natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Da den nederlandske ret — i den konkrete sag Rechtbank 's­Hertogenbosch i medfør af artikel 726 i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering — havde kompetencen på det tidspunkt, da sagen blev anlagt, vedblev denne ret også at være kompetent, efter at beslaglæggelsen var ophævet efter aftale, og sagen mod den medsagsøgte var ophævet.
He argued that as a party resident in Italy he was thus being removed from the jurisdiction of the court which would be competent under Articles 2 and 3 of the Convention to hear the defendant's claim, to secure which the defendant had obtained an attachment order against itself.
Gerechtshof henviste til slut endvidere til, at konventionens artikel 24 i den foreliggende sag ikke førte til, at den ret, der havde kompetencen med hensyn til beslaglæggelsen, ikke havde kompetence til at træffe afgørelse i realiteten, da denne regel vedrører fore­løbige og sikrende retsmidler, som er blevet bragt i anvendelse af en ret i et andet land end det, hvor den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse i realiteten, ligger. I den
The Gerechtshof held that the aforesaid procedure for attaching the assets of a person not resident in the Netherlands could also be used to attach debts owed to a person not resident in the Netherlands by a third party resident in the Netherlands.
(fortsat 2) konkrete sag var den ret, der havde kompetence til at træffe foreløbig afgørelse og afgø­relse om beslaglæggelse på grund af udleveringskravet dog den samme som den, der havde kompetence til at påkende sagens realitet.
Such an attach­ment could give the Netherlands court jurisdiction to hear the claim secured thereby even where the court did not have such jurisdiction under its own provisions on jurisdic­tion or under the direct rules on jurisdiction contained in the Convention.
Efter Gerechtshofs opfattelse var der ingen grund til at forelægge sagen for De europæ­iske Fællesskabers Domstol »til besvarelse af det omtvistede kompetencespørgsmål«.
It was a condi­tion of such an attachment, however, that the claimant should be able to obtain a judg­ment enforceable in the Netherlands for the claim in question.
Den italienske handlende Piccioli anlagde sag om betaling af et pengebeløb mod Impag B.V. ved Rechtbank Groningen, i hvis retskreds sagsøgte havde hjemsted.
According to the further submissions of the plaintiff, not disputed by the defendant, the defendant's counterclaim for damages was based on an obligation to deliver goods: that .ibligation was to have been performed in Italy.
Sagsøgte lod derefter foretage arrest (conservatoir vreemdelingenbeslag) hos sig selv i en fordring, som Piccioli havde gjort gældende mod selskabet; arresten skulle tjene til sikkerhed for en fordring, som Impag B.V. på sin side gjorde gældende mod Piccioli som modfordring under den af Piccioli anlagte verserende sag.
In the Gerechtshofs view the Recht­bank, Groningen, therefore did not have jurisdiction under Article 5 ( I ) of the Conven­:ion either.
Som accessorisk krav nedlagde Impag B.V. i forbindelse hermed påstand om, at arrestens foretagelse stadfæstedes.
In the main proceedings pending before the Rechtbank.
Derefter anlagde Piccioli sag om foreløbige forholdsregler ved Rechtbank Groningen og begærede arre­sten ophævet, men fik ikke medhold.
Groningen, the plaintiff had not yet taken a position on the counterclaim.
Piccioli appellerede denne afgørelse og gjorde blandt andet gældende, at Rechtbank med urette havde anset artikel 746 ff i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering om arrest hos personer, der ikke har bopæl i Nederlan­dene, for anvendelig.
If in so doing he did not argue that the Rechtbank had no jurisdiction over the counterclaim, the Rechtbank would have juris­diction under Article 18 of the Convention.
Som følge heraf blev Piccioli som part bosat i Italien frataget sit værneting i henhod til konventionens artikler 2 og 3, idet de italienske domstole havde kompetence til at træffe afgørelse om den fordring, der var gjort gældende af Impag B.V., og til sikkerhed for hvilken selskabet havde ladet foretage arrest hos sig selv.
If however he raised an objection to the Rechtbank's jurisdiction, the defendant could bring an action on its claim before the competent court in Italy and. if its claim was upheld, obtain a judgment enforceable un­der the Convention.
En sådan arrest forudsætter imidlertid, at fordringshaveren kan opnå, at de krav,
In both cases the conditions for the attachment of a debt owed by a
Udsendelse 3/december 1985
Issue 3 December 198 5
I begge tilfælde er betingelserne for at dekretere arrest hos en ikke i Nederlandene bosat person i en fordring på tredje­mand, herunder også arrest i en fordring på kreditor selv, derfor opfyldt.
(continued 2) third party to a person not resident in the Netherlands (vreemdelingenbeslag onder derden) and thus attachment as between the parties themselves were fulfilled.
Når alt kom­mer til alt, kan man ikke sige, at Piccioli fratages det værneting, der er kompetent til at træffe afgørelse vedrørende Impag B.V.'s krav, som ligger til grund for den anfægtede ar­rest.
It could not therefore be said that the plaintiff was removed from the jurisdiction of the court competent to hear the claim on the basis of which the attachment took place.
Hvis Impag B.V. på grund af Piccioli's handlemåde under hovedsagen senere måtte indbringe det krav, som selskabet havde gjort gældende som modfordring, for en ita­liensk ret, ville det stå Rechtbank Groningen frit for at gøre arrestens foretagelse betin­get eller at udsætte sagen, indtil den italienske ret havde truffet afgørelse i hovedsagen.
If the de­fendant subsequently, on the basis of the plaintiffs conduct of the main proceedings, pursued its counterclaim before an Italian court, the Rechtbank, Groningen, would be entitled to grant judicial confirmation (vanwaardeverklaring), on conditions, of the at­tachment or stay the proceedings until such time as the Italian court should have given its decision on the claim.
Gerechtshof stadfæstede den anfægtede dom, afsagt under sagen om foreløbige for­holdsregler.
The Gerechtshof upheld the contested interlocutory decision.
[kompetence i sager mod forsikringsgiveren]
[Jurisdiction in actions against the insurer]
Kompetence — almindelige bestemmelser — selskabers og juridiske personers hjemting (artikel 2, og 53) — bestemmelse af hjemstedet — anvendelse afforumstatens in ternationale privatret
Jurisdiction — General provisions — Jurisdiction based on the seat of companies and other legal persons (Articles 2 and 53) — Determination of the seat — Application of the rules offrivate international law of the lex fori
Kompetence — kompetence i forsikringssager — forsikringsgiver, der ikke har hjemsted på en af de kontraherende staters højhedsområde — denne forsikringsgivers filial eller agentur i en kontraherende stat — værneting i sager vedrørende »driften« af filialen eller agenturet (artikel 8, stk. 3) — begreb
Jurisdiction — Jurisdiction in matters relating to insurance — Insurer not domiciled in a Contracting State — Branch or agency of that insurer in a Contracting State — Jurisdiction in disputes "arising out of the operations" of that branch or agency (third paragraph of Article 8) — Concept
Sammenhængende sager — udsættelse af afgørelsen — betingelser — henvisning af en sag til domstolene i en anden kontraherende stat — ikke tilladt efter nederlandsk ret
Related action — Staying proceedings — Conditions — Transfer of ease to courts of another Contracting State — Not possible under the law of lhe Netherlands
Den tilskadekomne knallertførers neder landske socialforsikringsgiver, den sagsøgende Bedrijfsvereniging, udbetalte derpå ydelser på grund af uarbejdsdygtighed og indledte i samme anledning et regressøgsmål mod bilistens ansvarsforsikringsselskab, et forsikringsselskab med hjemsted i Perth (Skotland), ved Arrondissementsrechtbank Amsterdam.
The plaintiff Bedrijfsvereniging, a Netherlands social security organization with which the injured person was insured, paid him benefit in view of his incapacity for work.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt Arrondissementsrechtbank Amsterdam var kompetent, anførte sagsøge ren, at sagsøgte havde kontor i Amsterdam og således var etableret dér. Følgelig var Ar rondissementsrechtbank kompetent i henhold til domskonventionens artikel 2.
The plaintiff thereafter brought an action in the Arron­dissementsrechtbank, Amsterdam in which it claimed reimbursement of those payments from the motorist's insurer, an insurance company having its seat in Perth (Scotland).
I øvrigt havde sagsøgtes Amsterdam-kontor, efter at parterne siden 1970 havde ført forhandlinger om opgørelsen af erstatningskravet, i 1973 overtaget sagen og ført omfattende for handlinger med sagsøgeren.
Moreover, following negotiations which had taken place between the parties since 1970 with a view to settling the claim, the defendant's Amsterdam office had taken over the matter in 1973 and conducted extensive negotiations with the plaintiff.
Sagsøgte gjorde gældende, at Arrondissementsrechtbank Amsterdam ikke var kompetent, og anførte bl.a., at sagen ikke vedrørte driften af konto ret i Amsterdam, eftersom forsikringsaftalen med den i ulykken implicerede bilist var sluttet af sagsøgtes kontor i Antwerpen.
The defend­ant objected to the jurisdiction of the Amsterdam court, arguing inter alia that the dis­pute had not arisen out of the operation of its Amsterdam branch since the insurance contract with the driver involved in the accident had been concluded by its branch in Antwerp.
Udsendelse 3/december
/wif .) December 198.5
Den tog først stilling til det spørgsmål, om den kunne være kompetent i medfør af hovedreglen i konventionens artikel 2, hvilket den dog besvarede benægtende.
First of all, it inquired whether it had general jurisdiction under Article 2 of the Convention and decided that it did not.
Spørgsmålet om, hvor sagsøgtes hjemsted var beliggende, måtte i henhold til nederlandsk international privatret — der efter konventionens arti­kel 53 skulle finde anvendelse — løses efter nederlandsk ret.
In accord­ance with the rules of Netherlands private international law, which were applicable under Article 53 of the Convention, the question where the defendant had its seat was to be answered under Netherlands law.
Da det stod fast, at sagsøg­tes vedtægtsmæssige hjemsted var i Perth (Skotland), havde sagsøgte i henhold til arti­kel 10 i Burgerlijk Wetbok's første bog intet hjemsted i Nederlandene.
Since it was not disputed that according to its articles of association the defendant had its seat in Perth (Scotland), by virtue of Article 10 of Book I of the Burgerlijk Wetboek it had no seat in the Netherlands.
Efter konventio­nens artikel 4, stk. 1, var det derfor som udgangspunkt nederlandsk national ret, der måtte anvendes ved bestemmelsen af værnetinget.
Accordingly, under the first paragraph of Article 4 of the Convention jurisdiction had in principle to be deter­mined according to the domestic law of the Netherlands.
I det foreliggende tilfælde måtte sag­søgte dog i medfør af konventionens artikel 8, stk. 3, stilles, som om selskabet havde hjemsted i Nederlandene, da der i det konkrete tilfælde var tale om eri"sag »vedrørende driften« af sagsøgtes kontor i Amsterdam.
However, in the present case the defendant had to be deemed tobe domiciled in the Netherlands by virtue of the third paragraph of Article 8 of the Convention, since the case concerned a dispute "arising out of the operations" of its Amsterdam office.
Det var uden betydning, at bilisten, der havde været involveret i ulykken, havde indgået forsikringsaftalen med sagsøgtes kon­tor i Antwerpen, idet tvisten ikke vedrørte denne forsikringsaftale, men sagsøgtes for­pligtelser ifølge aftalen.
The fact that the insurance contract with the driver involved in the accident was concluded by its office in Antwerp was not deci­sive since the dispute did not concern that insurance contract, but the defendant's obliga­tions arising thereunder.
Begrebet »driften« af en forsikringsgivers filial eller agentur i den i artikel 8, stk. 3, anførte forstand omfattede ikke blot afslutning af forsikringsafta­ler, men også afviklingen af heraf flydende krav.
The "operations" of an insurer's branch or agency within the meaning of the third paragraph of Article 8 covered not only the conclusion of insur­ance contracts, but also the settlement of claims under insurance contracts.
Spørgsmålet, om retten i henhold til konventionens artikel 22, stk. 1, af retsplejemæssige hensyn skulle udsætte sin afgørelse, indtil dommen fra retten i Dendermonde forelå, kunne endnu ikke besva­res, da denne sag endnu ikke var moden til påkendelse.
The question whether in the interests of the proper administration of justice the court should stay pro­ceedings under the first paragraph of Article 22 until the court in Dendermonde gave judgment could not yet be answered, as a decision in the main action was not yet due.
Kompetence — kompetence i forsikringssager — direkte søgsmål mod skadevolderens for­sikringsgiver — sag vedrørende driften af forsikringsgiverens filial eller agentur — begreb
Jurisdiction — Jurisdielion in mailers relating lo insurance — Direct claim against the in­surer of lhe person causing damage — Dispule arising oui of the adivi lies of a branch or agency of the insurer — Meaning
Sagsøgeren, der havde bopæl i Belgien, blev i 1975 kvæstet ved et færdelsuheld i fransk Flandern.
In 1975 the plaintiff, a Belgian resident, was injured in a road accident in French Flanders.
Han anlagde sag ved Tribunal de première instance de Tournai mod det franske forsikringsselskab, der var forsikringsgiver for den person, som han mente at have et erstatningskrav mod. Forsikringsgiveren, som havde hjemsted i Paris, men også havde et kontor (»siège d'exploitation«) i Bruxelles, gjorde gældende, at retten savnede kompetence; det var enten Tribunal de grande instance de Paris eller retten i den rets­kreds, hvor uheldet var sket, der havde kompetencen. Efter at Tribunal de première ins­
He brought proceedings before the Tribunal de Première Instance. Tournai, against the French insurer of the person against whom he believed he had a claim for damages.
(fortsat 1) tance de Tournai den 19. december 1979 i henhold til artikel 639 i den belgiske civilpro­ceslov havde henvist sagen til Tribunal d'arrondissement de Tournai, som skulle afgøre kompetencespørgsmålet, anmodede sagsøgeren under forhandlingerne for sidstnævnte ret om, at sagen måtte blive henvist til Tribunal de première instance de Bruxelles.
On 19 December 1979 the Tribunal de Première Instance, Tournai, referred the matter to the Tribunal d'Arrondissement, Tournai, the court com­petent to decide the issue of jurisdiction, under Article 639 of the Belgian Code of Civil Procedure : before the latter court the plaintiff argued that the matter should be referred to the Tribunal de Première Instance, Brussels.
Tribunal d'arrondissement de Tournai henviste af kompetencemæssige årsager sagen til Tribunal de première instance de Bruxelles.
The Tribunal d'Arrondissement, Tournai, held that the Tribunal de Première Instance, Brussels, had jurisdiction.
Som det fremgår af Jenard­rapporten, har Bruxelles­konventionen af sociale årsager opstillet præceptive kompetenceregler.
As appeared from the Jenard Report, for social reasons the Brussels Convention laid down mandatory rules on jurisdiction.
Be­stemmelserne i artikel 7 og 8, stk. 3, hvorefter forsikringsgiveren (i det tilfælde hvor ska­delidte kan anlægge sag direkte mod forsikringsgiveren) kan sagsøges ved retterne i den stat, hvor han har en filial eller et agentur, skal anses for en udvidelse til fordel for skade­lidte af den valgmulighed, der er indeholdt i konventionens artikel 5, nr. 5, som artikel 7 henviser til.
Article 7 and Article 8(3), under which the insurer (where the victim brought a direct action against him) could be sued in the courts of the State where he had a branch or agency, must be re­garded as an extension in favour of the victim of the choice made available by Article 5(5) of the Convention, to which Article 7 referred.
Retten citerede derefter konklusionen i Domstolens dom af 22. november 1978 i sag 33/78 (Somafer mod Saar­Ferngas, jfr. ovenfor under 1­5.5 — A 1).
The court then referred to the judgment of the Court of Justice of 22 November 1978 in Case 33/78 (Somafer ν Saar­Ferngas, supra, 1­5.5 — A 1).
På grundlag af de faktiske omstændigheder i sagen nåede den til den konklusion, at Tribunal de première instance de Bruxelles havde kompetencen som retten på det sted, hvor den sagsøgte for­sikringsgivers »siège d'exploitation« var beliggende.
On the facts of the case it came to the conclusion that the Tribunal de Première Instance, Brussels, had jurisdiction as the court for the place where the "siège d'exploitation" of the defendant insurer was situ­ated.
Den henviste især til følgende for­hold:
It referred in particular to the following circumstances:
— Sagsøgeren havde i en skrivelse til sagsøgtes belgiske direktion givet meddelelse om en syns­ og skønserklæring, »som De utvivlsomt har modtaget«.
In a letter to the defendant's Belgian office the plaintiff referred to an expert's report "which you will certainly have received".
— Den belgiske direktion tilsendte derefter sagsøgeren en formular, som han skulle udfylde, og som skulle »gøre det muligt for den at behandle sagen«; sagsøgeren re­turnerede denne formular i udfyldt stand en uge senere.
The Belgian office had then sent the plaintiff a form to be filled in by him which was to facilitate the handling of the case: the plaintiff had filled the form in and returned it a week later.
— Den af sagsøgeren meddelte kvittering var udsted og underskrevet »i Bruxelles«.
The receipt given by the plaintiff had been made out and signed "in Brussels".
— Som det fremgik af brevvekslingen i 1979 mellem sagsøgerens advokat og forsik­ringsgiverens belgiske direktion i Bruxelles, havde sidstnævnte behandlet sagen.
As appeared from the exchange of letters in 1979 between the plaintiffs lawyer and the insurer's Belgian office in Brussels, it was that office that had handled the case.
— Efter at den belgiske direktion havde sendt papirerne til selskabet i Paris og fået dem tilbage derfra, tog den i en skrivelse til sagsøgeren stilling til, om hans krav var berettiget.
After the Belgian office had sent the documents to the company in Paris and they had been returned, in a letter to the plaintiff it had taken a position on the substance of his claims.
Afdeling 4 - KOMPETENCE VED VISSE FORMER FOR KREDITKØB OG LÅN (artikel 13 — artikel 15)
Section 4 - JURISDICTION IN MATTERS RELATING TO INSTALMENT SALES AND LOANS
1-13.0 — Al Dom af 21.juni 1978'), sag 150/77, Soc. Bertrand mod Paul Ott KG (anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af den franske Cour de cassation), Sml.
1-13.0 — A 1 Judgment of 21 June 1978,' Case 150/77, Société Bertrand ν Paul Ott KG [1978] ECR 1431 (Preliminary ruling requested by the French Cour de Cassation) Advocate General: F. Capotorti (p. 1447)
Kompetence — visse former for kreditkøb og lånkøb, hvor købesummen skal betales i rater — selvstændigt begreb i konventionen — materielt indhold — købekontrakt med afbetalingsbestemmelse i forbindelse med en erhvervsmæssig virksomhed — ikke »køb, hvor købesummen skal betales irater« i konventionens forstand
Jurisdiction — Instalment sales and loans — Sales on instalment credit terms — Independent interpretation of the Convention — Substantive contents — Contract of sah with an agreement on instalment credit terms in connection with trade or professional activ ities — Noi a "sale on instalment credit terms" within the meaning of the Convention
Frankrigs Cour de Cassation forelagde ved dom af 8. november 1977 Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikler 13, 14 og 28. Ho vedsagen vedrørte en tvist et fransk og et tysk selskab angående en købesaftale af 12. februar 1972 vedrørende en værktøjsmaskine, for hvilken købesummen, der var fastsat til 74 205 DM, af det franske selskab skulle betales med to lige store veksler med forfaldstid efter henholdsvis 60 og 90 dage, som imidlertid kun var blevet delvis indfriet.
By a judgment of 8 November 1977 the French Cour de Cassation referred to the Courl of Justice a question on the interpretation of Articles 13, 14 and 28 of the Convention The main proceedings concerned a dispute between a firm whose seat was in Germany and one whose seat was in France concerning a contract dated 12 February 1972 for the sale of a machine tool, the price of which, fixed at DM 74 205, was to be paid by the French company by way of two equal bills of exchange payable at 60 and 90 days, which were only partially discharged.
Ved udeblivelsesdom af 10. maj 1974 dømte Landgericht Stuttgart det franske selskab til at betale et beløb på 7 139 DM med renter. Denne afgørelse blev antaget til fuldbyrdelse i Frankrig, først ved kendelse af 30. juni 1975 agsagt af Tribunal de Grande Instance du Mans og de refter ved stadfæstende dom af 20. maj 1976 afsagt af Cour d'Appel d'Angers.
By judgment of 10 May 1974 the Landgericht Stuttgarl ordered the French company, in its absence, to pay the sum of DM 7 139, plus interest That decision was declared to be enforceable in France, first by order of the Tribunal de Grande Instance, Le Mans, of 30 June 1975, and then by a confirmatory judgment of the Cour d'Appel, Angers, of 20 May 1976.
Cour de Cassation anførte, at Cour d'Appel d'Angers' dom »er korrekt i henhold til konventionens artikel 28, stk. 3, som for byder den fuldbyrdende ret at efterprøve den dømmende rets kompetence, medmindre købet kan betragtes som et køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, som nævnt i samme konventions artikel 13, i hvilket tilfælde sagen i henhold til arti kel 14, stk. 2, og artikel 28, stk. 1, kun kunne være anlagt ved retterne i den stat, på hvis område det sagsøgte selskab har hjemsted, dvs. for de franske retter, og adgangen til fuldbyrdelse af den tyske rets afgørelse burde være nægtet«.
The Cour de Cassation held that the judgment of the Cour d'Appel, Angers, would be valid under the third paragraph of Article 28 of the Brussels Convention, by virtue of which the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given might not be reviewed by the court before which enforcement was sought, unless the sale could be held to be a sale of goods on instalment terms within the meaning of Article 13 of the Convention, in which case, under the second paragraph of Article 14 and the first paragraph of Article language of the (ase: French.
Cour de Cassation sluttede heraf, at spørgsmålets løsning afhang af den måde, hvorpå aftalen betragtedes, og forelagde derfor sagen for Domstolen med henblik på en præjudiciel afgørelse af, »om et selskabs køb af en maskine hos et andet selskab mod betaling med to lige store veksler med forfaldstid efter henholdsvis 60 og 90 dage kan betragtes som et køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, som nævnt i Bru-xelles-konventionens artikel 13«.
The Cour de Cassation deduced from this that the solution to the problem depended upin the status to be accorded to the contract and it therefore referred the case to the Court > f Justice in order to ascertain by way of a preliminary ruling "whether the sale of a ma­inine which one company agrees to make to another company on the basis of a price o be paid by way of two equal bills of exchange payable at 60 and 90 days can be held o be a sale of goods on instalment credit terms within the meaning of Article 13 of the Brussels Convention". "he Court of Justice held (paragraphs 8 to 22 of the decision) that:
»8 Ifølge konventionens artikel 14, stk. 2 kan 'sælgeren' i sager om køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, 'kun anlægge sag mod køberen ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl' ;
'8 In relation to the sale of goods on instalment credit terms, the second paragraph of Article 14 of the Convention provides that 'proceedings may be brought by a seller against a buyer ... only in the courts of the State in which the defendant is domiciled'.