natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, som også i den tysk­belgiske kon­vention anvendtes til afgrænsning af anvendelsesområdet, skulle ifølge Bundesgerichts­hofs afgørelse fortolkes ud fra domsstatens lov. Da handelsretten i Bruxelles udtrykke­ligt havde betegnet retssagen som en »handelssag«, fandt konventionen anvendelse.
That Convention remained applicable, as the Court of Justice of the European Communities had ruled by judgment of 14 July 1977 (Joined Cases 9 & 10/77 Bavaria Fluggesellschaft y Eurocontrol[1977] ECR 1517; supra 1­56 — A 1), on the conditions laid down in Articles 55 and 56 of the Brussels Con­vention. The Senate would follow that judgment, with the result that it was not necessary to refer the matter to the Court of Justice of the European Communities again for a rul­ing on the same question of law. The expression "civil and commercial matters", which was also used in the German­Bel­gian Convention to define its scope, must, according to the case­law of the Bundesge­
1968 ­ ARTIKEL 56 fortsat 1)
1968 ­ ARTICLE 56
Oberlandesgericht hjemviste følgelig sagen til underinstansen, idet denne havde be­handlet sagen på grundlag af domskonventionen og ikke på grundlag af den tysk­bel­giske konvention.
The Oberlandesgericht thereupon remitted the case to the court of first instance for further consideration, since that court had proceeded under the Brussels Convention in­stead of the German­Belgian Convention.
Forholdet til andre konventioner — den fransk­ italienske konvention af 3. juni 1930—fort­sat gyldighed for afgørelser truffet før domskonventionens ikrafttræden
Relationship to other conventions — Convention of 3 June 1930 between Italy and France — Continues to have effect in respect of judgments given before the entry into force of the Brussels Convention
I denne sag havde en person med bopæl i Frankrig, Roberto Campo, anket en dom af­sagt af Corte d'appello di Torino til kassation. I dommen havde Corte d'appello afslået en begæring om at erklære en dom, hvorved Cour d'appel, Nîmes, havde tilpligtet det italienske selskab CIBS at betale et nærmere bestemt beløb, eksigibel i medfør af den fransk­italienske konvention af 1930 om fuldbyrdelse af domme i civile og kommer­cielle sager.
Roberto Campo, who resided in France, appealed to the Corte di Cassazione against a judgment by which the Corte d'Appello, Turin, had refused to recognize, under the 1930 Convention between France and Italy on the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters, a judgment of 9 July 1970 in which the Cour d'Appel, Nîmes, ordered the Italian company "CIBS" to pay him a sum of money.
Corte d'appello di Torino havde efter begæring om genoptagelse fra CIBS's side fastslået, at kun domskonventionen fandt anvendelse på sagen, da der ved doms­konventionens ikrafttræden var sket en fuldstændig reform på det pågældende retsom­råde, hvorved der — i medfør af artikel 15 i de almindelige bestemmelser i indledningen til den italienske borgerlige lovbog — var sket en ophævelse ikke alene af de konventio­ner, der var opregnet i domskonventionens artikel 55, men også af de pågældende be­stemmelser i den italienske civilproceslov.
The court in Turin had accepted CIBS's argument that the Brussels Convention alone was applicable to the case on the ground that the entry into force ofthat Convention had had the effect of reforming the entire law in the field in question and, therefore, of revoking, under Article 15 of the Provisions on the Law in General preceding the Italian Civil Code, not only the international treaties listed in Article 55 of the Brussels Conven­tion but also the relevant provisions of the Italian Code of Civil Procedure.
Retten udtalte, at man måtte følge princippet om, at afgørelser truffet af franske domstole før den 1. februar 1973 (hvor konventionen trådte i kraft), erklæres eksigible i Italien i medfør af bestemmel­serne i den fransk­italienske konvention af 3. juni 1930.1 domskonventionens artikel 55 hedder det da også udtrykkeligt, at konventionen »med forbehold af bestemmelserne i artikel 54, stk. 2, og artikel 56« træder i stedet for de konventioner, der er indgået mellem de kontraherende stater.
The Corte di Cassazione laid down a principle of law whereby judgments given by French courts before 1 February 1973 (on which date the Brussels Convention came into force) may be enforced in Italy on the basis of the provisions con­tained in the Convention of 3 June 1930 between Italy and France. The court noted that Article 55 of the Brussels Convention, in providing for the prior agreements concluded between the Contracting States (including the Convention of 3 June 1930 between Italy and France) to be superseded, expressly stipulated that that was to occur "subject to the provisions of the second paragraph of Article 54, and of Article 56".
I artikel 56 hedder det derefter, at de nævnte konventioner lige­ledes bevarer deres gyldighed »for så vidt angår retsafgørelser, der er truffet ... før denne konventions ikrafttræden«. Da den franske dom, som ønskedes erklæret eksigi­bel i Italien, var afsagt den 9. juni 1970, var den fransk­italienske konvention fortsat gæl­dende i medfør af domskonventionens overgangsbestemmelser.
Article 56 provides that the prior agreements "shall continue to have effect in respect of judgments given ... before the entry into force of this Convention". Since the French judgment which the ap­pellant had sought to enforce in Italy was given on 9 July 1970, it was clear that under tone 2/May 1983
II-l — A 1 Dom af 6. maj 1980 [tredje afdeling]'), sag 784/79, Porta-Leasing GmbH mod Prestige International SA (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Koblenz) Sml.
Case 784/79, Porta-Leasing GmbH ν Prestige International SA [1980] ECR 1517 (Preliminary ruling requested by the Oberlandesgericht Koblenz) Advocate General: G. Reischl (p. 1525)
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsaftaler — gyldighed for en person, der har bopæl i Luxembourg — formkrav — udtrykkelig og speciel accept — begreb
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Agreements conferring jurisdiction — Validity with regard to a person domiciled in Luxembourg — Formal requirements — Express and specific agreement — Concept
Sagsøgeren i hovedsagen, der havde hjemsted i Trier (Forbundsrepublikken Tyskland), indgik i 1977 en række leasingkontrakter om automobiler med sagsøgte i hovedsagen, der havde hjemsted i Luxembourg.
In 1977 the plaintiff in the main proceedings, whose registered office was in Trier (Fed­eral Republic of Germany), entered into a series of leasing contracts for motor vehicles with the defendant in the main proceedings, whose registered office was in Luxem­bourg.
De trykte standardkontrakter indeholdt følgende klausul : »Opfyldelsessted og værneting for alle forpligtelser i henhold til denne kontrakt er leasingselskabets hjemsted«.
The pre-printed contract forms contained a clause providing as follows: "The place of performance and of jurisdiction for all the obligations arising under this con­tract shall be the place where the lessor has its seat."
Sagsøgeren anlagde på grundlag af de i mellemtiden ophævede kontrakter sag mod sag søgte ved Landgericht Trier med påstand om betaling af forfaldne leasingafgifter og om erstatning.
After termination of the contracts the plaintiff brought an action for damages against the defendant in the Landgericht Trier.
Landgericht erklærede sig inkompetent, idet den fandt, at den værnetings klausul, i medfør af hvilken sagen var indbragt for den, ikke opfyldte betingelserne i artikel I, stk. 2, i protokollen til konventionen.
The Landgericht declined jurisdiction on the ground that the jurisdiction agreement on the basis of which the action had been brought did not comply with the requirements laid down in the second paragraph of Article I of the Protocol to the Brussels Convention.
Denne bestemmelse lyder således: »Enhver aftale om kompetence som nævnt i [konventionens] artikel 17 får kun gyldighed for en person, der har bopæl i Luxembourg, såfremt den pågældende udtrykkeligt og specielt har accepteret aftalen«. Oberlandesgericht Koblenz, som Landgerichts dom blev appel leret til, forelagde Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
That provision states: "An agreement con­ferring jurisdiction, within the meaning of Article 17 [of the Brussels Convention], shall be valid with respect to a person domiciled in Luxembourg only if that person has ex­pressly and specifically so agreed."
»Opfylder en værnetingsaftale, som er indeholdt i en standardkontrakt afsluttet med og også underskrevet af en person med bopæl i Luxembourg, men som ikke er specielt fremhævet, gyldighedsbetingelserne i artikel I, stk. 2, i den protokol, der er knyttet som bilag til konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager?«
"Does an agreement conferring jurisdiction contained in a standard-form contract concluded with and signed by a person resident in Luxembourg but to which his.at­tention has not specifically been brought satisfy the requirements as to validity con­tained in the second paragraph of Article I of the Protocol annexed to the Conven-
') Processprog: Tysk.
1 — Language of the case: German.
Udsendelse 2/maj 1983
taue 2/May 1983
PROTOKOL TIL KONVENTIONEN - ARTIKEL I fortsat 1)
PROTOCOL TO THE CONVENTION - ARTICLE I
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 5—9):
In reply the Court of Justice ruled as follows: (paragraphs 5 to 9 of the decision):
»5 For at besvare dette spørgsmål må den bestemmelse, som der anmodes om en for tolkning af, betragtes i forhold til konventionens artikel 17. Det bestemmes i artikel 17, at en aftale om kompetence (Vereinbarung über die Zuständigkeit) mellem parterne skal vedtages ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet.
"5 In order to reply to this question the provision which it is sought to interpret should be put in perspective in regard to Article 17 of the Convention.
Det følger af Domstolens domme af 14. december 1976 (sag 24/76, Estasis Salotti, og sag 25/76, Segoura, Sml. 1976, s. 1831 ') og 18512)), at det krav om skriftlighed, som opstilles i artikel 17, skal sikre, at parternes samstemmende vilje, når de ved en kompetencevedtagelse fraviger de almindelige kompetenceregler i konventionens artikler 2, 5 og 6, udtrykkes klart og præcist, og at den faktisk har været til stede.
It follows from the judgments given by the Court of Justice on 14 December 1976 (Case 24/76 Estasis Salotti1and Case 25/76 Segoura1 ECR 1831 and 1851) that the purpose of the requirement of a writing under Article 17 serves to ensure that the consensus between the parties, who, by a prorogation of competence, depart from the general rules for determining jurisdiction laid down in Articles 2, 5 and 6 of the Convention, is clearly and precisely demonstrated and has actually been reached.
Protokollens artikel I, stk. 2, som der her anmodes om en fortolkning af, indeholder en videregående bestemmelse.
The second paragraph of Article I of the Protocol which it is sought to interpret goes further.
Når det i artikel I, stk. 2, udtrykkeligt bestemmes, at en aftale om kompetence kun får gyldighed for en person, der har bopæl i Luxembourg, såfremt den pågældende »udtrykkeligt og specielt har accepteret« aftalen, opstilles der hermed særlige og strengere betingelser ud over dem, der følger af konventionens artikel 17.
By expressly providing that an agreement confer ring jurisdiction shall be valid with respect to a person domiciled in Luxembourg only if that person has 'expressly and specifically so agreed' that provision im poses more special and more strict conditions which are superimposed on those in Article 17 of the Convention.
I be tragtning af, at talrige kontrakter, som indgås af personer med bopæl i storhertugdømmet Luxembourg, er internationale kontrakter, har forfatterne af konventionen af 27. september 1968 anset det for påkrævet at opstille strengere betingelser for vær netingsaftaler, der skal kunne gøres gældende over for personer, der har bopæl i Luxembourg, end dem, der gælder ifølge konventionens artikel 17.
Indeed, in view of the fact that many contracts concluded by persons resident in the Grand Duchy of Luxembourg are international contracts, the authors of the Convention of 27 September 1968 thought that it was absolutely necessary to make clauses conferring juris diction which were likely to be used against persons domiciled in Luxembourg sub ject to more stringent conditions than those contained in Article 17 of the Convention.
Dette formål kan kun nås i fuldt omfang, såfremt den person, der har bopæl i Luxembourg, såvel ud trykkeligt som specielt har accepteret den pågældende klausul.
This aim can only be completely achieved if the clause in question has been ac cepted both expressly and specifically by the person domiciled in Luxembourg.
7 Heraf følger, at der for personer, der har bopæl i Luxembourg, gælder to yderligere betingelser ud over dem, der er nævnt i konventionens artikel 17, og at de to be tingelser skal være opfyldt samtidigt, nemlig dels en udtrykkelig accept, dels en speciel accept.
7 In regard to persons domiciled in Luxembourg there are therefore two require ments in addition to the conditions contained in Article 17 of the Convention; these must be cumulatively fulfilled, that is to say, first, express agreement and, secondly, specific agreement.
Det fremgår af en sammenligning mellem ordlyden af artikel 17 og ordlyden af protokollens artikel I, at den første af disse betingelser kun er opfyldt, såfremt aftalen om kompetence findes i en særlig bestemmelse, som ikke handler om andet.
A comparison between the words used in Article 17 and those used in Article I of the Protocol indicates that the first of these conditions is not satisfied unless the agreement conferring jurisdiction is contained in a provision which is specially and exclusively devoted to it.
8 Desuden er det, for at kravet om en speciel accept skal være opfyldt, nødvendigt, at den luxembourgske part ved en speciel underskrift erklærer at acceptere værnetingsklausulen, idet denne parts blotte underskrift på kontrakten ikke er tilstrækkelig til at sikre, at de garantier, der opstilles i protokollens artikel I, stk. 2, iagttages. Det er dog ikke nødvendigt, at klausulen findes i et dokument, som foreligger adskilt fra det dokument, som udgør den egentlige kontrakt.
8 In order to meet the requirement of specific agreement it is further necessary for the Luxembourg party specifically to sign the clause conferring jurisdiction as an in dication of his agreement; his mere signing of the contract is not sufficient to secure
') Jfr. ovenfor under 1-17.1.2 — A 1.
1 - See 1-17.1.2 -Al, supra.
2) Jfr. ovenfor under 1-17.1.2 — A 2.
2 - See 1-17.1.2 - A 2, supra.
Al fortsat 2)
(continued 2) the safeguards which the second paragraph of Article I of the Protocol has in view.
1968, skal fortolkes således, at en aftale om kompetence i bestemmelsens forstand kun kan anses som udtrykkeligt og specielt accepteret af en person, der har bopæl i Luxembourg, såfremt den foruden at foreligge skriftligt som foreskrevet i konventionens artikel 17 findes i en særlig bestemmelse, som ikke handler om andet, og som specielt er underskrevet af den part, der har bopæl i Luxembourg, idet underskriften på kontrakten som helhed ikke er tilstrækkelig i denne henseende. Det er dog ikke nødvendigt, at aftalen om kompetence findes i et dokument, som foreligger adskilt fra det dokument, som udgør den egentlige kontrakt.«
On the basis of the foregoing considerations it is appropriate to answer that the second paragraph of Article I of the Protocol annexed to the Convention of 27 September 1968 must be interpreted as meaning that a clause conferring jurisdiction within the meaning of that provision may not be considered to have been expressly and specifically agreed to by a person domiciled in Luxembourg unless that clause, besides being in writing as required by Article 17 of the Convention, is mentioned in a provision specially and exclusively meant for this purpose and specifically signed by the party domiciled in Luxembourg; in this respect the signing of the contract as a whole does not in itself suffice.
Efter at Domstolens dom var afsagt, blev sagen for den nationale ret hævet, idet sagsøgeren trak appellen tilbage.
Following this judgment the main proceedings terminated when the plaintiff withdrew its appeal.
(Jfr. også 1­17.1.2 ­ B 7; 1­28 ­ B 1)
(See also 1-17.1.2 - Β 7; 1-28 - Β 1)
Kompetence — aftaler om kompetence i tilfælde, hvor en af parterne har bopæl eller hjem­sted i Luxembourg — almindelige forretningsbetingelser
Jurisdiction — Jurisdiction agreement with a person domiciled in Luxembourg — General conditions of business
I denne sag krævede Bastin betaling af en købesum af Cogenal, der havde hjemsted i Luxembourg.
The plaintiff company brought an action to obtain payment for goods which it had sold to the defendant, a company established in Luxembourg.
Bag på Bastin's ordrebekræftelse var firmaets almindelige forretningsbe­tingelser trykt på fransk. Blandt betingelserne fandtes en klausul om, at købesummen skulle betales i Gent, og at retterne i Gent skulle være kompetente. Cogenal bestred Rechtbank van koophandel's kompetence.
Printed in French on the back of the plaintiffs confirmation of the defendant's order were its conditions of business, stipulating inter alia that the buyer must perform its obligation to pay for the goods in Ghent and that the courts in Ghent were to have jurisdiction in the event of dispute.
I sine præmisser udtalte Rechtbank van koophandel, at det fulgte af artikel I i protokollen af 27. september 1968, at en sagsøgt med hjemsted i Luxembourg kunne bestride, at en domstol, for hvilken sagen var ind­bragt i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1, havde den fornødne kompetence, med­mindre vedkommende udtrykkeligt og specielt havde accepteret en værnetingsaftale i henhold til artikel 17.
The court observed that Article I of the Protocol of 27 September 1968 allowed a defendant domiciled in Luxembourg to re­fuse to submit to the jurisdiction of a court in which proceedings were commenced un­der Article 5(1) of the Convention, unless he had expressly and specifically entered into a jurisdiction agreement within the meaning of Article 17.
En sådan accept forelå ikke, idet der af en underskrift på Coge­nal's vegne på ordrebekræftelsens forside alene kunne udledes en generel accept af ord­rebekræftelsen. Hverken konventionens artikel 17 eller protokollens artikel I fandt såle­des anvendelse, men Rechtbank van koophandel henviste direkte til konventionens arti­kel 5, nr. 1, som et muligt grundlag for sin kompetence.
That was not so in this case: the mere fact that the order had been signed on the front on Cogenal's behalf amounted to no more than a general acceptance of the terms printed on the order form.
Kompetence — sagsøgte bosat i Luxembourg — værnetingsklausul, der ikke var udtrykke­ligt accepteret, kunne ikke gøres gældende
Jurisdiction — Defendant domiciled in Luxembourg — Not bound by a jurisdiction clause unless expressly accepted
Sagsøgeren forlangte betaling for leverede varer og påberåbte sig sine almindelige salgs­betingelser, som indeholdt en værnetingsaftale til fordel for retterne i Bruxelles.
In an action to recover payment for goods supplied the plaintiff relied on its general con­ditions of sale containing a jurisdiction clause in favour of the courts in Brussels.
Disse al­mindelige kontraktsbetingelser var trykt på bagsiden af den faktura, der var sendt til sag­
Those general conditions appeared on the back of the invoice sent to the defendant, which, ac-
PROTOKOL TIL KONVENTIONEN ­ ARTIKEL I fortsat 1) søgte.
PROTOCOL TO THE CONVENTION - ARTICLE I
Ifølge sagsøgeren havde sagsøgte i et brev til sagsøgeren ikke bestridt, at Tribunal de commerce de Bruxelles var kompetent.
(continued 1) cording to the plaintiff, did not contest the jurisdiction of the Tribunal de Commerce, Brussels, in a letter which it sent to the plaintiff.
Sagsøgte, et selskab med hjemsted i Luxembourg, gav ikke møde i sagen.
The defendant, a company established in the Grand Duchy of Luxembourg, did not en­ter an appearance.
Retten efter­prøvede først sin kompetence i medfør af artikel I, stk. 1, i protokollen til konventionen, hvorefter enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan gøre indsigelse mod den på­gældende rets kompetence, og retten, såfremt sagsøgte ikke giver møde, på embeds vegne skal erklære sig for inkompetent.
The court first examined the question of jurisdiction in the light of the first paragraph of Article I of the Protocol to the Convention, according to which any person domiciled in Luxembourg who is sued in a court of another Contracting State pursuant to Article 5(1) may refuse to submit to the jurisdiction of that court, which must decline jurisdiction of its own motion if the defendant does not enter an ap­pearance.
Efter at have konstateret, at sagsøgte ikke havde givet møde, behandlede retten spørgsmålet, om der mellem parterne var indgået en vær­netingsaftale, der opfyldte betingelserne i artikel 17.
After establishing that the defendant had not entered an appearance, the court addressed itself to the question whether a jurisdiction agreement satisfying the re­quirements laid down by Article 17 of the Convention had been concluded between the parties.
Den nåede på grundlag af arti­kel 17 til det resultat, at accepten af værnetingsaftalen, der kun var stiltiende, i det fore­liggende tilfælde ikke opfyldte betingelserne i denne bestemmelse, som ikke kunne un­dergives en udvidende fortolkning, da konventionen helt klart ville begrænse mulighe­den for at påberåbe sig sådanne aftaler. Tribunal de commerce erklærede sig på embeds vegne inkompetent.
It concluded, on the basis of Article 17 alone, that the mere tacit acceptance of the jurisdiction clause did not satisfy the requirements of that provision, which could not be given an extensive interpretation in view of the fact that the Convention had manifestly sought to limit the possibility of reliance on such clauses.
II-2 — A 1 Dom af 26. maj 1981 '), sag 157/80, straffesag mod Rinkau (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nederlandenes Hoge Raad) Sml.
II-2 — A 1 Judgment of 26 May 1981,' Case 157/80, Rinkau [1981] ECR 1391 (Preliminary ruling requested by the Hoge Raad der Nederlanden) Advocate General: G. Reischl (p. 1404)
Særlige bestemmelser om straffesager — straffesag vedrørende en uagtsom lovovertrædelse — forsvar af en udenlandsk tiltalt, som ikke har givet møde — begrebet »uagtsom lovovertrædelse« — selvstændig fortolkning
Special provisions as regards criminal proceedings — Criminal proceedings relating to an offence which was not intentionally committed — Representation of a foreign ac cused who does not appear in person — Concept of an "offence which was not intention ally committed" — Independent interpretation
Særlige bestemmelser om straffesager — straffesag vedrørende en uagtsom lovovertrædelse —forsvar af en udenlandsk tiltalt, som ikke har givet møde — bestemmelsens anvendelsesområde — straffesag, i hvilken der gøres civilretligt ansvar gældende mod tiltalte
Special provisions as regards criminal proceedings — Criminal proceedings relating to an offence which was not intentionally committed — Representation of a foreign ac cused who does not appear in person — Scope of the provision — Criminal proceedings in which the civil liability of the accused is in issue
S. Rinkau, som var bosat i Forbundsrepublikken Tyskland, blev for Politierechter ved Arrondissementsrechtbank Zutphen (Nederlandene) tiltalt for i et motorkøretøj at have medført en radiosender uden at være i besiddelse af den nødvendige tilladelse hertil ; han gav ikke personligt møde i retten.
After being summoned to appear before the Politierechter [Magistrate] of the Arrondissementsrechtbank [District Court], Zutphen (Netherlands), for driving in the Nether lands a vehicle equipped with a radio-electrical transmitting device without holding the requisite licence, Siegfried Rinkau, resident in the Federal Republic of Germany, did not appear at the hearing.