natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den i hovedsagen omhandlede lovgivning forfølger tilsvarende mål som dem, der forfølges af den engelske lovgivning om lotterier, og som Domstolen omtalte i Schindler-dommen, da den har til formål at forhindre, at disse spil er en kilde til personlig indtjening, at undgå risiciene for forbrydelser og bedrageri samt socialt skadelige konsekvenser for den enkelte som følge af fristelsen til at give penge ud, som spil udgør, og kun at tillade dem i det omfang, de kan tjene et socialt nyttigt formål med henblik på en hensigtsmæssig afvikling af en sportskonkurrence.
Limited authorisation of gambling on the basis of special or exclusive rights granted or assigned to certain bodies, which has the advantage of confining the desire to gamble and the exploitation of gambling within controlled channels, of preventing the risk of fraud or crime in the context of such exploitation, and of using the resulting profits for public-interest purposes, likewise falls within the ambit of those objectives.
Den omstændighed, at de omhandlede væddemål ikke er fuldstændig forbudt, er ikke tilstrækkelig til at bevise, at den nationale lovgivning i virkeligheden ikke har til formål at nå de almennyttige mål, som den angiveligt forfølger, og som skal bedømmes samlet.
Those objectives must be considered together. They concern the protection of the recipients of the service and, more generally, of consumers as well as the maintenance of order in society and have already been held to rank among those objectives which may be regarded as constituting overriding reasons relating to the public interest.
Disse hensyn skal bedømmes samlet De vedrører beskyttelsen af modtagerne af tjenesteydelsen, mere generelt af forbrugerne, samt beskyttelsen af den offentlige orden, hvilke mål Domstolen allerede har henregnet til dem, der kan berettige indgreb i den frie udveksling af tjenesteydelser.
Determination of the scope of the protection which a Member State intends providing in its territory in relation to lotteries and other forms of gambling falls within the margin of appreciation which the Court recognised as being enjoyed by the national authorities.
De foranstaltninger, der er begrundet med sådanne mål, skal desuden være egnede til at sikre virkeliggørelsen af de formål, som de forfølger, og de må ikke gå videre end nødvendigt for at nå disse mål.
It is for those authorities to consider whether, in the context of the aim pursued, it is necessary to prohibit activities of that kind, totally or partially, or only to restrict them and to lay down more or less rigorous procedures for controlling them.
En sådan begrænsning kan kun accepteres, såfremt den reelt modsvarer ønsket om virkeligt at reducere spillemulighederne, og såfremt finansieringen af sociale aktiviteter via en afgift på indtægter fra tilladte spil kun er en ekstra fordel som følge af den gennemførte restriktive politik og ikke den egentlige begrundelse herfor.
However, such a limitation is acceptable only if, from the outset, it reflects a concern to bring about a genuine diminution in gambling opportunities and if the financing of social activities through a levy on the proceeds of authorised games constitutes only an incidental beneficial consequence and not the real justification for the restrictive policy adopted.
Selv om det ikke er uden betydning, at lotterier i væsentligt omfang kan bidrage til finansieringen af velgørende eller almennyttigt arbejde, kan dette hensyn ikke i sig selv anses for en objektiv begrundelse for en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser.
Even if it is not irrelevant that lotteries and other types of gambling may contribute significantly to the financing of benevolent or public-interest activities, that motive cannot in itself be regarded as an objective justification for restrictions on the freedom to provide services.
Fastlæggelsen af det beskyttelsesniveau, som en medlemsstat ønsker at sikre på sit område for så vidt angår lotterier og pengespil, er en del af de skønsbeføjelser, som Domstolen har anerkendt, at de nationale myndigheder har.
The provisions adopted must be assessed solely in the light of the objectives pursued by the national authorities of the Member State concerned and of the level of protection which they seek to ensure.
De herom fastsatte bestemmelser skal udelukkende bedømmes i forhold til de mål, som
The fact that the games in issue are not totally
Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om den nationale lovgivning for så vidt angår de konkrete bestemmelser for anvendelsen virkelig er i overensstemmelse med de mål, som berettiger den, og om de restriktioner, som den pålægger, ikke virker uforholdsmæssige i forhold til målene.
It is for the national court to verify whether, having regard to the specific rules governing its application, the national legislation is genuinely directed to realising the objectives which are capable of justifying it and whether the restrictions which it imposes do not appear disproportionate in the light of those objectives.
»EF-traktatens bestemmelser om den frie udveksling af tjenesteydelser er ikke lu hinder for en national lovgivning som den italienske, der forbeholder visse organer retten til at indgå væddemål om resultatet af sportsbegivenheder, såfremt denne lovgivning reelt er begrundet i socialpolitiske målsætninger om at begrænse de skadelige virkninger af sådanne aktiviteter, og såfremt de restriktioner, som den pålægger, ikke er uforholdsmæssige i forhold til målene. «
'The EC Treaty provisions on the freedom to provide services do not preclude national legislation, such as the Italian legislation, which reserves to certain bodies the right to take bets on sporting events if that legislation is in f act justified by social-policy objectives intended to limit the harmful effects of such activities and if the restrictions which it imposes are not disproportionate in relation to those objectives.'
Generaladvokat N. Fenneliv fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 20. maj 1999.
Advocate General N. Fennelly delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 20 May 1999.
Dansk tekst foreligger endnu ikke.
He recommended that the Court respond as follows:
Sag C-233/98 Hauptzollamt Neubrandenburg / Lensing & Brockhausen GmbH Frie varebevægelser 21. oktober 1999 overtrædelse — opkrævning af afgifter — kompetent stat«
Case C-233/98 Hauptzollamt Neubrandenburg ν Lensing & Brockhausen GmbH Free movement of goods 21 October 1999
Ved kendelse af 28. april 1998 har Bundesfinanzhof forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 36 i Rådets forordning (EØF) nr. 222/77 af 13. december 1976, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 474/90 af 22. februar 1990, og af artikel 11a i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1062/87 af 27. marts 1987, som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1429/90 af 29. maj 1990.
Preliminary ruling (Community transit — Offence (First Chamber) the Hauptzollamt informed Lensing & Brockhausen that the transit procedure had not been completed. An inquiry notice sent to the office of destination on 3 May 1993 was not answered. When that office also failed to react to a formal letter of 12 October 1994, the Hauptzollamt issued a tax assessment for customs duty and VAT on import on 19 January 1995. By order of 28 April 1998, the Bundesfinanzhof (Federal Finance Court) referred to the Court for a preliminary ruling two questions on the interpretation of Article 36 of Council Regulation (EEC) No 222/77 of 13 December 1976 as amended by Council Regulation (EEC) No 474/90 of 22 February 1990 and of Article Ha of Commission Regulation (EEC) No 1062/87 of 27 March 1987 as amended by Commission Regulation (EEC) No 1429/90 of 29 May 1990.
Den 5. februar 1995 indgav Lensing & Brockhausen en klage som bevis for, at selskabet Ateliers Metalgroup havde modtaget og betalt stålprofilerne. Spørgsmålene er blevet rejst under en retssag, der verserer mellem selskabet Lensing & Brockhausen GmbH og Hauptzollamt Neubrandenburg vedrørende opkrævning af told og merværdiafgift ved import. Ved skrivelse af 6. december 1995 bekræftede de belgiske myndigheder, at forsendelsen ikke var blevet frembudt på bestemmelsestoldstedet, og henviste til en erklæring fra selskabet Ateliers Metalgroup, ifølge hvilken de pågældende varer var blevet leveret til virksomheden DVL Industries.
On 5 February 1995 Lensing & Brockhausen objected in order to prove that Ateliers Metalgroup had received and paid for the steel sections. Those questions were raised in proceedings between Lensing & Brockhausen GmbH and the Hauptzollamt (Principal Customs Office) Neubrandenburg concerning the recovery of customs duty and value added tax (VAT). By letter of 6 September 1995 the Belgian authorities confirmed that the consignment had not been produced to the office of destination and reported that Ateliers Metalgroup had stated that the goods in question had been delivered to DVL Industries.
Ved afgørelse af 2. januar 1996 blev tolden og importmomsen af de tyske myndigheder nedsat til 6 544,90 DEM, idet klagen i øvrigt blev afvist.
By decision of 2 January 1996 the customs duty and VAT on import were reduced to DEM 6 544.90 by the German authorities, the remainder of the objection being rejected.
Lensing & Brockhausen, der er et toldagentur, anmodede den 8. juli 1992 Hauptzollamt om at ekspedere et parti stålprofiler fra Polen efter reglerne om ekstern fællesskabsforsendelse. I »T l«-dokumentet var selskabet Ateliers Metalgroup de Marcinelle (Belgien) angivet som modtager og som bestemmelsestoldsted Charleroi (Belgien). Fristen for frembydelse af forsendelsen var blevet fastsat til den 16. juli 1992.
On 8 July 1992 Lensing & Brockhausen, customs agents, asked the Hauptzollamt to clear a consignment of steel sections from Poland for the external Community transit procedure. The Τ 1 declaration gave as consignee Ateliers Metalgroup de Marcinelle, Belgium, and as office of destination Charleroi, Belgium. The consignment was to be produced by 16 July 1992 at the latest. By letter of 22 January 1993
Ved skrivelse af 22. januar 1993 meddelte Hauptzollamt Lensing & Lensing & Brockhausen anlagde sag ved Finanzgericht og gjorde herunder gældende, at varerne var blevet modtaget af selskabet Ateliers Page 7
Lensing & Brockhausen then brought proceedings in the Finanzgericht (Finance Court), arguing that a receipt for the goods had Page 7
Metalgroup den 9. juli 1992, dvs. inden for fristen for frembydelse. Efter sagsøgerens opfattelse tilkom retten til at inddrive afgifterne under disse omstændigheder alene den medlemsstat, hvor det var fastslået, at stedet for overtrædelsen befandt sig; det var derfor uden betydning, at de belgiske myndigheder ikke havde kunnet inddrive afgifterne hos modtagervirksomheden.
Under the first paragraph of Article 129 of Regulation No 1214/92, 'carriage' begun, in accordance with the provisions of Regulations No 222/77 and No 1062/87, 'on the last day that precedes the date of application of this Regulation, will be continued after that date under the conditions laid down in those Regulations'.
Det bestemmes i artikel 129, stk. 1, i forordning nr. 1214/92, at de »forsendelsesprocedurer«, der er indledt efter bestemmelserne i forordning nr. 222/77 og forordning nr. 1062/87 »senest dagen før datoen for nærværende forordnings anvendelse ... efter nævnte dato [vil] blive gennemført på de i nævnte forordning fastsatte betingelser«.
been given by Ateliers Metalgroup on 9 July 1992, within the timelimit prescribed for their production. In those circumstances the right to recover duty belonged exclusively, in its submission, to the Member State on whose territory the offence had been detected; it was thus irrelevant that the Belgian customs authorities had not been able to recover the duty from the consignee.
Hauptzollamt har til støtte for sin revisionsanke til Bundesfinanzhof bl.a. gjort gældende, at godtgørelsesbetingelserne i artikel 36, stk. 3, tredje afsnit, i forordning nr. 222/77 ikke var opfyldt.
The Finanzgericht gave judgment in favour of Lensing & Brockhausen, holding that it was for the Belgian customs authorities, not the German authorities, to require payment of the duty. The Hauptzollamt appealed on a point of law to the Bundesfinanzhof, arguing in particular that the conditions for a refund under the third subparagraph of Article 36(3) of Regulation No 222/77 were not satisfied.
Idet den foreliggende ret fandt det uklart, hvilke følger det har, at den i artikel lia i forordning nr. 1062/87 foreskrevne procedure ikke er overholdt, navnlig når importafgifterne ikke længere kan opkræves i den medlemsstat, hvor det endeligt er bevist, at overtrædelsen er blevet begået, fordi der er indtrådt forældelse, har den forelagt Domstolen to præjudicielle spørgsmål.
Since it was uncertain as to the inferences to be drawn from failure to comply with the procedure under Article 11a of Regulation No 1062/87, in particular where because of the expiry of the limitation period the duty on import can no longer be levied in the Member State where the offence is eventually proved to have been committed, the Bundesfinanzhof referred several questions to the Court for a preliminary ruling
Artikel 36 i forordning nr. 222/77 har til formål at fastlægge, hvilken stat der er kompetent til at opkræve importafgifterne, når en overtrædelse eller uregelmæssighed er blevet begået under eller i forbindelse med en fællesskabsforsendelse.
The purpose of Article 36 of Regulation No 222/77 is to determine the competent State for recovery of duty on entry, where an offence or irregularity has been committed in the course of a Community transit operation.
I tilfælde af at stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, opstiller artikel 36, stk. 2 og 3, en række formodningsregler, der gør det muligt at undgå kompetencekonflikter.
For cases in which the place of the offence or irregularity cannot be established, Article 36(2) and (3) sets out a series of presumptions which enable conflicts of jurisdiction to be avoided.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 222/77, sammenholdt med artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87, skal fortolkes således, at den medlemsstat, som afgangstoldstedet henhører under, kun kan opkræve importafgifterne, såfremt den har meddelt den hovedforpligtede, at denne havde en frist på tre måneder til at føre bevis for, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk er begået, og dette bevis ikke er blevet fremlagt inden for den nævnte frist.
The Bundesfinanzhof was uncertain as to the interpretation of Article 36 of Regulation No 222/77 in conjunction with Article 11a of Regulation No 1062/87.
Den nationale domstol konstaterer i forelæggelseskendelsen, at afgangs tolds tede t ikke i forhold til den hovedforpligtede har fastsat den i artikel 11a i forordning nr. 1062/87 omhandlede frist, inden for hvilken der kunne føres bevis for, at forsendelsen var gennemført forskriftsmæssigt, eller inden for hvilken det kunne påvises, hvor overtrædelsen faktisk var begået.
In the order for reference the Bundesfinanzhof states that the office of departure did not fix, with regard to the principal, the timelimit referred to in Article 11a of Regulation No 1062/87 within which proof could be furnished of the regularity of the transit operation or the place where the offence was actually committed.
Det fremgår af artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 222/77, at når forsendelsen ikke er blevet frembudt ved bestemmelsestoldstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, anses denne overtrædelse eller uregelmæssighed som begået i den medlemsstat, som afgangstoldstedet henhører under, medmindre der »inden for en nærmere fastsat frist« enten føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller det påvises, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk er begået.
Under Article 36(3) of Regulation No 222/77 when the consignment has not been produced at the office of destination and the place of the offence or irregularity cannot be established, that offence or irregularity is deemed to have been committed in the Member State to which the office of departure belongs, unless "within a period to be determined' proof is furnished of the regularity of the transit operation or of the place where the offence or irregularity has actually been committed.
Artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87 præciserer, at i afgangstoldstedets underretning til den hovedforpligtede »anføres især den frist, inden for hvilken der ... skal føres bevis for, at
Article lla(2) of Regulation No 1062/87 prescribes that the office of departure's notification to the principal is to indicate, in particular, the timelimit by which the proof of the regularity of the transit operation or of the place where the offence or iiregularity has actually been committed must be furnished to the
Forordning nr. 222/77 er blevet ophævet ved artikel 46, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2726/90 af 17. september 1990 om fællesskabsforsendelse, og forsendelsesproceduren i hovedsagen blev indledt i 1992, dvs. før Kommissionen i medfør af artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 2726/90 havde vedtaget de overgangsforanstaltninger, der finder anvendelse på forsendelsesprocedurer, der blev indledt før
Regulation No 222/77 was repealed by Article 46(1) of Council Regulation (EEC) No 2726/90 of 17 September 1990 on Community transit and the transit procedure at issue in the main proceedings was commenced in 1992, before the Commission adopted transitional provisions pursuant to Article 46(2) of Regulation No 2726/90 applicable to Community transit operations commenced before 1 January 1993. Such measures were introduced by Commission
i forordning nr. 222/77, at såfremt det inden udløbet af en frist på tre år fra datoen for registrering af Τ 1-angivelsen fastslås, i hvilken medlemsstat den pågældende overtrædelse eller uregelmæssighed rent faktisk er begået, bliver denne stat kompetent til at opkræve afgifter og anden beskatning, med undtagelse af beløb, der er opkrævet som Fællesskabets egne indtægter.
It thus follows from the wording of Article 36(3) of Regulation No 222/77 and Article lla(2) of Regulation No 1062/87 that the indication by the office of departure of the timelimit within which proof of the place of the offence may be furnished by the principal is obligatory.
Denne forpligtelse gør det muligt at tilskynde den hovedforpligtede til inden for en bindende frist at fremlægge de beviser, han måtte råde over, med henblik på hurtigt at udpege den stat, der er kompetent til at opkræve afgifterne i henhold til betingelserne i artikel 36, stk. 1 og 3, i forordning nr. 222/77.
That makes it possible to invite the principal to produce any evidence he may have within a mandatory time-limit, with a view to determining without delay the State with jurisdiction to recover duty under the conditions laid down in Article 36(1) and (3) of Regulation No 222/77.
Det fremgår indirekte af ordlyden af artikel 36, stk. 3, tredje afsnit, i forordning nr. 222/77, at anvendelsen af denne bestemmelse forudsætter, at myndighederne i den medlemsstat, som afgangstoldstedet henhører under, har beføjelse til at opkræve afgifterne og anden beskatning.
It is implicit from the wording of the third subparagraph of Article 36(3) of Regulation No 222/77 that application of that provision presupposes that the authorities of the Member State to which the office of departure belongs are authorised to recover the duty and other taxes.
Det følger imidlertid af svaret på det første spørgsmål, at når den hovedforpligtede ikke er blevet underrettet om fristen på tre måneder i artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87, har de nævnte myndigheder ikke lovligt kunnet opnå kompetence til at opkræve de afgifter, der skal betales ved indførslen af varerne.
From the answer to Question 1 it follows that as the principal had not been notified of the threemonth period referred to in Article lla(2) of Regulation No 1062/87 those authorities could not validly have acquired jurisdiction to levy the duty on the entry of the goods.
De kan følgelig ikke afvise at tilbagebetale beløb, som de ikke var beføjet til at opkræve, hvorved der i øvrigt ikke skal sondres mellem de afgifter, der er opkrævet som Fællesskabets egne indtægter, og andre afgifter og skatter.
They cannot therefore oppose the refund of sums which they were not authorised to recover and no distinction should be drawn between duty levied as own resources of the Community and other duties and taxes.
> 1) Artikel 36, stk 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 222177 af 13. december 1976 om fællesskabsforsendelse, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 474/90 af 22. februar 1990 med henblik på afskaffelse af forpligtelsen til at afgive grænseovergangsattest ved passage af en grænse inden for Fællesskabet, sammenholdt med artikel 11a, stk 2, i Kommissionens fowrdning (EØF) nr. 1062/87 af 27. marts 1987 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for
In that case, once proof of such recovery is provided, the duty and taxes initially levied on the basis of the presumption that the Member State to which the office of departure belongs has jurisdiction are to be refunded, apart from those levied as own resources of the Community.
2) Artikel 36, stk 3, tredje afsnit, i forordning nr. 222/77, som ændret ved forordning nr. 474/90, skal fortolkes således, at den ikke pinder anvendelse i tuf ælde af, at den medlemsstat, som afgangstoldstedet henhører under, har opkrævet de afgifter, der skal betales for varer, som er ekspederet efter proceduren for fællesskabsforsendelse, selv om den hovedforpligtede ikke har fået tildelt en frist til at føre bevis for, hvor overtrædelsen etter uregelmæssigheden faktisk er begået, således som det foreskrives i artikel 11a, stk 2, i forordning nr. 1062/87, som ændret ved forordning nr. 1429/90, og i en sådan situation er godtgørelsen af de med urette opkrævede afgifter ikke betinget af, at de afgifter, som den hovedforpligtede hæfter for, er blevet betalt i den medlemsstat, hvor overtrædelsen har fundet sted«
The third subparagraph of Article 36(3) of Regulation No 222/77 as amended by Regulation No 474/90 is to be interpreted as not applying to a case in which the Member State to which the office of departure belongs has recovered duty in respect of goods cleared for the Community transit procedure even though the principal has not been set a timelimit for furnishing proof of the place where the offence or irregularity was actually committed, in accordance with Article lla(2) of Regulation No 1062/87 as amended by Regulation No 1429/90, and in such a case the refund of the duty irregularly recovered is not subject to the condition that the duty due from the principal has been paid in the Member State where the offence was committed.'
Generaladvokat J. Mischo fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Første Afdeling) den 1. juli 1999.
Advocate General J. Mischo delivered his Opinion at the sitting of the First Chamber on 1 July 1999.