natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Bruxelles­konventionen — opbygning og formål — lettelse af adgangen til at gennemføre civilretlige krav i forholdet mellem de kontraherende stater — sag anlagt ved tyske dom­stole af en person, der gør krav på underholdsbidrag, mod en sagsøgt med bopæl i Italien — førstnævnte har rimelig grund til at føre proces i henhold til de tyske regler om fri proces
Brussels Convention — Scheme and objectives — To facilitate the enforcement of civil claims — Action brought before the German courts by a maintenance creditor against a defendant resident in Italy — Not frivolous and vexatious for the purposes of the German provisions on legal aid
En italiensk statsborgers børn, der havde bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland, an­søgte om fri proces i en sag om underholdspligt mod deres far, der havde bopæl i Ita­lien.
The applicants, resident in the Federal Republic of Germany, applied for legal aid in order to bring maintenance proceedings against their father, resident in Italy.
Amtsgericht gav afslag på ansøgningen, da den ikke fandt, at der var rimelig grund til at føre proces, jfr. § 114 i den tyske Zivilprozeßordnung.
The Amtsgericht dismissed the application as frivolous and vexatious under paragraph 114 of the Zivilprozeßordnung [Code of Civil Procedure].
Retten anførte, at ef­tersom tvangsfuldbyrdelse over for den i Italien bosiddende modpart kun ville kunne finde sted, efter at der var gennemført en fuldbyrdelsessag ved en italiensk ret, ville det være mere procesøkonomisk også at gennemføre selve retssagen ved den kompetente italienske ret.
Since any judgment they might obtain could be enforced against the respondent only after enforcement proceedings before an Italian court, for reasons of procedural economy the substantive proceedings should be brought before the competent Italian court.
Oberlandesgericht anførte, at det ikke kunne antages, at ansøgerne ikke havde rimelig grund til at føre proces ved en tysk ret, fordi modparten opholdt sig i Italien.
The Oberlandesgericht held that the proceedings brought by the applicants before a German court could not be regarded as frivolous and vexatious simply because the re­spondent was resident in Italy.
Ganske vist var det rigtigt, at gennemførelsen af en særlig anerkendelsesprocedure i Italien ville medføre betydelige udgifter, således at det kunne anses for en overflødig omvej at opnå et udenlandsk fundament, hvis fuldbyrdelsen skulle finde sted i Italien.
It was true that recognition proceedings in Italy would require considerable effort from the procedural point of view, so that where enforce­ment must take place in Italy the obtaining of a foreign judgment could be regarded as redundant and circuitous.
Dette kunne imidlertid ikke antages at være tilfældet i sager om underholdspligt, da Italien er kon­traherende stat både i Haag­konventionen af 15. april 1958 om anerkendelse og fuld­byrdelse af afgørelser om underholdspligt over for børn og i konventionen af 1968.
That was not true, however, of maintenance cases, since Italy was a signatory both of the 1968 Convention and of the Hague Convention of 15 April 1958 on the Recognition and Enforcement of Decisions relating to Mainten­ance Obligations in respect of Children.
In­den for disse konventioners gyldighedsområde er anerkendelsesproceduren forenklet betydeligt.
In the area of application of those conventions recognition proceedings were made very much easier.
Retterne i den anden stat foretager kun en prøvelse af, om de fremlagte do­kumenter er i overensstemmelse med formelle krav, om myndighederne i domsstaten har kompetence, i visse tilfælde af beviset for, at den pågældende har været lovligt ind­kaldt eller har været til stede, om afgørelsen er forenelig med afgørelser truffet i denne stat, om den strider mod ordre public, samt af det præjudicielle spørgsmål, om konven­tionerne i det hele taget finder anvendelse (artikel 27 i konventionen af 1968, artikel 5 Haag­konventionen).
The examination by the courts of the State of enforcement was confined to the regularity of the document submitted, the jurisdiction of the authorities of the State in which judgment was given, in certain cases proof that the defendant entered an appearance or was served with due notice of the proceedings, the compatibility of the decision with decisions in the State of enforce­ment, its compatibility with public policy and the preliminary question of the applica­bility of the Convention (Article 27 of the 1968 Convention, Article 5 of the Hague Convention).
En materiel prøvelse af dommen er udelukket.
The substance of the case could not be reviewed.
Der er ikke fore­skrevet en særlig procedure, og som regel er det ikke engang nødvendigt at høre den part, mod hvem fuldbyrdelse begæres (artikel 34 i konventionen af 1968).
No special procedure was provided for, and as a rule it was not required that the defendant should be heard (Article 34 of the 1968 Convention).
Disse betin­gelser er betydelig lettere at opfylde, end det er at gennemføre en retssag ved den kom­
It was considerably easier to meet those conditions
Udsendelse 5/februar
Issue ¡/February 1993
(fortsat 1) petente italienske ret.
(continued 1) than to bring proceedings before the competent Italian court.
I det foreliggende tilfælde var de nødvendige forudsætninger for, at afgørelsen kunne anerkendes, til stede.
In this case the condi­tions for the enforceability of the decision were met.
Det er også retten på det sted, hvor den bi­dragsberettigde har sin bopæl, der har kompetencen i selve sagen (artikel 5, nr. 2, i kon­ventionen af 1968, artikel 3, nr. 2, i Haag­konventionen).
The court for the place of residence of the maintenance creditor had concurrent jurisdiction over the substantive proceedings (Article 5(2) of the 1968 Convention, Article 3(2) of The Hague Conven­tion).
Grunden til, at det i henhold til konventionerne er muligt at gøre krav på underholdsbidrag gældende på det sted, hvor den bidragsberettigede har sin bopæl, samtidig med, at det er blevet gjort lettere at fuldbyrde afgørelsen på det sted, hvor den bidragspligtige har sin bopæl, er netop øn­sket om så vidt muligt at gøre det lettere for den bidragsberettigede at gennemføre krav på underholdsbidrag.
It was precisely in order to facilitate the enforcement of maintenance claims that the conventions made it possible for maintenance creditors to bring proceedings before the courts of their place of residence and simplified enforcement in the debtor's country of residence.
Dette hensyn ville ikke blive tilgodeset, hvis en bidragsberettiget, der ville benytte sig af disse muligheder, blev mødt med den indvending, at der ikke var rimelig grund til at føre proces.
It would be contrary to that objective if proceedings brought by maintenance creditors wishing to take advantage of those possibilities were to be re­garded as frivolous and vexatious.
IPRax 1991, 116, kommenteret af Tepper, 98; IPRspr. 1989, nr. 237; NJW 1989,2699; RIW 1990, 218; [1990] 3 C.M.L.Rep. 415; [1991] E.C.C. 174; [1991] Int.Lit.Proc. 15
IPRax 1991, 116, Note Tepper, 98; IPRspr. 1989 No 237; NJW 1989, 2699; RIW 1990, 218; [1990] 3 C.M.L.Rep. 415; [1991] E.C.C. 174; [1991] Int.Lit.Proc. 15
Sagsøge­ren havde i 1984 anmodet sagsøgte om ad rettens vej at gøre et krav på betaling af en købesum gældende over for en køber, der var bosat i Nederlandene. Sagsøgte, der ikke havde kendskab til Bruxelles­konventionens eksistens og konventionens bestemmelser, anlagde sag ved Landgericht Mainz.
In 1984 the plaintiff had instructed the defend­ant to enforce by way of legal proceedings a claim against a customer domiciled in the Netherlands for the purchase price of goods.
Efter at retten havde ytret tvivl om, hvorvidt den havde international kompetence, hævede sagsøgte sagen.
The court expressed reservations regarding its international jurisdiction, where­upon the defendant withdrew the action.
Da køberen i mellemtiden var blevet insolvent, var der ikke udsigt til, at et sagsanlæg i Nederlandene ville føre til no­get resultat, og sagsøgeren fik således ikke dækket sit krav.
Owing to the intervening insolvency of the purchaser, the commencement of proceedings in the Netherlands no longer presented any prospect of success, with the result that the plaintiff's claim remained unsatisfied.
Oberlandesgericht frifandt ganske vist advokaten på grund af manglende årsagsforbin­delse mellem hans culpøse adfærd og den indtrådte skade, men fastslog, at sagsøgtes manglende kendskab til konventionen, som måtte lægges ham til last, i princippet med­førte erstatningspligt.
The Oberlandesgericht dismissed the action on the ground that the fault on the part of the lawyer had not caused the loss which had occurred, but held that the ignorance al­leged against the defendant was in principle such as to render him liable for damages.
Oberlandesgericht fastslog, at en advokat, som påtager sig at rådgive en part i en bor­gerlig sag, er forpligtet til at rådgive klienten i enhver retning og på fyldestgørende vis.
A lawyer who advised a party in civil proceedings was under a duty to give his client comprehensive advice on every aspect of the matter.
I den forbindelse skal han vælge den sikreste måde, hvorpå det af klienten tilstræbte mål kan nås.
In so doing, he must take the surest possible steps to attain the objective sought by his client.
Tilsidesætter han denne forpligtelse, er han erstatningspligtig over for klienten.
In the event that he failed to fulfil that obligation, he would be liable to compensate his client.
Samtidig skal han i princippet bære ansvaret for eventuelle retsvildfarelser.
In that re­gard, the lawyer must in principle be answerable for every error in law.
Han skal erhverve sig kendskab til relevante love og ved hjælp af fagtidsskrifter infor­mere sig om retspraksis.
He must ac­quire knowledge of the relevant legislation and acquaint himself, by means of profes­sional journals, with the latest case-law.
Til de love, sagsøgte i 1984 kunne forventes at have kendskab til, hørte uden tvivl Bruxelles­konventionen, som siden 1973 havde været gældende for
Without doubt, the legislation of which the de­fendant ought in 1984 to have been aware included the Brussels Convention, in force since 1973 in relation to the six original Member States of the European Communities,
(fortsat 1) de seks oprindelige EF­medlemsstater, og som i afsnit II regulerer spørgsmålet om ret­ternes internationale kompetence ved grænseoverskridende retssager, et spørgsmål, som må holdes adskilt fra spørgsmålet om den stedlige kompetence. Konventionen var i sin tid blevet trykt i førende tidsskrifter, og var blevet kommenteret og drøftet ind­gående.
(continued 1)
KONVENTION AF 27.9.1968 - ARTIKEL I. STK. I
CONVENTION OF 27. 9.
For så vidt angår spørgsmålet om civilproceslovens artikel 413's indflydelse på rets­virkningen af en værnetingsaftale i arbejdsretlige sager, er den ovenfor gengivne afgø­relse i mellemtiden — med samme begrundelse — blevet bekræftet af Corte di cassazio­ne, Sezioni unite, ved domme af 3. november 1981, nr. 5776, Quelle Italia s.r.l. mod De Cillia (Riv.dir.int.priv.proc.
On the issue of the effect of Article 413 of the Italian Code of Civil Procedure on the validity of agreements on jurisdiction over disputes in the field of employment law the decision summarized above was approved by the Corte di cassazione, Sezioni unite, in its judgments of 3 November 1981 in Case 5776 Quelle Italia Sri ν De Cillia (Riv.dir.int. priv.proc.
1982, 377) og af 18. november 1982, nr. 6190, Rapid Plastic Produktionsgesellschaft mbH & Co. mod Romeo (Riv.dir.int.priv.proc. 1984, 134). Som Corte di cassazione endvidere fastslog i den forste af disse afgørelser, udelukker kon­ventionens artikel 17 ikke, at værnetingsaftalen også kan indgås efter, at kontrakten er afsluttet og under dens opfyldelse. Retten anførte således, at ifølge denne artikel kan værnetingsaftalen nemlig indgås for allerede opståede eller for fremtidige tvister. Med hensyn til de førstnævnte kunne der kun være tale om tvister, som allerede bestod ved afslutningen af aftalen; dette forudsætter, at der allerede er et kontraktsforhold mellem parterne, hvorunder der er opstået en tvist, som kræver en afgørelse. (©
1982, 377), and 18 November 1982 in Case 6190 Rapid Plastic Produktionsge­sellschaft mbH & Co. ν Romeo (Riv.dir.int.priv.proc. 1984, 134). The Corte di cassa­zione went on to hold in the first of those decisions that Article 17 of the Convention did not preclude the making of an agreement on jurisdiction after the conclusion of the contract and during its performance. According to that article, an agreement on juris­diction could cover legal disputes which had already arisen or those which might arise in the future. In the first case it could concern only disputes which had already arisen at the time the agreement was made; that implied that there was already a relationship be­tween the parties in the course of which a dispute had arisen and needed to be resolved. (_)
Anvendelsesområde — begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« — sagsom­kostninger, der ved kendelse er tilkendt en »Nebenkläger« i en tysk straffesag — konven­tionen fandt ikke anvendelse
Scope — 'Civil and commercial matters' — Order f or costs in favour of a 'Nebenkläger' in German civil proceedings — Convention not applicable
I denne sag afslog Arrondissementsrechtbanks præsident at erklære en såkaldt »Ko­stenentscheidung« (kendelse om sagsomkostninger), der var afsagt af Amtsgericht Aachen, for eksigibel. Ved Amtsgericht's kendelse var Pfeifer, der i en færdelssag var dømt for »fahrlässige Körperverletzung« [uagtsom legemsbeskadigelse], blevet tilplig­tet at betale 831,92 DM tillige med renter til Sperber, der optrådte som »Nebenkläger« [den, der slutter sig til anklagemyndighedens forfølgning]. Pfeifer boede i Arrondisse­mentsrechtbank Maastrichts retskreds, mens Sperber, der var kommet til skade ved færdselsuheldet, boede i Forbundsrepublikken Tyskland.
The president of the court dismissed an application for an order for the enforcement of a decision of the Amtsgericht Aachen whereby Pfeifer, having been found guilty of a traffic offence (negligently causing injury to another person) in criminal proceedings, was ordered to pay costs of DM 831.92 plus interest to Sperber, the Nebenkläger [civil party claiming damages in criminal proceedings].
Efter en gennemgang af bestemmelserne i den tyske straffeproceslovs femte bog om den forurettedes deltagelse i forfølgningen, specielt §§ 374 f. om den, der rejser privat påtale (når anklagemyndigheden ikke har indledt forfølgning), og den, der slutter sig til anklagemyndighedens forfølgning (når en sådan er eller bliver indledt), fandt præsi­denten, at den pågældende i begge tilfælde har en straffesag mod den ansvarlige for øje, og at de omkostninger, Sperber havde pådraget sig, var afholdt med henblik på strafferetlig forfølgning og domfældelse af Pfeifer.
The president considered the provisions of Book 5 of the German Code of Criminal Procedure concerning the participation of the victim in the prosecution, in particular Article 374 et seq. concerning the position of the 'Privatkläger' (where the public pros­ecutor has not commenced a prosecution) and the 'Nebenkläger' (where such a pros­ecution has been commenced).
Der var derfor ikke tale om en borgerlig sag eller en handelssag i konventionens arti­kel l's forstand, og begæringen måtte derfor afslås.
He concluded that in both cases the victim's intention
Udsendelse 5/februar
Issue 5/February
KONVENTION AF 27.9.1968 ­ ARTIKEL I, STK. I
CONVENTION OF 27. 9.
Anvendelsesområde — begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« — selvstændig kvalifikation — bødepålæg for overtrædelse af naturbeskyttelsesbestemmelser — konven­tionen fandt ikke anvendelse
Scope — 'Civil and commercial matters' — Independent characterization — Imposition of a fine for infringement of nature conservation regulations — Convention not applicable
I denne sag havde den autonome provins Bolzano (Italien) pålagt en person bosat i Tyskland en bøde for overtrædelse af naturbeskyttelsesbestemmelser.
In this case the Autonomous Province of Bolzano (Italy) made an administrative order imposing a fine on a German resident for infringement of nature conservation regula­tions.
Provinsen frem­satte herefter begæring om, at bødepålægget blev erklæret eksigibelt i Forbundsrepu­blikken Tyskland.
The Province then applied for the issue of an order for enforcement within the territory of the Federal Republic of Germany.
Vedkommende Landgericht afslog begæringen.
The Landgericht seised of the matter dis­missed the application.
Landgericht udtalte, at i medfør af Bruxelles­konventionens artikel 1, stk. 1, finder konventionen kun anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager.
It stated that under the first paragraph of Article 1, the Brussels Convention was to apply only in civil and commercial matters.
I mod­sætning til rekvirentens opfattelse er italiensk ret ikke afgørende for kvalifikationen.
Contrary to the applicant's view, the ques­tion of characterization did not fall to be determined under Italian law.
Begrebet skal ifølge Domstolens afgørelser herom tværtimod fortolkes selvstændigt, dvs. under hensyn til konventionens mål og opbygning og til de almindelige princip­per, der kan udledes af de nationale retssystemer under ét.
According to the applicable case-law of the European Court of Justice, the concept was instead to be construed as an independent concept, that is to say, reference must be made, first, to the objectives and scheme of the Convention and, secondly, to the general principles stemming from the corpus of the national legal systems.
Herefter er der imidlertid ik­ke tale om en borgerlig sag eller en handelssag.
On that basis, however, the case did not constitute a civil or commercial matter.
Som Domstolen har udtalt i dommen af 16. december 1980 (sag 814/79, jfr. ovenfor under I­l.l — A 2), foreligger der ikke en sådan sag, når det offentlige udøver offentligretlige beføjelser, selv i tilfælde, hvor der er tale om inddrivelse af omkostninger ved fjernelse af et vrag i en offentlig vandvej.
As the European Court of Justice held in Case 814/79 Netherlands ν Ruffer (supra, I-l.l — A 2), an action did not qual­ify as a civil or commercial matter where it was brought by a public authority in the exercise of its public authority powers, even where it concerned the recovery of the costs involved in the removal of a wreck in a public waterway.
Efter denne afgrænsning af anvendelsesområdet står det imidlertid helt klart, at pålæggelse af tvangsbøder eller andre bøder for overtrædelse af naturpark­ og naturbe­skyttelsesbestemmelser må være undtaget fra konventionens anvendelsesområde, også selv om sådanne offentligretlige sager eller sager, der ligner straffesager, efter italiensk ret i langt videre omfang henvises til civilretterne — i overensstemmelse med den også i Tyskland i det 19. århundrede gældende »Fiskustheorie«. Der er her nemlig kun tale om udøvelse afstraffe­ og ordensmyndighed, mens privatretlige aspekter som skadeser­statning eller afsavnserstatning slet ikke kommer i betragtning.
It was further held in Case 29/76 LTU Lufttransport-Unternehmen GmbH & Co. KG ν Eurocontrol (supra, I-l.l — A 1) that the recovery of charges payable to a national or international body for the use of equipment and services did not fall within the ambit of the Convention. According to academic legal writers, even claims relating to public liability and expro­priation, which were regarded as civil matters under German law, did not fall within the scope of the Convention. The position was more or less the same in the case of a contractual penalty agreed under French law in a contract for the construction of State highways, the amount of which could be determined by means of an enforceable pay­ment notice. According to the demarcation thus applying, it was clear that the imposition of an ad­ministrative fine for infringement of nature park or nature conservation regulations should be excluded from the the scope of the Convention, even though under Italian law — corresponding as it did with the fiscal theory which also applied in Germany in
KONVENTION AF 27.9.1968 ­ ARTIKEL 1, STK. 1
CONVENTION OF 27. 9.
1­1.1 — Β 9 Gerechtshof 's­Gravenhage, dom af 7. Januar 1987, Menten mod Bondsrepubliek Duitsland
I­l.l — Β 9 Gerechtshof, The Hague, Judgment of 7 January 1987, Menten ν Federal Republic of Germany
Anvendelsesområde — begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« — skadeser­statning udbetalt ifølge offentligretlige regler af en myndighed til en privatperson på grund af myndighedshandlinger — tilbagebetalingskrav på grundlag af retsstridigt forhold fra modtagerens side — konventionen fandt anvendelse
Scope — 'Civil and commercial matters' — Compensation paid under public law by a pub­lic authority to a private individual for breach of official duty — Repayment claim based on a tortious act by the recipient — Convention held applicable
En sag mellem Menten og de tyske myndigheder vedrørende skadeserstatning i hen­hold til Bundesrückerstattungsgesetz var afsluttet ved retsforlig. Menten havde derefter på grundlag af forliget modtaget erstatning for økonomisk skade som følge af krigs­handlinger.
Proceedings brought by a debtor against the German authorities for payment of com­pensation pursuant to the Federal Law on Restitution were concluded by a judicial set­tlement, pursuant to which the debtor received compensation for pecuniary damage suffered by him as a result of acts of war.
På begæring af Forbundsrepublikken Tyskland ophævede Landgericht Berlin senere forliget og tilpligtede Menten at tilbagebetale de modtagne beløb med rente, idet det blev lagt til grund, at han uretmæssigt havde formået de tyske myndighe­der til at udbetale beløbene.
On an application by the Federal Republic of Germany (creditor), the Landgericht Berlin declared the settlement null and void and ordered the debtor to repay the amounts received together with interest, on the ground that he had obtained payment from the German authorities wrongfully.
Efter at den nederlandske retsinstans på det sted, hvor Menten havde bopæl, havde givet tilladelse til fuldbyrdelse af dommen, anfægtede Menten afgørelsen ved genoptagelse.
Following ser­vice by the Netherlands court of the German judgment, incorporating an enforcement order, at the debtor's residence, the debtor lodged an appeal.
Under behandlingen af genoptagelsessagen fremsatte Forbundsrepublikken Tyskland begæring om, at retten i medfør af fuldbyrdelseskonventionen af 30. august 1962 mel­lem Nederlandene og Tyskland ophævede genoptagelsessagens opsættende virkning.
The creditor made an interlocutory application in the appeal proceedings for the sus­pensive effect of the appeal to be set aside pursuant to the Enforcement Agreement concluded between the Netherlands and the Federal Republic of Germany on 30 Au­gust 1962.
Retten tog begæringen til følge, og denne afgørelse kærede Menten.
The Rechtbank allowed that application and the debtor appealed against its decision.
I en senere dom vedrørende realiteten erklærede retten, at der ikke var grundlag for at ændre afgørel­sen. Denne afgørelse ankede Menten.
By a subsequent judgment delivered in the main proceedings, the Rechtsbank dismissed the appeal as unfounded; the debtor also appealed against that decision.
Under behandlingen af kæresagen opstod der for Gerechtshof spørgsmål om, hvorvidt fuldbyrdelseskonventionen af 1962 eller domskonventionen fandt anvendelse i sagen.
The question arose before the Gerechtshof, in connection with the appeal against the decision on the interlocutory application, whether the 1962 Enforcement Agreement or the Brussels Convention applied in the instant case.
Dette måtte bero på fortolkningen af begrebet »borgerlige sager, herunder handelssa­ger« i domskonventionens artikel 1.
The answer depended on the inter­pretation of the concept 'civil and commercial matters' appearing in Article 1 of the Convention.