natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En oversættelse var ifølge artikel 3, stk. 2, i Haag­konven­tionen af 1. marts 1954 derimod kun påkrævet, når modtageren nægtede at modtage de processkrifter, der fremsendtes uden egentlig forkyndelse, eller den myndighed, der an­modede om forkyndelse, ønskede en formel forkyndelse ifølge de interne retsregler i den stat, hvor forkyndelse skulle foretages. Da adressaten havde taget imod det formløst fremsendte processkrift, og der ikke var fremsat begæring om formel forkyndelse, var en oversættelse ikke påkrævet, og forkyndelsen var derfor sket forskriftsmæssigt.
Against the issue ofthat order the appellant appealed, claiming that Article 27 (1) and (2) of the Brussels Convention had not been complied with since the document which instituted the proceedings had not been duly served in respect that it was only in Dutch and not translated into French and, more­over, had not been served in sufficient time.
Parterne havde i købekontrakten aftalt, at køberen, såfremt forfaldne fakturaer ikke blev betalt, skulle svare renter med 14% p.a. samt — i tilfælde af, at betaling uden skellig
The Cour d'Appel stated that due service within the meaning of Article 27 of the Brussels Convention was to be determined having regard to the Hague Convention on civil procedure of 1 March 1954, the Franco-Belgian Convention on reciprocal legal assist-
At pålægge appellanten at betale renter med 14% p.a. af de ikke­betalte beløb samt at betale konventionalboden kunne ikke anses som en idømmelse af ågerrenter af det skyldige beløb og var ikke i modstrid med fransk ordre public.
Ordering the appellant to make pay­ment of the contractual penalty could not be regarded as ordering payment of extortion­ate interest on the principal debt and was not contrary to French public policy.
Anerkendelse — begreb — bemyndigelse til at foretage indeholdelse i en socialfor­sikringsydelse — betydning
Recognition — Concept — Authorization to attach social security benefits — Signifi­cance
Anerkendelse og fuldbyrdelse — afgørelse om udbetaling af underholdsbidrag fra en tidligere ægtefælle i form af en bemyndigelse til at indeholde en del af en socialforsikringsydelse — var ikke i strid med grundlæggende nederlandske retsprin­cipper
Recognition and enforcement — Maintenance award against a divorced husband in the form of an authorization to attach a portion of his social security benefits — Not contrary to Netherlands public policy
Vrederechter (fredsdommeren) i Maasmechelen (Belgien) havde ved dom af 7. januar 1977 givet en fraskilt kvinde, Y, ret til — på det fælles administrationskontor (Gemeen­schappelijk Administratiekantoor — GAK) i Maastricht, hvor en invalidepension, som var tilkendt hendes fraskilte mand, X, i medfør af [den nederlandske] lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed (WAO), blev udbetalt — at få udbetalt 60% af invalidepensio­nen som underholdsbidrag til sig selv og parternes børn.
By judgment of 7 January 1977 the Vrederechter in Maasmechelen (Belgium) authorized the divorced wife (Y) to receive, by way of maintenance for herself and the children of the marriage, 60% of the invalidity benefits payable to her former husband (X) at the Gemeenschappelijk Administratiekantoor (Common Administrative Office, hereinafter referred to as "the GAK") in Maastricht (Netherlands) on the basis of the Netherlands Law on Insurance Against Incapacity for Work.
Vrederechter havde i samme dom desuden pålagt GAK i Maastricht at udbetale de 60% direkte til Y. X havde bopæl i Maastricht (Nederlandene), mens Y boede i Belgien.
In the same judgment the Vrederechter ordered the GAK office in Maastricht to pay the 60% directly to Y. X resided in Maastricht and Y resided in Belgium.
7 fortsat 1) ser« inden for EF's medlemsstater, som var sigtet med konventionen, og som anerken­delsen af afgørelsen var et led i, måtte nemlig veje tungere end den konsekvens, at X nu muligvis var henvist til bistandsydelser i henhold til den almindelige bistandslov.
The Hoge Raad held that the granting of leave to enforce the decision authorizing the attachment entailed a finding that the Belgian decision should be recognized in the Netherlands under Article 26 (2) of the Convention, in so far as that authorization was concerned.
X havde tillige påberåbt sig en foreløbig bidragsafgørelse, som Arrondissementsrecht­bank Maastricht havde truffet i en skilsmissesag, som Y havde anlagt i 1975. Ved denne afgørelse, som var truffet forud for den belgiske afgørelse, var der ikke tillagt Y og bør­nene underholdsbidrag.
X also relied on a provisional maintenance award made by the Rechtbank, Maastricht, in divorce proceedings commenced by Y in 1975; that decision pre­dated the decision of the Vrederechter and fixed the maintenance for Y and the children at nil.
X anførte, at bidragsafgørelsen var til hinder for anerkendelse af den belgiske dom, jfr. konventionens artikel 27, nr. 3, om indbyrdes uforenelige afgø­relser.
X submitted that that decision prevented recognition of the Belgian decision on the basis of Article 27 (3) of the Convention (irreconcilable judgments).
Hoge Raad udtalte herom, at dette anbringende krævede en undersøgelse af, om de to afgørelser rent faktisk var uforenelige, og at en sådan undersøgelse ikke kunne fo­retages under kassationssagen for Hoge Raad.
The Hoge Raad held that this ground of appeal necessitated further findings of fact concerning the question whether the two decisions were indeed irreconcilable; it was not open to the court to make such findings in an appeal on a point of law.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til (artikel27, nr. 1) — indsigelse afvist af appelretten i domsstaten — sagsøgtes udeblivelse fra retten i første instans i domsstaten — ikke en tilsidesættelse af retten til kontradiktion
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment contrary to public policy in the State addressed (Article 27(1)) — Defence submission held inadmissible by the ap­peal court in the original State — Defendant in default before the court of first instance in that State — No breach of the right to a fair hearing
Corte d'appello di Genova havde i denne sag tilpligtet sagsøgte at betale sagsøgeren er­statning for de skader, sagsøgeren havde lidt ved et færdselsuheld i Italien.
Confirming the judgment of the lower court, the Corte d'Appello, Genoa, had ordered the defendant to pay the plaintiff damages in respect of a road accident which had oc­curred in Italy.
En indsigelse om egen skyld hos skadelidte, som sagsøgte først havde fremsat under appelsagen, blev afvist, fordi sagsøgte ikke havde givet møde for den italienske ret i første instans.
(continued 1) gence on the part of the victim, on the ground that the defendant, not having entered an appearance in the proceedings before the lower court, had raised that submission only on appeal.
Sag­søgte indankede derefter den af Cour d'appel d'Aix­en­Provence afsagte kendelse om stadfæstelse af den kendelse, hvorved Corte d'appello di Genova's dom var blevet erklæ­ret eksigibel, til kassation ; sagsøgte gjorde gældende, at to­instansprincippet og mulighe­den for under appelsagen at gøre alle de indsigelser gældende, som kunne have været fremført i første instans, var en del af retten til kontradiktion og den franske opfattelse af ufravigelige grundlæggende retsprincipper.
An order authorizing the enforcement of that judgment in France was con­firmed by the Cour d'Appel, Aix-en-Provence, against whose judgment the defendant appealed to the Cour de Cassation, on the ground that the principle of two-tier justice and the possibility of raising any defence to the principal claim in the appeal proceed­ings form part of the defendant's right to a fair hearing and fall within the French con­cept of public policy in the international sphere.
Cour de cassation stadfæstede kendelsen, idet den udtalte, at sagsøgte frivilligt havde givet afkald på at møde for den italienske ret i første instans, hvor han kunne have gjort alle indsigelser gældende. Det skyldtes udelukkende hans forsømmelse, at det i overens­stemmelse med den italienske Codice di procedura civile ikke blev tilladt ham at frem­sætte sin indsigelse under appelsagen.
Dismissing the appeal, the Cour de Cassation observed that the defendant had volun­tarily abstained from entering an appearance before the Italian court of first instance, that he could have pleaded any ground of defence in that forum and that it was solely due to his negligence that he found himself barred by the Italian Code of Civil Procedure from pleading a particular defence before the appeal court.
Cour d'appel d'Aix­en­Provence måtte derfor komme til det resultat, at hverken sagsøgtes ret til forsvar eller den franske opfattelse af ufravigelige grundlæggende retsprincipper var krænket.
The Cour d'Appel, Aix-en-Provence, was therefore entitled to conclude that there had been a breach neither of the defendant's right to a fair hearing nor of the French concept of public policy in the international sphere.
(Jfr. også 1-25.0 - A 3)
(See also 1-25.0 - A 3)
1981, s. 1593 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat G. Reischl, s. 1612)
Case 166/80, Klomps ν Michel [19SI] ECR 1593 (Preliminary ruling requested by the Hoge Raad der Nederlanden) Advocate General: G. Reischl (p. 1612)
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesafgørelse — ingen forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen — indledende processkrift i sagen — begreb
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — De­fendant not duly served in sufficient time with the document instituting proceedings — Document instituting proceedings — Meaning
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesafgørelse — ingen forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen — rettidig forkyndelse eller meddelelse — prøvelse ved domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten — relevantfrist frist
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — De­fendant not duly served in sufficient time with the document instituting proceedings — Service in sufficient time — Appraisal of the court in which enforcement is sought — Period to be taken into consideration
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesafgørelse — ingen forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen — gøres gældende i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten — ind givelse af begæring om genoptagelse af den under udeblivelsessagen trufne afgørelse i domsstaten — virkninger
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — De­fendant not duly served in sufficient time with the document instituting proceedings — Issue raised in the State where enforcement is sought — Appeal lodged against the judgment in default in the original State — Effects
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesafgørelse — ingen forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen — afgørelse fra en ret i domsstaten, hvorefter forkyndelsen eller meddelelsen findes at være sket forskriftsmæssigt — den for domstolen i anerkendelses-og fuldbyrdelsesstaten bestående pligt til at prøve, om forkyndelsen eller meddelelsen er sket rettidigt
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — De­fendant not duly served in sufficient time with the document instituting proceedings — Service held to have been properly effected by a court in the original State — Duty of the court in which enforcement is sought to consider whether service was effected in suf­ficient time
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesafgørelse — ingen forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen — rettidig forkyndelse eller meddelelse — prøvelse ved domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten — begyndelsestidspunktet f or den til sagsøgtes rådighed stående frist
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — De­fendant not duly served in sufficent time with the document instituting proceedings — Service in sufficient time — Appraisal of the court in which enforcement is sought — Commencement of the period to be allowed to the defendant
2 fortsat 1)
(continued 1)
Nederlandenes Hoge Raad havde forelagt Domstolen fem spørgsmål, hvoraf de første fire vedrørte fortolkningen af konventionens artikel 27, nr. 2, mens det femte spørgsmål vedrørte artikel 52.
The Hoge Raad der Nederlanden referred five questions to the Court of Justice, the first four of which concerned the interpretation of Article 27 (2) of the Convention, whilst the fifth concerned Article 52.
Spørgsmålene var rejst under en kassationsanke af en af Arrondissementsrechtbank Roermond den 20. september 1979 afsagt dom, hvorved retten stadfæstede en kendelse, som den 27. juni 1978 blev afsagt af Arrondissementsrechtbank's præsident, og som gik ud på, at der i medfør af konventionen blev givet tilladelse til fuldbyrdelse i Nederlandene af et betalingspålæg (Zahlungsbefehl) og et dekret om fuldbyrdelse deraf (Vollstreckungsbefehl), som tyske domstole havde udstedt og afsagt inden for rammerne af den forenklede procesmåde i inkassosager, den såkaldte »Mahnverfahren«.
These questions were submitted to the Court in the context of an appeal in cassation against a judgment of the Arrondissementsrechtbank, Roermond, of 20 September 1979 overruling the objection submitted against an order of 27 June 1978 whereby the president ofthat court declared enforceable in the Netherlands, by virtue of the provisions of the Convention, an order for payment and the order for its enforcement issued by German courts in the context of summary proceedings for the recovery of debts or liquidated demands, known as "Mahnverfahren".
Betalingspålægget blev ikke forkyndt for skyldneren personligt, men i hans fravær ind leveret på postkontoret, hvorefter en skriftlig meddelelse herom blev afleveret på den af fordringshaveren opgivne adresse i Forbundsrepublikken Tyskland; ifølge tysk ret var der dermed sket forkyndelse på den nævnte adresse.
Personal service of the order for payment [Zahlungsbefehl] was not effected but in the absence of the defendant the order was lodged at the post office and written notification of the order was left at the address in the Federal Republic of Germany provided by the creditor, which, according to German law, constituted service at that address.
Ifølge den dagældende lovgivning kunne skyldneren rejse indsigelse (Widerspruch) inden for en frist på mindst tre dage, som imidlertid forlængedes indtil det tidspunkt, hvor retten afsagde fuldbyrdelsesdekret (Vollstreckungsbefehl).
Under the legislation in force at the time the defendant was allowed a period of not less than three days in order to submit an objection [Widerspruch] to the order for payment but that period was extended until such time as the court issued an order for its enforcement [Vollstreckungsbefehl].
I nærværende sag var denne frist seks dage.
In the present case that period was six days.
Efter forkyndelsen af fuldbyrdelsesdekretet, som skete på samme måde, havde skyldneren yderligere en frist på én uge til at begære genoptagelse.
After service of the en forcement order, which was effected by the same method, the defendant had a second period of one week within which to lodge an objection [Einspruch] to the enforcement order.
Imidlertid indgav han først en sådan begæring fire måneder efter og gjorde i denne forbindelse gældende, at han under inkassosagen havde haft bopæl i Nederlandene.
However, the defendant allowed four months to pass before submitting such an objection and claimed that at the time of the summary proceedings his habitual resi dence was in the Netherlands.
Begæringen blev efter en kontradiktionsprocedure — hvorunder den tyske domstol undersøgte bopælsspørgsmålet med henblik på at kunne fastslå, om forkyndelse var sket forskriftsmæssigt, og kom til det resultat, at den pågældende efter tysk ret havde bopæl på den adresse, hvor forkyndelserne var sket — afvist som for sent indgivet.
The objection was dismissed as being out of time follow ing adversary proceedings in which the German court considered the question of habitual residence in order to establish whether service was duly effected and held that, accord ing to German law, Mr Klomps was habitually resident at the address where service was effected.
Det fremgik ligeledes af sagens akter, at indsigelse efter tysk ret kunne rejses ganske formløst, uden begrundelse og endog ved fuldmægtig, uden at denne skulle godtgøre at have behørig fuldmagt.
Under German law the objection to the order for payment might be made quite informally, without stating reasons, and even by a representative who was not required to prove that he was duly authorized for the purpose.
Både en forskriftsmæssig begæring om genoptagelse over for et fuldbyrdelsesdekret og en indsigelse mod betalingspålægget bevirkede, at sagen overgik til behandling som almindelig domssag, men fuldbyrdelsesdekretet var fortsat midlertidigt eksigibelt uanset begæringen, og det kunne for så vidt sidestilles med en udeblivelsesdom. sesdom.
Both the properly introduced objection against an enforcement order and the objection to the order for payment had the effect of transforming the summary proceedings for obtaining that order into adversary proceedings but the enforcement order remained provisionally enforceable despite the objection and it was thus equivalent to a judgment in default.
Under forhandlingerne for de nederlandske domstole gjorde skyldneren, der nu var kassationsappellant, gældende, at anerkendelse og dermed også fuldbyrdelse i Neder-
In the course of the various proceedings before the Netherlands courts the defendant, who was the appellant in cassation, claimed that the recognition, and accordingly the enforcement, in the Netherlands, of the orders made against him by the German courts were contrary to Article 27 (2) of the Convention.
(fortsat 2) landene af de tyske domstoles afgørelser i sagen mod ham var i strid med konventionens artikel 27, nr. 2.
(continued 2)
Skal et efter de i 1976 gældende tyske retsforskrifter udstedt betalingspålæg (Zahlungsbefehl) henholdsvis fuldbyrdelsesdekret (Vollstreckungsbefehl) betragtes som 'det indledende processkrift i sagen' i artikel 27, in initio, og nr. 2's for stand i EØF-konventionen om fuldbyrdelse af retsafgørelser?
Must a 'Zahlungsbefehl' [order for payment], or a 'Vollstreckungsbefehl' [enforcement order], issued under German law as it was in 1976, be regarded as 'the document which instituted the proceedings' within the meaning of the opening words and point 2 of Article 27 of the EEC Convention on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters?
Hvis det må antages, at betalingspålægget i et tilfælde som det foreliggende er det indledende processkrift i sagen i artikel 27, in initio, og nr. 2's forstand, skal der da ved afgørelsen af, om dette processkrift er forkyndt for sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, kun lægges vægt på fristen for at rejse indsigelse (Widerspruch) mod betalingspålægget, eller skal der også tages hensyn til, at sagsøgte efter udløbet af denne frist har en yderligere frist til at begære genoptagelse (Einspruch) over for fuldbyrdelsesdekretet?
If it must be assumed that in a case such as the present one the 'Zahlungsbefehl' is the document which instituted the proceedings within the meaning of the opening words and point 2 of Article 27 is it necessary, with regard to the question whether that document was served on the defendant in sufficient time to en able him to arrange for his defence, to take account only of the period for submit ting a 'Widerspruch' [objection] against the 'Zahlungsbefehl', or must account al so be taken of the fact that after the expiry ofthat period the defendant still has a period for lodging an 'Einspruch' [objection] against the 'Vollstreckungsbefehl'?
Gælder bestemmelsen i artikel 27, in initio, og nr. 2, når sagsøgte i det land, hvor den ret har sæde, hvis afgørelse begæres anerkendt eller fuldbyrdet (domstolen i domsstaten), mod den i udeblivelsessagen trufne afgørelse har taget et rets middel i brug, som domstolen i domsstaten har afvist som for sent iværksat?
Are the opening words and point 2 of Article 27 applicable if the defendant in the State of the court the recognition or enforcement of whose decision is sought (the court first seised) has objected to the decision given in default and the court first seised rules that the objection is inadmissible because it was not lodged within the period laid down for that purpose?
Kræver artikel 27, in initio og nr. 2 for det tilfælde, at domstolen i domsstaten har antaget, at sagsøgte på tidspunktet for forkyndelsen af det indledende processkrift i sagen havde bopæl i domsstaten, således at forkyndelsen for så vidt er sket forskriftsmæssigt, en særlig prøvelse af, om forkyndelsen er sket i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen?
If the court first seised has ruled that at the time of service of the document which instituted the proceedings the defendant had his habitual residence in the State of that court, with the result that in that respect service was duly effected, do the provisions of the opening words and point 2 of Article 27 require that a separate examination be carried out into the question whether the document was served in sufficient time to enable the defendant to arrange for his defence?
I bekræftende fald, skal denne prøvelse da begrænses til, om processkriftet rettidigt er kommet frem til sagsøgtes bopæl, eller skal det f.eks. også prøves, om forkyndelse på den på gældende bopæl frembød tilstrækkelig garanti for, at processkriftet rettidigt ville komme til sagsøgtes kundskab?
If so, is that examination then confined to the question whether the document reached the defendant's habitual residence in good time or must, for example, the question also be examined whether service at that residence was sufficient to en sure that the document would reach the defendant personally in good time?
Har det — med henblik på artikel 52 — nogen betydning for besvarelsen af de under nr. 4 stillede spørgsmål, om retten i den stat, i hvilken der begæres anerkendelse eller fuldbyrdelse, har antaget, at sagsøgte efter sidstnævnte stats lovgivning på tidspunktet for forkyndelsen af de indledende processkrift i sagen havde bopæl i denne stat?«
In connection with the questions set out under (4), is the position altered, having regard to Article 52, by the question whether the court of the State in which recognition or enforcement is sought rules that under the law of the State at the time of service of the document which instituted the proceedings the defendant had his habitual residence in that State?"
Domstolen udtalte herom (i præmisserne7—24):
In reply to those questions the Court of Justice held as follows (paragraphs 7 to 24 of the decision):
»7 Før spørgsmålene besvares, skal det bemærkes, at Bruxelles-konventionen i af snit II indeholder bestemmelser, som direkte og udførligt regulerer kompetencen for retterne i domsstaten samt bestemmelser om prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse. Disse bestemmelser, der er bindende for retten i domsstaten, skal beskytte sagsøgtes interesser.
"7 Before a reply is given to those questions it must be recalled that Title II of the Brussels Convention contains provisions regulating directly and in detail the juris diction of the courts of the State in which judgment was given, and also provisions concerning the verification of that jurisdiction and of admissibility.
På anerkendelses- og fuldbyrdelsesstadiet, der reguleres i konventionens afsnit III, har dette forhold gjort det muligt at lette retsafgø-
This has made it possible, at the stage of