natgillin/translations-raw huggingface dataset:
[fremlæggelse af en genpart af den udenlandske afgørelse; særligt bevis for forkyndelsen eller meddelelsen i forbindelse med udeblivelsesdomme]
[Production of a copy of the foreign judgment: special proof of service in the case of judgments in default]
Anerkendelse og fuldbyrdelse — dom til betaling af skadeserstatning under straffesag — »retsafgørelse« i domskonventionens artikel25's forstand — retsafgørelse truffet i udebli­velsessag — bevis for forkyndelsen eller meddelelsen (artikel 46, nr.2) — konstatering af forkyndelsen eller meddelelsen i dommen — bekræftet genpart af dommen — indirekte do­kumentbevis for forkyndelsen eller meddelelsen — ikke tilstrækkeligt
Recognition and enforcement — Compensation order in criminal proceedings — "Judg­ment" within the meaning of Article 25 of the Brussels Convention — Judgment in default — Proof of service (Article 46 (2)) — Statement in the judgment that service had been effected — Certified copy of the judgment — Indirect documentary evidence of service — Not sufficient
I denne sag var rekvisitus, som havde bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland, af Tribu­nal de grande instance de Versailles som udeblevet blevet idømt en straf og var desuden blevet tilpligtet at betale erstatning til den civile part i adhæsionssagen (partie civile).
As a result of a prosecution in the Tribunal de Grande Instance, Versailles, the respon­dent, who was resident in the Federal Republic of Germany, in addition to being sen­tenced to a criminal penalty, had been ordered in her absence to pay compensation to the "partie civile" [civil party claiming compensation in a criminal prosecution].
Denne begærede den franske dom forsynet med fuldbyrdelsespåtegning ved Landge­richt München.
The lat­ter applied to the Landgericht München for an order for the enforcement of the French judgment.
Landgericht tog ikke begæringen til følge. Retten anførte, at der var tale om en retsafgørelse, som principielt kunne fuldbyrdes i medfør af domskonventionens artikel 25 — i det foreliggende tilfælde en retsafgørelse truffet i en udeblivelsessag. Ifølge konventionens artikel 46, nr. 2, skulle derfor fremlægges det originale dokument eller en bekræftet genpart, hvoraf det fremgik, at det indledende processkrift i sagen var blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne part.
The Landgericht dismissed the application and stated: The judgment was in principle an enforceable judgment within the meaning of Article 25 of the Brussels Con­vention and it had been given in default.
Af den forelagte bekræftede gen­part af dommen fremgik ganske vist, at tiltalte ved en af en stævningsmand forkyndt ind­kaldelse var blevet opfordret til at varetage sine interesser. Dette »indirekte dokument­bevis for forkyndelsen« var imidlertid ikke tilstrækkeligt til at opfylde konventionens betingelser.
Admittedly, the certified copy of the judgment indicated that the defendant had been served by a court officer with a summons to appear in answer to the charge.
Landgericht fandt, at konventionens artikel 46, nr. 2, indeholdt et krav om fremlæggelse af bevis for forkyndelsen eller meddelelsen hhv. en bekræftet genpart heraf.
In the view of the Landgericht, Article 46 (2) of the Convention required production of the actual document proving service or a certified copy ofthat document.
Fuldbyrdelse — italiensk udeblivelsesdom over en sagsøgt med bopæl i Schweiz — fuldbyr­delse i Frankrig — betingelser — dokumentation i henhold til artikel 46, nr. 2, af, at det ind­ledende processkrift i sagen er blevet forkyndt i Schweiz
Enforcement — Italian judgment given in default against defendant domiciled in Switzer­land — Enforcement in France — Conditions — Proof of service in Switzerland of the docu­ment instituting the proceedings as required by Article 46 (2)
Ved udeblivelsesdom, afsagt af Pretura di San Remo (Italien), var sagsøgte, en i Schweiz bosat dansk statsborger, den 17. december 1974 blevet dømt til betaling af nærmere be­stemte beløb.
A judgment given in default on 17 December 1974 in proceedings before the Pretore, San Remo (Italy), ordered the defendant, a Danish national resident in Switzerland, to pay certain sums of money.
Efter begæring fra sagsøgeren blev denne dom forsynet med fuldbyrdelses­påtegning i Frankrig ved kendelse afsagt af præsidenten for Tribunal de grande in­stance de Nice den 4. februar 1976.
On application by the plaintiff an order for the enforcement of that judgment in France was made by the President of the Tribunal de Grande Instan­ce, Nice, on 4 February 1976.
Rekvisitus anfægtede denne kendelse i medfør af konventionens artikel 36 og gjorde herved i det væsentlige gældende ikke at have kun­net varetage sine interesser i sagen ved den italienske ret, samt at rekvirenten ikke, som foreskrevet i artikel 46, nr. 2, havde godtgjort, at det indledende processkrift i sagen var blevet forkyndt eller meddelt.
The judgment debtor appealed against that order under Article 36 of the Convention and submitted, in essence, that she had not been able prop­erly to arrange for her defence in the proceedings before the Italian court and, further, that the applicant had not adduced the proof required by Article 46 (2) that the docu­ment instituting the proceeedings had been properly served on her.
Afgørelsen blev imidlertid stadfæstet.
The appeal was dis­missed.
Cour d'appel fastslog, at det indledende processkrift i sagen var blevet meddelt såvel sag­søgte på bopælen i Schweiz som den schweiziske advokat, der havde fuldmagt til at mod­tage forkyndelser, ved anbefalede breve af 30. august 1974.
The Cour d'Appel found that the document initiating the proceedings had been served on the defendant at her Swiss address and on her lawyer, who was authorized to accept service, by means of registered letters dated 30 August 1974.
Gennem sin advokat havde sagsøgte derpå ved brev af 12. september 1976 gjort gældende, at retten i San Remo ikke var kompetent.
The defendant's lawyer had thereupon claimed in a letter dated 12 September 1974 that the court in San Remo had no jurisdiction.
Denne ret havde under sagsøgtes udeblivelse den 22. oktober 1974 afsagt mellemdom om, at indkaldelsen var gyldigt forkyndt.
By an interlocutory judgment given in default on 22 October 1974 the court had found that the document had been effectively served.
Efter at denne afgørelse var ble­vet meddelt sagsøgte og dennes advokat ved anbefalede breve af 9. november, havde sag­søgte ved skrivelse af 22. november 1974 på ny gjort gældende, at den italienske ret sav­nede kompetence.
After that judgment had been notified to the defendant and her lawyer by registered letters dated 9 November 1974, the defendant reiterated her objection to the jurisdiction of the Italian court by a letter of 22 November 1974.
Den 17. december 1974 afsagde den italienske ret udeblivelsesdom, hvori den erklærede sig kompetent i henhold til artiklerne 2 og 4 i den italienske civilpro­ceslov og dømte sagsøgte til betaling.
On 17 December 1974, in a judgment given in default and dealing with the substance of the action, the Pretore declared that he had jurisdiction pursuant to Articles 2 and 4 of the Italian code of civil procedure and ordered the defen­dant to pay the sums in question.
Denne dom var blevet forkyndt den 24. marts 1975 ved anbefalet brev.
That judgment was served on her by registered letter dated 24 March 1975.
Heraf fulgte, at sagsøgte fuldt ud havde kunnet varetage sine interesser under sagen i Ita­lien.
It was clear from those findings that the defendant could properly have arranged for her defence in the proceeedings in Italy.
Cour d'appel påpegede særligt, at betingelserne i konventionens artikler 46 og 47 var opfyldt.
In particular, the requirements of Articles 46 and 47 of the Convention were satisfied.
Meddelelsen af fuldbyrdelsespåtegning i Frankrig var derfor korrekt.
Thus the order for enforcement in France was properly granted.
[bevis for, at retsafgørelsen er eksigibel og er forkyndt; bevis for meddelelse af fri proces]
[Proof of service and enforceability; proof of legal aid]
Fuldbyrdelse — meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning — bevis for, at retsafgørelsen er ek­sigibel efter domsstatens lovgivning (artikel 47, nr. 1) — dom til betaling af underholdsbi­drag i henhold til en endnu ikke retskraftig skilsmissedom — uklarhed om, hvorvidt dom­mens foreløbige eksigibilitet også gælder kravet på underholdsbidrag — fortolkning ved ret­ten ¡fuldbyrdelsesstaten.
Enforcement — Order for enforcement issued — Proof that the judgment is enforceable under the law of the State in which it has been given (Article 47 (1)) — Order to pay main­tenance in a divorce judgment which is not yet final — Not clear whether provisional en­forceability of the judgment extends to the claim for maintenance — Interpretation by the court in which enforcement is sought
I denne sag var parternes ægteskab blevet opløst ved en endnu ikke retskraftig dom fra Tribunal de grande instance de Versailles.
In this case the parties' marriage had been dissolved by a judgment of the Tribunal de Grande Instance, Versailles, which had not yet become final.
Dommen angik foruden skilsmissen også forældremyndigheden og samkvemsretten, og den indeholdt en bestemmelse om, at ægtemanden skulle betale underholdsbidrag til hustruen. Desuden var dommen gjort fo­reløbig eksigibel. Efter begæring fra hustruen havde Landgericht Stuttgart i henhold til domskonventionens artikler 31 ff og artikel 42 erklæret dommen for eksigibel i For­bundsrepublikken, for så vidt angik kravet om underholdsbidrag.
In addition to the divorce decree the judgment dealt with custody of, and access to, the children of the marriage and ordered the husband to pay maintenance to the wife.
Ægtemanden ind­bragte i henhold til konventionens artikel 36 denne afgørelse for Oberlandesgericht Stuttgart.
The husband appealed against that decision under Article 36 of the Convention.
Oberlandesgericht Stuttgart tog ægtemandens påstand til følge og afslog hustruens be­gæring med den begrundelse, at det ifølge konventionens artikel 47, stk. 1, krævede bevis for, at retsafgørelsen efter domsstatens lovgivning var eksigibel, ikke var ført.
The Oberlandesgericht Stuttgart allowed the appeal and dismissed the wife's application on the ground that the evidence required by Article 47 (1) of the Convention that the judgment was enforceable according to the law of the State in which it was given had not been adduced.
Skilsmissedommen kunne »ikke entydigt« fortolkes således, at den foreløbige eksigibili­tet også omfattede underholdsbidraget, tværtimod kunne der hermed alene være ment underholdsbidraget til børnene.
An examination of the terms of the divorce judgment did not clearly show that the provisional enforceability thereby decreed extended to the maintenance awarded in the judgment; it was more likely that only the maintenance of the children was referred to.
Herfor talte, at dommens foreløbige eksigibilitet m.h.t. underholdskravet var meddelt i sammenhæng med afgørelsen om forældremyndighe­den og samkvemsretten.
That view was supported by the fact that the order for the provisional enforceability of the maintenance award was made in conjunction with the ruling on custody and rights of access.
Eksigibilitetsbestemmelsen var desuden indeholdt i et afsnit, der efter sammenhængen »vel kun« vedrørte børnene.
Moreover, the statement relating to enforcement was contained in a paragraph which, having regard to the context, probably related only to the children.
Ifølge de af ægtemanden citerede domme fra de øverste franske retsinstanser måtte dommen, for så vidt den vedrørte hustruens krav på under­holdsbidrag, desuden principielt ikke erklæres for eksigibel, før skilsmisseafgørelsen fik retskraft.
According to the de­cisions of the highest French courts, cited by the husband, the judgment, in so far as it re­lated to the wife's entitlement to maintenance, could not in principle become enforce­able until the divorce decree became final.
Det kunne ikke antages, at den ret, som behandlede skilsmissesagen, havde vil­let handle i modstrid med denne retspraksis.
It should not be assumed that the divorce court wished to disregard that authority.
Ifølge Oberlandesgericht gjaldt dette »under alle omstændigheder, indtil det modsatte var bevist«, hvilket bevis skulle føres af rekvirenten i fuldbyrdelsessagen.
In the view of the Oberlandesgericht that was so "at least until proof to the contrary", the burden of which lay on the applicant.
Landgericht havde i sin afgørelse desuden taget stilling til og svaret bekræftende på spørgsmålet, om fuldbyrdelse af et af en skilsmisse flydende krav, nemlig den fraskilte hustrus krav på underholdsbidrag, kunne tillades i Forbundsrepublikken, inden den kompetente Landesjustizverwaltung efter den særlige fremgangsmåde i henhold til arti­kel 7, § 1, i Familienrechtsänderungsgesetz af 11. august 1969 havde fastslået, at betingel­serne for at anerkende skilsmissedommen i Forbundsrepublikken var opfyldt.
In its order the Landgericht had also examined the question whether a matter ancillary to a divorce, namely the divorced wife's entitlement to maintenance, was enforceable in the Federal Republic before the appropriate Landesjustizverwaltung [regional de­partment of justice] had established by way of the special procedure under Article 7 (1) of the Familienrechtsänderungsgesetz [statute amending family law] of 11 August 1961 that the conditions for the recognition of the divorce judgment in the Federal Republic were satisfied. The Landgericht answered the question in the affirmative.
Anerkendelse og fuldbyrdelse —fælles bestemmelser — bevis for, at den eksigible retsafgø­relse er forkyndt eller meddelt (artikel47, nr. 1) — afhjælpning i appelinstansen — betingel­
Recognition and enforcement — Common provisions — Proof of service of an enforceable judgment (Article 47 (1)) — No service until appeal was pending — Conditions
Et fransk firma havde ved en fransk ret erhvervet udeblivelsesdom over den tyske sag­søgte. En tysk ret havde forsynet dommen med fuldbyrdelsespåtegning.
A French firm obtained judgment in default in a French court against a German defen­dant and the appropriate German court made an order for the enforcement of that judg­ment.
Fuldbyrdelses­påtegningens meddelelse blev stadfæstet af Oberlandesgericht Stuttgart, hvortil dette spørgsmål blev appelleret.
The appeal against that order was dismissed by the Oberlandesgericht Stuttgart as unfounded.
Oberlandesgericht anførte bl.a., at ganske vist havde det franske firma ikke for første instans ført det i konventionens artikel 47, nr. 1, omhand­lede bevis for, at den franske dom var blevet forskriftsmæssigt forkyndt eller meddelt, men i mellemtiden havde den tyske sagsøgte fået dommen — og en oversættelse — for­meligt forkyndt sammen med kendelsen fra underinstansen om at meddele fuldbyrdelsespåtegning. Under henvisning til rapporten vedrørende konventionen an­førte retten, at dommens forkyndelse skal gøre det muligt for skyldneren at efterkomme den frivilligt. Under hensyn til, at dette var formålet, var afhjælpning under alle omstæn­digheder mulig, når skyldneren — som i det foreliggende tilfælde — tilkendegav, at han ikke agtede at betale frivilligt, hvorfor sagen heller ikke ville være blevet overflødig, selv om dommen var blevet rettidigt forkyndt.
The Oberlandesgericht found that although at first instance the French firm had not produced documents establishing that the French judgment had been properly served as required by Article 47 (1) of the Convention, nonetheless, in the meantime that judgment and a translation thereof had been formally served on the German defendant together with the order for enforcement made by the court of first instance.
[frist for tilvejebringelse af dokumenter; fremlæggelse af tilsvarende dokumenter; fritagelse for kravet]
[Time for production of documents; production of equivalent documents ; dispensing with production]
Anerkendelse og fuldbyrdelse — fælles bestemmelser — udeblivelsesdom — bevis for forkyndelsen eller meddelelsen af det indledende processkrift i sagen (artikel 46, nr. 2) —fremlæggelse af tilsvarende dokumenter (artikel 48) — betingelser
Recognition and enforcement — Common provisions — Judgment in default — Proof of service of the document instituting the proceedings (Article 46 (2)) — Production of equivalent documents (Article 48) — Conditions
Anerkendelse og fuldbyrdelse — fælles bestemmelser — bevis for forkyndelsen af dommen (artikel 47, nr. 1) — bevisførelse ved hjælp af tilsvarende dokumenter ikke til­ladt
Recognition and enforcement — Common provisions — Proof of service of the judg­ment (Article 47 (1)) — Proof by means of equivalent documents not permissible
I denne sag havde rekvirenten fremsat begæring om meddelelse af fuldbyrdelsespåteg­ning i Forbundsrepublikken Tyskland for en udeblivelsesdom, som var opnået i Italien over den tyske rekvisitus. Begæringen blev afslået af Oberlandesgericht Frankfurt som appelinstans.
The applicant sought an order for the enforcement in the Federal Republic of Germany of a judgment in default which he had obtained in Italy in an action against the German respondent.
Retten tog først stilling til, om rekvirenten ifølge den for udeblivelses­domme gældende bestemmelse i domskonventionens artikel 46, nr. 2, havde godtgjort, at det indledende processkrift i sagen var forkyndt. Retten anførte, at der i bestemmel­sens forstand ikke var foretaget en forskriftsmæssig forkyndelse, idet forkyndelsen ikke var sket i en form, som foreskrevet i domsstatens procesretlige regler, herunder de gæl­dende folkeretlige regler.
The court first considered whether the applicant had proved service of the document instituting the proceedings as required by Article 46 (2) of the Brussels Convention in the case of a judgment in default.
Betingelserne i Haag­civilproceskonventionen af 1. marts 1954 — som ifølge artikel IV, stk. 1, i protokollen til (doms­)konventionen fandt anven­delse — var ikke opfyldt.
The con­ditions laid down by the Hague Convention of 1 March 1954 on Civil Procedure, which was applicable as a result of the first paragraph of Article IV of the Protocol to the Con­vention, were not satisfied.
Det var ikke godtgjort, at en formel forkyndelse var foretaget.
There was no proof that the document had been served in the proper manner.
Ifølge Haag­konventionens artikel 6 kunne forkyndelse ganske vist også foretages gen­nem postvæsenet, men Forbundsrepublikken Tyskland havde udtrykkeligt modsat sig denne form for forkyndelse.
It was true that Article 6 of the Hague Convention provided for service by post, but the Federal Republic of Germany had specifically rejected that form of serv­ice.
Forbundsrepublikken havde endnu ikke ratificeret Haag­konventionen af 15. december 1965 om forkyndelse af retslige og udenretslige dokumen­ter.
The Hague Convention of 15 November 1965 on the service abroad of judicial and extrajudicial documents in civil or commercial matters had not yet been ratified by the Federal Republic of Germany.
Retten havde dog i medfør af domskonventionens artikel 48 ret til at acceptere tilsva­rende dokumenter eller til at fritage for kravet om forelæggelse af dokumenter, såfremt det i artikel 46, nr. 2, anførte dokument ikke blev forelagt.
However, under Article 48 of the Brussels Convention the court was empowered to ac­cept equivalent documents or to dispense with the production of documents if the docu­ment specified in Article 46 (2) was not produced.
Dette var i det foreliggende tilfælde berettiget, idet rekvisitus i en skrivelse, som rekvirenten havde forelagt, havde bekræftet at have modtaget indkaldelsen mindst 20 dage før retsmødet.
There was justification for so doing in the present case since the respondent had confirmed in a letter produced by the appli­cant that he had received the court summons at least twenty days before the hearing.
Da rekvisitus i skrivelsen også havde taget stilling til realiteten, måtte det allerede da have været ham
As he had also stated his position on the substance of the matter in that letter, he must al- lssue 1/February 1981
(fortsat 1) bekendt, hvilket krav der var blevet gjort gældende mod ham.
(continued 1) ready have known at that time what the claim against him was.
Der var således ikke sket en tilsidesættelse af reglerne om kontradiktion.
His right to a legal hear ing had therefore not been infringed.
Også uden forelæggelse af et tilsvarende dokument var det dermed tilstrækkeligt afkla­ret, at rekvisitus rettidigt og i tilstrækkeligt omfang havde haft lejlighed til at varetage sine interesser under sagen for den italienske ret.
Accordingly, even without the production of thé appropriate document, it was sufficiently clear that the respondent had been given adequate opportunity at the proper time to defend that action in the Italian court.
Dette fandtes at kunne begrunde, at rekvirenten blev fritaget for at fremlægge dokumenter ifølge artikel 46, nr. 2.
That justified relieving the applicant of the obli gation to produce documents imposed by Article 46 (2).
Imidlertid havde rekvirenten ikke i medfør af artikel 47, nr. 1, fremlagt et dokument, hvoraf det fremgik, at udeblivelsesdommen var forskriftsmæssig forkyndt.
However, the applicant had not produced documents, as required by Article 47 (1), to establish that the judgment in default had been duly served.
Rekvirenten kunne heller ikke ved hjælp af andre dokumenter godtgøre, at de herom gældende be­stemmelser i Haag­konventionen af 1. marts 1954 var overholdt.
Nor could the applicant prove by means of other documents that the provisions of the Hague Convention of 1 March 1954, by which the question of service was governed in that regard, had been observed.
I modsætning til, hvad der gjaldt for de i artikel 46, nr. 2, nævnte dokumenter, kunne der ikke her meddeles fri­tagelse for kravet om fremlæggelse af dokumenter.
In contrast to the case of the documents referred to in Article 46 (2), there was no power to dispense with proof in the proper manner of service of the judgment.
Begæringen om fuldbyrdelse af dom­men kunne derfor ikke tages til følge.
Therefore the application for an order for enforcement had to be dismissed.
Afsnit IV ­ OFFICIELT BEKRÆFTEDE DOKUMENTER OG RETSFORLIG
Title IV - AUTHENTIC INSTRUMENTS AND COURT SETTLEMENTS
[fuldbyrdelse af retsforlig]
[Enforcement of court settlements]
Officielt bekræftede dokumenter og retsforlig —forlig indgået for en tysk ret den 5. novem­ber 1969 og forsynet med fuldbyrdelsespåtegning — nyt sagsanlæg i Belgien — ikke tilladt
Authentic instruments and court settlements — Settlement approved and made enforceable by a German court on 5 November 1969 — Fresh action in Belgium — Fresh action barred
Et tysk selskab havde anlagt inkassosag ved Vredegerecht, Antwerpen, mod et belgisk selskab.
A German company brought an action for payment against a Belgian company before the Vrederechter, Antwerp.
Den henviste herved til EF­Dom­stolens dom af 30. november 1976 (sag 42/76, Sml.
The Vrederechter held that the German company's action was barred.
1976, s. 1759 ; jfr. ovenfor under 1­25.0 — A 1). I denne dom blev det statueret, at domskonventionen er til hinder for, at en part, der i en kontraherende medlemsstat har opnået en for ham gunstig retsafgørelse, som i henhold til konventionens artikel 31 kan forsynes med fuldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat, ved en ret i denne sidste stat nedlægger påstand om, at den anden part i sagen dømmes til noget, hvortil han allerede er dømt i den førstnævnte stat.
He did so having regard to the judgment of the Court of Justice of the European Communities of 30 November 1976 (Case 42/76 De Wolf ν Harry Cox B. V. [1976] ECR 1759: see 1-25.0 — A 1, above) which was to the effect that the provisions of the Brussels Convention prevent a party who has obtained a judgment in his favour in a Contracting State, being a judgment for which an order for enforcement under Article 31 of the Convention may be issued in another Contracting State, from making application to a court in that other State for a judgment against the other party in the same terms as the judgment delivered in the first State.
1­51 — Β 2 Cour d'appel de Paris, dom af 25.11. 1977, Hallais mod Kunz
151 — Β 2 Cour d'Appel, Paris, Judgment of 25 November 1977, Hallais ν Kunz