertakings to furnish a bank guarantee, regard may be had to the group of under takings to which it belongs and, in particular, to the resources available to that group as a whole.
De betingelser, der i en sag om fore løbige forholdsregler skal være opfyldt for, at udsættelsen af gennemførelsen kan anordnes, er kumulative, således at begæringen om udsættelse ikke kan tages til følge, når en af betingelserne ikke er opfyldt.
In an application for interim measures, given the cumulative nature of the conditions for granting suspension of the operation of a measure, an application for suspension must be dismissed if any one of them is absent.
Dette synspunkt bygger på, at den berørte virksomheds objektive interesser ikke er selvstændige i forhold til interesserne for de personer, fysiske eller juridiske, som kontrollerer virk somheden, og at spørgsmålet om, hvor vidt den påståede skade er alvorlig og uoprettelig, skal afgøres i relation til den koncern, de pågældende personer
That approach is based on the idea that the objective interests of the undertaking concerned are not autonomous in relation to those of the natural or legal persons with a controlling interest in it and that, consequently, the serious and irreparable nature of the damage alleged must be assessed at the level
Når den retsinstans, der behandler sagen om foreløbige forholdsregler, finder, at det ikke er godtgjort, at der er opstået eller er overhængende fare for, at der vil opstå en alvorlig og uoprettelig skade, er retsinstansen ikke forpligtet til at foretage en afvejning af de forskellige involverede interesser.
Accordingly, if the court hearing the application considers that the existence or imminence of serious and irreparable damage has not been established, it is no longer obliged to balance the various interests at stake.
I sag C-364/99 P(R),
In Case C-364/99 P(R),
DSR-Senator Lines GmbH, Bremen (Tyskland), ved advokaterne D. Waelbroek, Bruxelles, og U. Zinsmeister, Düsseldorf, samt solicitors J. Pheasant, N. Bromfield og M. Levitt, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet De Bandt, Van Hecke, Lagae & Loesch, 11, rue Goethe, appellant, angående appel af kendelse afsagt den 21. juli 1999 af præsidenten for De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sag T-191/98 R, DSR-Senator Lines mod Kommissionen (Sml. II, s. 2531), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne kendelse, samt — principalt om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning 1999/243/EF af 16. september 1998 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 og 86 (sag IV/35.134 — Trans-Atlantic Conference Agreement) (EFT 1999 L 95, s. 1), for så vidt som appellanten i henhold til
DSR-Senator Lines GmbH, established in Bremen, Germany, represented by D. Waelbroeck, of the Brussels Bar, U. Zinsmeister, Rechtsanwältin, Düsseldorf, and J. Pheasant, N. Bromfield and M. Levitt, Solicitors, with an address for service in Luxembourg at the Chambers of De Bandt, Van Hecke, Lagae & Loesch, 11 Rue Goethe, appellant, APPEAL against the order of the President of the Court of First Instance of the European Communities of 21 July 1999 in Case T-191/98 R DSR-Senator Lines v Commission [1999] ECR II-2531, seeking to have that order set aside and requesting:
— subsidiært om udsættelse af gennemførelsen af beslutningen under over holdelse af de vilkår, appellanten har foreslået Kommissionen ved skrivelse af 1. juni 1999
— in the alternative, suspension of the operation of the above Decision subject to the conditions proposed by the appellant to the Commission by letter of 1 June 1999;
— mere subsidiært om, at sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling
— in the further alternative, referral of the case back to the Court of First Instance for a fresh decision; and
— samt om, at afgørelsen om sagens omkostninger udsættes, de andre parter i appelsagen:
— that costs be reserved, the other parties to the proceedings being:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved R. Lyal, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionen Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg, sagsøgt i første instans,
Commission of the European Communities, represented by R. Lyal, of its Legal Service, acting as Agent, with an address for service in Luxembourg at the office of C. Gómez de la Cruz, also of the Legal Service, Wagner Centre, Kirchberg, defendant at first instance,
DSR-SENATOR LINES MOD KOMMISSIONEN støttet af
DSR-SENATOR LINES V COMMISSION and
Forbundsrepublikken Tyskland ved afdelingschef W.-D. Plessing og kontorchef C.-D. Quassowski, Forbundsøkonomiministeriet, som befuldmægtigede, Postfach 13 08, D-53117 Bonn, intervenient i første instans, har
Federal Republic of Germany, represented by W.-D. Plessing, Ministerialrat at the Federal Ministry of Economic Affairs, and C.-D. Quassowski, Regierungsdirektor at the same Ministry, acting as Agents, Postfach 13 08, D — 53117 Bonn, intervener at first instance,
PRÆSIDENTEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS DOMSTOL efter at have hørt generaladvokaten, A. La Pergola, afsagt følgende
THE PRESIDENT OF THE COURT after hearing the Advocate General, A. La Pergola, makes the following
Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 1. oktober 1999 har DSR-Senator Lines GmbH i medfør af artikel 225 EF og artikel 50, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen iværksat appel af den kendelse, som præsidenten for Retten i Første Instans afsagde den 21. juli 1999 i sagen DSR-Senator Lines mod Kommissionen (sag T-191/98 R, Sml. II, s. 2531, herefter »den anfægtede kendelse«), hvorved præsidenten ikke tog appellantens begæring til følge om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning 1999/243/EF af
By application lodged at the Registry of the Court of Justice on 1 October 1999, DSR-Senator Lines GmbH brought an appeal pursuant to Article 225 EC and the second paragraph of Article 50 of the EC Statute of the Court of Justice against the order of the President of the Court of First Instance of 21 July 1999 in Case T-191/98 R DSR-Senator Lines v Commission [1999] ECR II-2531 (hereinafter 'the order under appeal') rejecting its application for suspension of the operation of Commission Decision 1999/243/EC of 16 September 1998 relating to a
KENDELSE AF 14.12.1999 — SAG C-364/99 P(R)
ORDER OF 14, 12.
Appellanten har nedlagt påstand om ophævelse af den anfægtede kendelse og derudover følgende påstande:
As well as seeking to have that order set aside, the appellant requests:
— principalt om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning 1999/243/EF, for så vidt som appellanten i henhold til beslutningens artikel 8 og 10 er blevet pålagt en bøde på 13 750 000 EUR, uden at appellanten er forpligtet til at stille en bankgaranti
— suspension of the operation of Decision 1999/243 with effect from 14 February 1999 in so far as, in Articles 8 and 10, it imposes a fine of EUR 13 750 000 on the appellant, no attendant obligation to be placed on the appellant to provide a bank guarantee;
— subsidiært om udsættelse af gennemførelsen af beslutningen under over holdelse af de vilkår, appellanten har foreslået Kommissionen ved skrivelse af 1. juni 1999
—■ in the alternative, suspension of the operation of the above Decision subject to the conditions proposed by the appellant to the Commission by letter of 1 June 1999;
— samt om, at afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
— that costs be reserved.
Ved dokumenter indleveret til Justitskontoret den 25. og 26. oktober 1999 har Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen indgivet deres skriftlige indlæg til Domstolen.
By documents lodged at the Court Registry on 25 and 26 October 1999, the Federal Republic of Germany and the Commission submitted their written observations to the Court.
Faktiske omstændigheder og sagens behandling for Retten
Facts and procedure
Med hensyn til de faktiske omstændigheder har Retten i den anfægtede kendelse fastslået følgende:
The factual background to the dispute was described in the order under appeal as follows:
Den 19. oktober 1994 vedtog Kommissionen beslutning 94/980/EF om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (sag IV/34.446 — Trans-Atlantic Agreement) (EFT L 376, s. 1), hvorved Kommissionen fastslog, at visse af TAA-aftalens bestemmelser, herunder bestemmelserne om visse landtransportydelser på Fællesskabets område, var i strid med EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81 EF), og afviste at bringe traktatens artikel 85, stk. 3, og artikel 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 1017/68 af 19. juli 1968 om anvendelse af konkurrenceregler for transport ad jernbane, ad landeveje og ad sejlbare vandveje (EFT 1968 I, s. 295) i anvendelse på de nævnte
On 19 October 1994 the Commission adopted Decision 94/980/EC relating to a proceeding pursuant to Article 85 of the EC Treaty (IV/34.446 — Trans-Atlantic Agreement) (OJ 1994 L 376, p. 1), in which, first, it found that certain provisions of the TAA, in particular those relating to certain inland transport services in Community territory, infringed Article 85(1) of the EC Treaty (now Article 81(1) EC) and, second, it refused to apply to those provisions Article 85(3) of the Treaty and Article 5 of Regulation (EEC) No 1017/68 of the Council of 19 July 1968 applying rules of competition to
Efter en række ændringer blev fem nye versioner af TACA anmeldt til Kommissionen efter den 5. juli 1994.
Because of a succession of amendments, five new versions of the TACA were notified to the Commission after 5 July 1994.
Det fastslås i artikel 1,2 og 3 [i beslutning 1999/243], at parterne i TACA har overtrådt traktatens artikel 85, stk. 1, artikel 53, stk. 1, i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og artikel 2 i forordning nr. 1017/68 af 19. juli 1968, idet de havde indgået en aftale, hvorefter de havde udøvet en række konkurrencefordrejende aktiviteter.
According to Articles 1, 2 and 3 of [Decision 1999/243], the parties to the TACA infringed Article 85(1) of the Treaty, Article 53(1) of the Agreement establishing the European Economic Area (EEA) and Article 2 of Regulation No 1017/68 by entering into an agreement under which they engaged in various anti-competitive activities.
Det fremgår af artikel 5 og 6 [i beslutning 1999/243], at sagsøgeren og de øvrige parter i TACA har overtrådt traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) og EØS-aftalens artikel 54 ved at have ændret konkurrencestrukturen på markedet på en sådan måde, at det har styrket deres kollektive dominerende stilling, og ved at pålægge begrænsninger med hensyn til adgangen til at indgå servicekontrakter og disses indhold.
Articles 5 and 6 of [Decision 1999/243] state that the applicant and the other parties to the TACA have infringed Article 86 of the Treaty (now Article 82 EC) and Article 54 of the EEA Agreement by altering the competitive structure of the market so as to reinforce their collective dominant position and by placing restrictions on the availability and contents of service contracts.
I henhold til artikel 8 [i beslutning 1999/243] blev sagsøgeren pålagt en bøde på 13 750 000 EUR for de i artikel 5 og 6 [i beslutning 1999/243]
Article 8 of [Decision 1999/243] imposes a fine of EUR 13 750 000 on the applicant in respect of the infringements found in Articles 5 and 6. Article 10
Ved skrivelse af 25. september 1998 meddelte Kommissionen sagsøgeren [beslutning 1999/243].
By letter of 25 September 1998 the Commission notified the applicant of [Decision 1999/243].
I skrivelsen præciserede Kommissionen, at såfremt sagsøgeren anlagde sag ved Retten, ville Kommissionen ikke skride til inddrivelse af bøden, så længe sagen verserede for Retten, dog under forudsætning af, at der blev beregnet renter af fordringen fra det tidspunkt, hvor betalingsfristen udløber, og at sagsøgeren senest på dette tidspunkt stillede en for Kommissionen acceptabel bankgaranti, som omfatter såvel hovedstolen som renterne.
In that letter it stated that, if the applicant brought an action before the Court of First Instance, it would not take any steps to recover the fine while the case was pending before the Court, provided that interest accrued on the amount due from the date on which the period for payment expired and that a bank guarantee acceptable to the Commission and covering both the principal sum and interest was provided no later than that date.
Ved skrivelse af 16. december 1998 anmodede sagsøgeren om at blive fritaget for forpligtelsen til at stille en bankgaranti.
By letter of 16 December 1998, the applicant asked for a dispensation from the obligation to provide a bank guarantee.
Kommissionen afviste anmodningen ved skrivelse af 10. februar 1999, hvori den bl.a. anførte, at det måtte være muligt at stille den krævede garanti 'gennem virksomhedens samarbejdspartnere, bankforbindelser eller anpartshavere'.
The Commission rejected that request by letter of 10 February 1999, taking the view, in particular, that it had to be possible to raise the required guarantee from among "the company's partners, bankers or shareholders".
Kommissionen anførte endvidere, at den var villig til at acceptere:
In addition, the Commission indicated that it was prepared to accept:
'a)en bankgaranti af et års varighed (som automatisk forlænges, eller som skal betales, såfremt den tilbagekaldes) i henhold til vedlagte standardbankgaranti bankgaranti b) en betalingsordning, hvorefter selskabet kan betale i rater, dog på betingelse af, at der beregnes morarenter, og at der for hovedstolen er stillet en almindelig bankgaranti'.«
"(a) a bank guarantee limited in time for a one-year period (automatically extended or subject to payment if revoked) while using the attached bank guarantee model;
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 7. december 1998 nedlagde appellanten påstand om annullation af beslutning 1999/243.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 7 December 1998, the appellant sought annulment of Decision 1999/243.
Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 1. marts 1999 fremsatte det appellerende selskab i medfør af artikel 242 EF en begæring om udsættelse af gennemførelsen af beslutning 1999/243, for så vidt som det i henhold til beslutningens artikel 8 og 10 var blevet pålagt en bøde på 13 750 000 EUR, indtil der var afsagt dom i hovedsagen, og uden at det var forpligtet til at stille den bankgaranti, Kommissionen havde forlangt i sin skrivelse af 25. september 1998 som betingelse for, at selskabet undgik, at bøden straks blev inddrevet.
By separate document lodged at the Registry of the Court of First Instance on 1 March 1999, the appellant lodged an application pursuant to Article 242 EC for suspension of the operation of Decision 1999/243 pending delivery of the judgment in the main proceedings in so far as, in Articles 8 and 10, it requires the appellant to pay a fine of EUR 13 750 000, no attendant obligation to be placed on the appellant to provide the bank guarantee demanded by the Commission in its letter of 25 September 1998 as a condition for not immediately enforcing recovery of that fine.
Det fremgår af den anfægtede kendelse, at appellantens begæring alene havde til formål at opnå fritagelse for forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at den bøde, appellanten var blevet pålagt ved beslutning 1999/243, ikke straks søgtes inddrevet.
In the order under appeal it was found that the object of the application was in fact solely to obtain dispensation from the obligation to provide a bank guarantee as a condition for the fine imposed by Decision 1999/243 not being recovered immediately.
Rettens præsident undersøgte herefter, om det appellerende selskab havde ført bevis for, at det ikke kunne stille den krævede garanti, uden at selskabets eksistens herved var truet, og at betingelsen om uopsættelighed derfor var opfyldt.
It was then considered whether the appellant had proved that it was impossible for it to provide the guarantee demanded without jeopardising its existence and that the condition relating to urgency was therefore satisfied.
Som anført i den anfægtede kendelses præmis 61, 62 og 63 fandtes det appellerende selskab at have ført tilstrækkeligt bevis for, at det ikke selv kunne tilvejebringe den bankgaranti, Kommissionen havde krævet.
Initially, the President of the Court of First Instance acknowledged that the appellant had established with sufficient certainty that it was unable, by itself, to obtain the bank guarantee required by the Commission (paragraphs 61 to 63).