natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse — modstrid med grundlæggende retsprindpper ¡fuldbyrdelsesstaten — manglende eller utilstrækkelig begrundelse for den udenlandske af­gørelse — modstrid med grundlæggende franske retsprincipper — betingelser
Enforcement — Reasons for refusing enforcement — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought — No statement, or no adequate statement, of the grounds on which the foreign judgment was based — Contrary to French public policy — Conditions
Ved en udeblivelsesdom afsagt af Tribunal de commerce de Bruxelles var sagsøgte ble­vet dømt til at betale sagsøgeren 17 325 FF med tillæg af renter.
By a judgment given in default in an action before the Tribunal de Commerce, Brussels, the defendant was ordered to pay to the plaintiff FF 17 325 plus interest.
Som begrundelse herfor blev det i afgørelsen blot anført, at proceskravet syntes berettiget i det omfang, der frem­gik af dommen. Dommen blev erklæret eksigibel i Frankrig i medfør af konventionens artikel 31.
By way of a statement of the grounds on which its judgment was based, the court merely stated that the claim appeared to be justified to the extent set out in the judgment.
Denne afgørelse blev indbragt for Cour d'appel de Paris, som stadfæstede den.
The appeal lodged by the defendant against the order for enforcement was dismissed.
Cour d'appel fastlog først, at den belgiske dom var blevet forskriftsmæssig forkyndt for sagsøgte på den måde, der er foreskrevet i artikel IV, stk. 2, i protokollen til konventio­nen, men at sagsøgte ikke havde anfægtet dommen.
The Cour d'Appel stated by way of preliminary that the Belgian judgment had been duly served on the defendant in the manner prescribed in the second paragraph of Article IV of the Protocol to the Convention, and the defendant had lodged no appeal.
Derefter anførte retten, at anerken­delse af en ikke eller utilstrækkeligt begrundet udenlandsk afgørelse ganske vist i prin­cippet var i strid med fransk ordre public; der kunne imidlertid fremlægges bilag, der kunne erstatte den manglende begrundelse og gøre det muligt at efterprøve den uden­landske afgørelse med det formål at finde ud af, om betingelserne for at anerkende denne var opfyldt.
The court then stated that it was in principle contrary to French public policy to recognize a for­eign judgment which did not contain an adequate statement of the grounds on which it was based; it was, however, possible for documents to be tendered which could make good the absence of a statement of grounds and enable it to be established that the condi­tions for recognition of the foreign judgment were satisfied.
I den foreliggende sag fremgik det af den fremlagte stævning, at sag­søgeren havde fremsat krav om provision, tabt avance og erstatning, og at det krævede beløb svarede til det, hun senere blev tilkendt ved dommen.
In this case, it was apparent from the writ which had been put before the court that the plaintiff had claimed pay­ment of commission, loss of profit and damages in the amount referred to in the judg­ment.
Der var ligeledes blevet fremlagt en aftale mellem parterne, som i øvrigt indeholdt en værnetingsaftale til fordel for retterne i Bruxelles. Det var ikke for alvor bestridt, at denne aftale dannede grundla­get for proceskravene, og disse fremgik i hvert fald af parternes fremlagte korrespondan­ce.
A contract between the parties containing a clause conferring jurisdiction on the Brussels courts had also been produced before the court.
Da også de øvrige betingelser for anerkendelse og fuldbyrdelse af den belgiske afgø­relse var opfyldt, måtte underrettens afgørelse stadfæstes.
As the other conditions for recognition and enforce­ment of the Belgian judgment were fulfilled, the appeal against the order for enforce­ment was dismissed.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grund­læggende retsprincipper i den anden stat (artikel27, nr. 1) — fuldbyrdelse af en tysk dom i Frankrig — den franske valutalovgivnings indflydelse
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Contrary to public policy in the Slate in which enforcement is sought (Art. 27(1)) — Enforcement of a German judg­ment in France — Effect of French legislation on exchange control
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf— tilsidesættelse af prin­cippet om kontradiktion på grund af processuelle regler i domsstaten — forudsætninger
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — The right to a fair hearing breached by the procedural rules of lhe State in which the judgment was given — Con­ditions and enforcement
Anerkendelse og fuldbyrdelse — forbud mod efterprøvelse af den udenlandske afgø­relses realitet
Recognition not allowed
Herstatt­banken i Köln havde i 1969 ydet skyldneren, som på det tidspunkt boede i Tyskland, et lån og senere desuden en kassekredit.
In 1969 the Herstatt Bank in Cologne had granted De Courcy, who at that time resided in Germany, a loan and later an overdraft.
I 1979 fik banken på grund af mang­lende tilbagebetaling skyldneren, der i mellemtiden var flyttet til Frankrig, dømt til at be­tale ca. 27 000 DM samt renter og omkostninger, og denne dom blev erklæret eksigibel i Frankrig.
When De Courcy, who had since moved to France, failed to pay the amount due, the bank obtained a judgment which ordered him to pay approximately DM27 000 plus interest and costs and which was declared en­forceable in France.
Skyldneren anfægtede fuldbyrdelsespåtegningen ved appel i medfør af kon­ventionens artikel 36 og gjorde først og fremmest gældende, at den tyske dom var i strid med fransk ordre public på grund af overtrædelse af den franske valutalovgivning.
De Courcy appealed against the order authorizing enforcement primarily on the ground that the German judgment was contrary to French public policy because it infringed French currency laws.
Han havde efter at være flyttet til Frankrig villet overføre beløb på sin konto hos kreditor, men dette var ikke lykkedes ham på grund af de strenge regler for overførsler af penge til udlandet.
After moving to France he had intended to transfer sums to his account with the Herstatt Bank but had been unable to do so owing to the strict regulation of the transfer of currency abroad.
I den tyske dom var der ikke taget hensyn til, at det på grund af de præceptive franske regler var umuligt for ham at tilbagebetale beløbet.
The German judgment did not take account of the fact that repayment was impossible owing to the binding French rules.
Ved fuldbyrdelse af dom­men ville der blive tale om ulovlige overførsler af kapital til Tyskland og således om en direkte overtrædelse af fransk valutalovgivning. Endvidere beroede den tyske dom på processuelle regler, som var i strid med den franske opfattelse vedrørende beskyttelse af retten til kontradiktion.
Enforcement of the judgment would entail the irregular transfer of capital to Germany and hence the infringement of French currency law.
Ifølge tysk ret begynder ankefristen allerede at løbe ved forkyn­delsen af dommen for rettergangsfuldmægtigen, ikke først ved forkyndelsen for parten selv.
Under German law the time for appealing started to run as soon as the judgment was served on the lawyer, instead of at the time of service on the party himself.
I den foreliggende sag havde han først fået meddelelse om den dom, der var afsagt mod ham, efter at ankefristen var udløbet, således at han ikke havde kunnet anke dom­men.
In the present case he was not informed of the judgment obtained against him until the time for appealing had expired, so that he was unable to lodge an appeal.
Endelig begærede skyldneren subsidiært fuldbyrdelsen nedsat til et beløb på ca. 12 000 DM, da domfældelsen, for så vidt angik resten af beløbet, efter hans opfattelse klart var uberettiget.
Lastly, De Courcy claimed in the alternative that the order for enforcement should be limited to an amount of approximately DM 12 000, since there were clearly no grounds for ordering payment of the remainder.
Han fik ikke medhold heri.
The appeal was dismissed.
Cour d'appel anførte, at overførsler af penge til udlandet i henhold til dekret nr. 68/1021 af 24. november 1968 ikke er forbudt, men at der kun er opstillet visse betingelser herfor.
The Cour d'Appel stated that the Decree of 24 November 1968 did not prohibit the transfer of money abroad but merely laid down certain conditions for such transfer.
I medfør af dekretets artikel 1 kan sådanne overførsler, undtagen når der forud er givet tilladelse fra økonomi­ og finansministeren, kun foretages af bestemte autoriserede mellemmænd.
Ar­ticle 1 provided that, in the absence of prior authorization by the Minister for Economic Affairs and Finance, such transfers could be made only through certain authorized agents.
Skyldneren havde ikke godtgjort, at han havde anmodet om den fore­
Moreover, the order for enforcement of the German judgment was not contrary to French public policy because
I fortsat 1) skrevne formidling eller om en tilladelse fra ministeren; han kunne følgelig ikke gøre gældende, at den tyske ret ikke havde taget hensyn til, at det var umuligt at betale beløbet tilbage.
(continued I) it did not relieve the parties of the obligation to comply with currency regulations when the debt was paid.
Den anden indsigelse var også ubegrundet.
The Cour d'Appel held that the second submission was also unfounded.
Nægtelse af anerkendelse og fuldbyrdelse af den udenlandske afgørelse på grund af tilsidesættelse af retten til kontradiktion kan kun ske i overensstemmelse med konventionens artikel 27, nr. 2, dvs., såfremt det indle­dende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt og rettidigt er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte.
Recognition and enforcement of the foreign judgment could be refused on the ground of a breach of the right to a fair hearing only in the circumstances referred to in Article 27 (2) of the Convention, that is to say if the judgment was given in default and the defendant was not duly served with the document which instituted the proceedings in sufficient time.
Med hensyn til forkyndelsen af selve afgørelsen findes der derimod ingen bestemmelse, der svarer til artikel 27, nr. 2.
As regards service of the judgment, however, there was no provision corresponding to Article 27 (2).
Det følger tværtimod af konventio­nens artikel 47, at spørgsmålet om, hvorvidt forkyndelsen er sket efter forskrifterne, af­gøres efter domsstatens lovgivning; disse regler var overholdt i den foreliggende sag.
Indeed, Article 47 of the Convention stipulated that the regularity of service was to be decided according to the law of the State in which the judgment was given; the law of that State should therefore be adhered to in the present case.
De tyske regler om ankefristens begyndelse var i øvrigt ikke i strid med princippet om kon­tradiktion.
Further­more, the German rules on the commencement of the time-limit for appeals did not in­fringe the right to a fair hearing.
Cour d'appel anførte endelig, at den subsidiære anmodning om begrænsning af tilladel­sen til fuldbyrdelse måtte afslås, allerede under hensyn til konventionens artikel 29, hvorefter den udenlandske afgørelse i intet tilfælde kan efterprøves med hensyn til sa­gens realitet.
Lastly, the Cour d'Appel stated that the alternative claim for enforcement to be limited to a smaller amount must be rejected on the basis of Article 29 of the Convention, which provided that the foreign judgment might not under any circumstances be reviewed as to substance.
I øvrigt viste en undersøgelse af den tyske dom, at den fulde domfældelse af skyldneren støttedes på en logisk begrundelse, som der ikke kunne rejses indsigelse mod, og hvis rigtighed ikke kunne efterprøves af retten i den anden stat.
Moreover, consideration of the German judgment revealed that the appel­lant had been ordered to pay the higher amount on the basis of relevant and cogent grounds, the validity of which was not to be verified by the courts of the State in which enforcement was sought.
Al fortsat
1-27.2 - A 1
Konventionens artikel 52 og den omstændighed, at retten i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten når til det resultat, at sagsøgte efter denne stats lovgivning havde bopæl på statens område, da det indledende processkrift i sagen blev for kyndt eller meddelt, har ikke indvirkning på de ovenfor givne svar.«
Article 52 of the Convention and the fact that the court of the State in which enforcement is sought concluded that under the law ofthat State the defendant was habitually resident within its territory at the date of service of the document which instituted the proceedings do not affect the replies given above."
I tilslutning til denne dom gav Hoge Raad kassationsappellanten medhold og ophævede den af Arrondissementsrechtbank Roermond den 20. september 1979 afsagte dom, for så vidt som denne stadfæstede den kendelse, der var afsagt af Arrondissementsrechtbank's præsident om tilladelse til fuldbyrdelse af det tyske betalingspålæg og det dertil hørende fuldbyrdelsesdekret (Hoge Raad, dom af 17.9. 1982, Nederlandse Jurisprudentie 1983, nr. 306).
Following this judgment the Hoge Raad allowed the appeal and quashed the judgment of the Arrondissementsrechtbank, Roermond, of 20 September 1979 in so far as it had dismissed the debtor's appeal against the decision authorizing enforcement of the Ger man order for payment and the related enforcement order (Hoge Raad, judgment of 17 September 1982, Nederlandse Jurisprudentie 1983, No 306).
Arrondissementsrechtbank havde ikke taget stilling til, om betalingspålægget var blevet forkyndt for eller meddelt skyldneren og kassationsappellanten i så god tid, at han kunne have varetaget sine interesser under sagen, og konventionens arti kel 27, nr. 2, var således blevet tilsidesat.
The Hoge Raad held that the Arrondissementsrechtbank had failed to ascertain whether the order for pay ment had been served on the debtor and appellant in cassation in sufficient time to allow him to arrange for his defence, thereby infringing Article 27 (2) of the Convention.
Hoge Raad henviste sagen til Gerechtshof 's-Hertogenbosch til videre forhandling og afgørelse og udtalte i denne forbindelse, at retten ved prøvelsen af, om betalingspålægget var blevet forkyndt eller meddelt rettidigt, både skulle tage hensyn til Domstolens afgørelse og parternes indlæg, idet der skulle gives disse lejlighed til at tage stilling til Domstolens fortolkning af artikel 27, nr.2.
The Hoge Raad referred the case for further proceedings and decision to the Gerechtshof, 's-Hertogenbosch, and held that in deciding whether the order for payment had been served in sufficient time that court must consider both the decision of the Court of Justice and the submissions of the parties, who must be afforded an opportunity of stating their views on the Court of Justice's interpretation of Article 27(2).
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof), Sml. 1982, s. 2723 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat G. Reischl, s. 2738)
1-27.2 — A 2 Judgment of 15 July 1982 (Second Chamber),1 Case 228/81, Pendv Plastic Products BV y Pluspunkt Handelsgesellschaft mbH [1982] ECR 2723 (Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: G. Reischl (p. 2738)
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesdom — ingen forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse af det indledende processkrift i sagen — prøvelse ved domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten — afgørelse truffet af retten i doms staten, hvorefter forkyndelsen var forskriftsmæssig og rettidig — ikke bindende
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — Defendant not duly served in sufficient time with the document instituting proceedings — Appraisal of the court in which enforcement is sought — Not bound by the determination of the court of the Stale in which the judgment was given that the document instituting proceedings was duly served in sufficient time
Ved kendelse af 8. juli 1981 forelagde Bundesgerichtshof Domstolen et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikel27, nr.2.
By order of 8 July 1981 the Bundesgerichtshof referred to the Court a question on the interpretation of Article 27 (2) of the Convention.
Spørgsmålet blev rejst under en »Rechtsbeschwerde«, som Pendy Plastic Procucts BV (herefter benævnt Pendy Plastic), med hjemsted i Helmond (Nederlandene), havde iværksat vedrørende en af Oberlandesgericht Düsseldorf truffet beslutning med afslag på en begæring om med delelse af fuldbyrdelsespåtegning på en udeblivelsesdom, afsagt den 14. september 1979
That question was raised in an appeal on a point of law lodged by Pendy Plastic Products (BV) (hereinafter referred to as "Pendy"), whose registered office is in Heimond in the Netherlands, against a decision of the Oberlandesgericht [Higher Regional Court] Düsseldorf dismissing its application for the issue of an order for the enforcement of a judgment given in default by the Neth erlands court in 's-Hertogenbosch on USeptember 1979 ordering Pluspunkt Handelsgesellschaft mbH (hereinafter referred to as "Pluspunkt"), whose registered office is in
(fortsat 1) af den nederlandske ret i Hertogenbosch, hvorved Pluspunkt Handelsgesellschaft mbH (herefter benævnt Pluspunkt), med hejmsted i Neuss, Forbundsrepublikken Tyskland, blev dømt til at betale Pendy Plastic 29 979,25 HFL med renter efter loven fra 6. december 1978, til betaling sker, samt sagens omkostninger med 1042,15 HFL.
Neuss in the Federal Republic of Germany, to pay Pendy the sum of HFL 29 979.25, plus interest calculated from 6 December 1978 and the costs of the proceedings until the date of that judgment, amounting to HFL 1 042.15.
Det fremgik af sagen, at det indledende processkrift, der førte til afsigelsen af den nederlandske rets udeblivelsesdom, den 26. marts 1979 blev overgivet til det kompetente statsadvokatur i Nederlandene med henblik på forkyndelse.
The document instituting the proceedings which culminated in the judgment by default of the Netherlands court was transmitted on 26 March 1979 to the Netherland's Officier van Justitie for the purpose of service.
Dette processkrift samt en indkaldelse til et retsmøde den 27. april 1979 skulle have været forkyndt for sagsøgte i Neuss på adressen Kaarster Strasse 36.
That document, together with the summons to appear at the hearing on 27 April 1979, was to be served on the defendant at 36 Kaarster Straße, Neuss.
Den 17. maj 1979 udstedte Amtsgericht Neuss i medfør af artikel 6, stk. 2, i Haag-konventionen af 15. november 1965, som både kon geriget Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland havde ratificeret, en erklæring om, at dokumenterne ikke kunne forkyndes.
On 17 May 1979, the Amtsgericht [Local Court] Neuss issued a certificate, in accordance with Article 6 (2) of the Hague Convention of 15 November 1965, ratified by the Kingdom of the Netherlands and by the Federal Republic of Germany, in dicating that it had not been possible to serve the documents in question.
Da Pluspunkt ikke gav møde under sagen, pålagde den nederlandske ret i Hertogenbosch ved mellemdom af 8. juni 1979 Pendy Plastic at godtgøre, at indkaldelsen var blevet forkyndt i så god tid, at sagsøgte havde kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger var truffet.
The defendant, Pluspunkt, failed to enter an appearance and the court in 's-Hertogenbosch enjoined the plaintiff, Pendy, by an interlocutory judgment dated 8 June 1979, to prove that the defendant had been able to receive the summons in sufficient time or that all necessary steps had been taken in that respect to enable it to make arrangements for its defence.
I et retsmøde i sagen den 20. juli 1979 fremlagde Pendy Plastic en handelsregisterudskrift samt en erklæring fra Amtsgericht Neuss om, at sagsøgtes adresse ifølge det af retten førte handelsregister var Kaarster Strasse 36.
At the hearing on 20 July 1979, the plaintiff lodged an extract from the commercial register and a communication from the Amtsgericht Neuss to the effect that the files in its possession showed the defendant's address as 36 Kaarster Straße.
På grundlag af disse oplysninger anså retten i Hertogenbosch indleveringen til det nederlandske statsadvokatur i henhold til et den 26. marts 1979 udfærdiget dokument for tilstrækkelig og afsagde den 14. september 1979 en udeblivelsesdom, som Pendy Plastic derpå ved de tyske domstole krævede forsynet med fuldbyrdelsespåtegning.
On the basis of that information, the court in 's-Hertogenbosch considered that trans mission of the document instituting the proceedings to the Officier van Justitie, as evidenced by the document issued on 26 March 1979, was sufficient and delivered a judg ment in default on 14 September 1979, in respect of which Pendy applied to the German courts for the issue of an enforcement order.
I sin kendelse af 8. juli 1981 har Bundesgerichtshof referetet Oberlandesgericht Düsseldorfs opfattelse, hvorefter Pendy Plastic ikke har udfoldet tilstrækkelige bestræbelser for at få kendskab til Pluspunkt's forretningsadresse og oplyse denne for den neder landske ret, idet handelsregisteret kun registrerer firmaets hjemsted (her Neuss), som Pluspunkt ikke havde skiftet. Endvidere anså Oberlandesgericht det processuelle princip om retten til kontradiktion for tilsidesat i forhold til Pluspunkt.
In its order of 8 July 1981 the Bundesgerichtshof restated the findings of the Oberlandesgericht Düsseldorf.
Retten mente endvidere, at det forhold, at den nederlandske ret havde anset forkyndelsen for forskriftsmæssig, ikke var tilstrækkeligt til at begrunde, at der skulle meddeles fuldbyrdelsespåtegning i medfør af Bruxelles-konventionen.
In the opinion of the Oberlandesgericht, the fact that the Netherlands court considered service to have been properly effected was not sufficient to justify the issue of an enforcement order under the Brussels Convention.
»Kan anerkendelse af en afgørelse i et tilfælde, hvor det indledende proceskrift i sagen ikke er blevet forskriftsmæssigt forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, også afslås i med før af konventionens artikel 27, nr. 2, når retten i domsstaten i medfør af konventionens artikel 20, stk. 3, jf. artikel 15 i Haag-konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller
"May recognition of a judgment be refused in accordance with Article 27 (2) of the Brussels Convention where the defendant did not enter an appearance in the pro ceedings in the adjudicating State and he was not duly served with the document which instituted the proceedings in sufficient time to enable him to arrange for his
1-27.2 - A 2 fortsat 2) kommercielle spørgsmål, har fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage forkyndelsen i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen?«
(continued 2) defence, even where the court of the State in which the judgment was given established, in accordance with the third paragraph of Article 20 of the Convention in conjunction with Article 15 of the Hague Convention of 15 November 1965 on the Service Abroad of Judicial and Extrajudicial Documents in Civil or Commercial Matters, that the defendant had an opportunity to receive the writ in sufficient time to enable him to arrange for his defence?"
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 8—14):
In reply to that question the Court of Justice held as follows (paragraphs 8 to 14 of the decision):
»8 Indledningsvis bemærkes, at efter forelæggelseskendelsens grunde angår sagen, hvorunder Bundesgerichtshof har stillet dette præjudicielle spørgsmål, ikke blot an erkendelse, men også fuldbyrdelse i Forbundsrepublikken Tyskland af en afgørelse truffet af en nederlandsk domstol.
"s It must be observed in limine that, according to the grounds of the order making the reference, the dispute which the Bundesgerichtshof seeks to resolve by way of a reference for a preliminary ruling relates not only to the recognition but also to the enforcement in the Federal Republic of Germany of a judgment given by a Netherlands court.