natgillin/translations-raw huggingface dataset:
2.8.1993 Præjudiciel "Ligebehandling af mænd og kvinder - lovfæstet forbud mod natarbejde for kvinder - ILQ-konventior. nr. 89, som forbyder natarbejde for kvinder" (Domstolens plenum)
Case C-158/91 Ministère public and Another ν Jean-Claude Levy 2 August 1993 (Preliminary rul ing) (Equality of treatment for men and women - Legislative prohibition of night work for women - Convention No 89 of the International Labour Organization prohibiting night work for women) (Full Court)
Ved dom af 22. maj 1991, indgået til Domstolen den 18. juni 1991, havde Tribunal de police, Metz, forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 15 i Rådets direktiv 76/207/EØF.
By judgment of 22 May 1991, which was received at the Court on 18 June 1991, the Tribunal de Police de Metz referred a question to the Court for a preliminary ruling on the interpretation of Articles 1 to 5 of Council Directive 76/207/EEC.
Spørgsmålet var blevet rejst under en straffesag anlagt af Anklagemyndigheden og Direction du travail et de l'emploi mod Jean-Claude Levy, der var tiltalt for at have ansat 23 kvinder til natarbejde, hvilket er en overtrædelse af artikel L 213-1 i den franske code du travail (lov om arbejdsforhold).
That question was raised in criminal proceedings brought by the Ministère Public and the Direction du Travail et de l'Emploi against Jean-Claude Levy, who was summoned for having employed 23 women on night work contrary to Article L 213-1 of the French Code du Travail.
Sidstnævnte bestemmelse er vedtaget med henblik på gennemførelse af ILO-konvention nr. 89 af 9. juli 1948 om natarbejde for kvinder, der er beskæftiget inden for industrien.
That provision was adopted to implement Convention No 89 of the International Labour Organization of 9 July 1948 on night work for women in industry.
Domstolen bemærkede, at den i sin dom af 25. juli 1991 i Stoeckel-sagen fastslog, at direktivets artikel 5 er tilstrækkelig præcis til, at en medlemsstat ikke ved lov principielt kan forbyde, at kvinder arbejder om natten - selv om der er fastsat undtagelser - når det ikke er forbudt, at mænd arbejder om natten.
In its judgment of 25 July 1991 in the Stoeckel case the Court held that Article 5 of the directive was sufficiently precise to impose on the Member States the obligation not to lay down by legislation the principle that night work by women was prohibited, even if that is subject to exceptions, where night work by men is not prohibited.
Det følger heraf, at de nationale domstole som udgangspunkt har pligt til at sikre, at denne regel får fuld virkning, ved at undlade at anvende enhver herimod stridende national bestemmelse.
It followed that on principle the national court had to ensure the full effect of that rule and not apply any contrary national provision.
Domstolen understregede herved, at selv om ligebehandling af mænd og kvinder er fastslået som et grundlæggende princip i fællesskabsretsordenen, er dette princip - selv på fællesskabsplan - blevet gennemført gradvist, idet det forudsætter, at Rådet udsteder direktiver, og disse direktiver giver midlertidigt mulighed for visse undtagelser fra ligebehandlingsprincippet.
In the present case the question for a preliminary ruling was basically whether the national court had the same obligation where the national provision which was incompatible with the Community rule was intended to implement a convention such as the ILO Convention which was concluded by the
Med henblik på det konkrete tilfælde bemærkede Domstolen, at hvis det på baggrund af udviklingen i folkeretten måtte vise sig, at forbuddet mod natarbejde for kvinder i ILO-konventionen er blevet ophævet i medfør af senere konventioner, der er bindende for de samme parter, finder bestemmelserne i Traktatens artikel 234, stk. 1, ikke anvendelse. Der vil i så fald intet være til hinder for, at den nationale domstol anvender direktivets artikel 5 og ser bort fra de nationale bestemmelser, der viser sig at være i strid hermed.
Member State concerned with other Member States and non-Member State prior to the entry into force of the EEC Treaty.
Det er imidlertid ikke Domstolen under en præjudiciel sag, men derimod den nationale domstol, der skal undersøge, hvilke forpligtelser der i medfør af en tidligere international konvention påhviler den berørte medlemsstat, og fastlægge grænserne herfor med henblik på at kunne afgøre, i hvilket omfang de pågældende forpligtelser er til hinder for anvendelse af direktivets artikel 5.
In that respect the Court held that although it was true that equality of treatment for men and women constituted a fundamental right recognised by the Community legal system, its implementation even at Community level had been progressive requiring the intervention of the Council by means of directives and those directives recognised temporarily certain derogations from the principle of equality of treatment.
"De nationale domstole har pligt til at sikre, at artikel 5 i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, overholdes fuldt ud, og de skal undlade at anvende enhver herimod stridende bestemmelse i den nationale lovgivning, medmindre det er nødvendigt at anvende en sådan bestemmelse for at sikre, at den pågældende medlemsstat opfylder sine forpligtelser i henhold til en konvention, der er indgået med tredjelande forud for EØF-Traktatens ikrafttrædelse."
In the present case if it appeared from the development of international law that the prohibition of night work for women provided for by the ILO Convention was repealed by subsequent conventions binding the same parties, the provisions of the first paragraph of Article 234 of the Treaty would not be applicable. There would then be nothing to prevent the national court from applying Article 5 of the directive and disregarding contrary national provisions.
Generaladvokat G. Tesauro fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 27. oktober 1992.
However it was not for the Court in proceedings for a preliminary ruling but for the national court to determine the obligations under a prior international convention on the Member State concerned and to define the limits in order to determine to what extent those obligations precluded the application of Article 5 of the directive.
Han foreslog Domstolen følgende besvarelse:
The Court ruled as follows:
"Artikel 5 i Rådets direktiv 76/207/EØF er tilstrækkelig præcis til, at en medlemsstat ikke ved lov principielt kan forbyde, at kvinder arbejder om natten - selv om der er fastsat undtagelser - når det ikke er forbudt, at mænd arbejder om natten. Den nationale domstol kan imidlertid i medfør af Traktatens artikel 234, stk. 1, undlade at anvende direktivets artikel 5, i det omfang anvendelse af artiklen krænker tredjelandes rettigheder i henhold til ILO-konvention nr. 89, der er ratificeret forud for EØF-Traktatens ikrafttrædelse."
"The national court must ensure full respect of Article 5 of Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, vocational training and promotion, and working conditions and not apply any contrary provision of national law unless application of such a provision is necessary to ensure compliance by the Member State concerned with obligations resulting from a convention concluded
Præjudiciel ''Arbejdskraftens fri bevægelighed - lektorer i fremmedsprog" (Domstolens plenum)
Mr Advocate General Tesauro delivered his Opinion at the sitting of the Court on 27 October 1992
Med det præjudicielle spørgsmål ønskede de nationale retsinstanser i det væsentlige oplyst, hvorvidt Traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for, at en medlemsstat opretholder en lovgivning, hvorefter ansættelseskontrakter for lektorer i fremmedsprog ved universiteter højst kan indgås for et år, med mulighed for forlængelse, når en tilsvarende begrænsning principielt ikke gælder for andre lærere.
"Article 5 of Directive 76/207/EEC is sufficiently precise to impose on the Member States the obligation not to lay down by legislation the principle that night work by women is prohibited, even if that is subject to exceptions, where night work by men is not prohibited; however, under the first paragraph of Article 234 of the Treaty the national court may refrain from applying Article 5 of the directive in so far as its application infringes the rights of non-Member States under ILO Convention No 89 which was ratified prior to the entry into force of the EEC Treaty.^
Domstolen bemærkede indledningsvis, at selv om den i sagen omtvistede begrænsning med hensyn til varigheden af sådanne universitetslektorers ansættelse, der er fastsat i artikel 28, stk. 3, i dekret nr. 382 fra republikkens præsident, finder anvendelse uanset den ansattes nationalitet, berører begrænsningen hovedsagelig arbejdstagere med statsborgerskab i andre medlemsstater.
Joined Cases C-259/91, C-331/91 and C-332/91 P. Al lue and Others ν Università degli Studi di Venezia and Others 2 August 1993 (Preliminary rul ing) (Freedom of movement for workers - Foreign language assistants) (Full Court)
Traktatens bestemmelser er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler, der finder anvendelse uden forskel, og som har til formål at sikre en hensigtsmæssig forvaltning af universiteterne og navnlig vil kunne berøre statsborgere i andre medlemsstater. Sådanne regler skal dog være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, dvs. at de skal være rimelige og nødvendige for at nå det tilstræbte mål.
By order of 4 October 1991, which was received at the Court on 11 October 1991, and two orders of 14 November 1991, which were received at the Court on 19 December 1991, the Pretore di Venezia and the Pretore di Parma referred a question to the Court for a preliminary ruling on the interpretation of Article 48(2) of the Treaty.
Fællesskabsretten er herved ikke til hinder for, at en medlemsstat indgår ansættelseskontrakter med lektorer i fremmedsprog for en bestemt periode, når det på ansættelsestidspunktet må antages, at der ikke vil være behov for undervisning ud over den pågældende periode.
The national court were asking in substance whether Article 48(2) of the Treaty precluded the legislation of a Member State from limiting to one year, with possibility of renewal, the duration of contracts of employment for foreign language assistants at a university where no such limitation existed on principle in relation to other teachers.
Inden for områder, hvor der må antages at være et permanent behov for undervisning, således som det er tilfældet med undervisning i sprog, som er obligatoriske eller utvivlsomt mere efterspurgte, skal kontrakterne derimod indgås for et ubegrænset tidsrum i lighed med ansættelsesforholdene for andre lærere, som underviser inden for sådanne områder.
The Court stated that although it applied regardless of the nationality of the worker concerned, the time-limit established by the third paragraph of Article 28 of Decree No 382 of the President of the Republic on working as a foreign language assistant in a university essentially concerned workers who were nationals of other Member States.
Sammenfattende bemærkede Domstolen, at en ordning, hvorefter kontrakter højst kan indgås for et år, med mulighed for forlængelse, for lektorerne medfører en usikkerhed med hensyn til, om arbejdsforholdet fortsat vil bestå, og at sådanne ordninger kan give anledning til misbrug fra de nationale myndigheders side.
The provisions of the Treaty did not preclude the adoption by Member States of measures applying without distinction in order to ensure the sound
"EØF-Traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for, at en medlemsstat opretholder en lovgivning, hvorefter ansættelseskontrakter for lektorer i fremmedsprog i alle tilfælde højst kan indgås for et år, med mulighed for forlængelse, når en tilsvarende begrænsning principielt ikke gælder for andre lærere."
On the other hand, contracts which were intended to meet permanent educational needs, as with languages whose study was mandatory or which were known to be more demanded, had to be concluded for an unlimited period in the same way as the employment relationships of other teachers meeting such needs.
Han foreslog heri følgende besvarelse:
The Court ruled as follows:
"EØF-Traktatens artikel 48, stk. 2, er til hinder for anvendelsen af en regel som den i artikel 28, stk. 3, i dekret nr. 382/1980 indeholdte, også for så vidt varigheden af ansættelseskontrakter for lektorer i fremmedsprog derved begrænses til et år."
"Article 48(2) of the EEC Treaty precludes the law of a Member State from limiting in any event to one year with possibility of renewal the duration of contracts of employment of foreign language assistants where there is no such limit in principle in relation to other teachers."
Spørgsmålene var blevet rejst under en retssag mellem M. H. Marshall og dennes tidligere arbejdsgiver, hvorunder der er strid om et erstatningskrav, som sagsøgeren har rejst i anledning af det tab, hun har lidt som følge af, at hun blev afskediget.
"Article 48(2) of the EEC Treaty precludes the application of a rule such as that contained in the third paragraph of Article 28 of Decree No 382/1980 which provides that contracts for the employment of foreign language assistants are limited in duration to one year.^.
I henhold til Sex Discrimination Act 1975 kan et Industrial Tribunal, såfremt det finder, at der foreligger en begrundet klage vedrørende ulovlig forskelsbehandling på grundlag af køn i forbindelse med et arbejdsforhold, tilpligte den indklagede part at betale en erstatning til klageren. Erstatningens størrelse kan dog ikke overstige en nærmere fastsat grænse.
Hampshire Area Health Authority 2 August 1993 (Preliminary rul ing) (Directive 76/207/EEC - Equal treatment for men and women - Right to compensation in the event of discrimination)
Indholdet og rækkevidden af artikel 6 i direktiv 76/207
By order of 14 October 1991, which was received at the Court on 17 October 1991, the House of Lords referred to the Court three questions for a preliminary ruling on the interpretation of Article 6 of Council Directive 76/207/EEC.
Denne forpligtelse må indebære, at de pågældende gennemførelsesbestemmelser skal være tilstrækkeligt effektive til, at formålet med direktivet nås, og at borgerne rent faktisk skal kunne påberåbe sig bestemmelserne ved de nationale domstole.
Those questions were raised in connection with a dispute between Miss Marshall and her former employer concerning a claim for compensation for damages sustained by Miss Marshall as a result of her dismissal by the authority.
Artikel 6 pålægger ikke nogen forpligtelse til at indføre en bestemt ordning, der finder anvendelse i tilfælde af tilsidesættelser af princippet om forbud mod forskelsbehandling, idet medlemsstaterne efter bestemmelsen har et skøn med hensyn til de forskellige ordninger, der henset til de forskellige situationer, som vil kunne komme på tale, vil være egnede til at virkeliggøre direktivets mål.
That claim was based on the illegality of that dismissal, which was not contested in the main proceedings, since the Court had held, in the judgment of 26 February 1986 Marshall ν Southampton and South Mest Area Health 'Authority, that Article 5(1) of the directive was to be interpreted as meaning that a general policy concerning dismissal involving the dismissal of a woman solely because she had attained or passed the qualifying age for a State pension, which age was different under national legislation for men and for woman, constituted discrimination on grounds of sex, contrary to the directive.
Dette mål er, at mænd og kvinder skal gives lige muligheder, og det vil derfor ikke kunne nås uden foranstaltninger, som kan sikre, at denne ligestilling genoprettes, såfremt den ikke har været overholdt .
The Court observed that according to the Sex Discrimination Act 1975, where an Industrial Tribunal finds that a complaint of unlawful sex discrimination in relation to employment is well founded, it may order the defendant to pay the complainant compensation.
Når en tilkendelse af erstatning er den løsning, der vælges for at sikre virkeliggørelsen af det ovennævnte mål, skal erstatningen være tilstrækkelig i den forstand, at den efter de gældende nationale regler fuldt ud skal opveje det faktiske tab, som vedkommende har lidt som følge af en afskedigelse, der har været udtryk for forskelsbehandling.
Furthermore, at the time of the facts, an Industrial Tribunal had no power, or at least the relevant provisions were ambiguous as to whether it had such power, to award interest on compensation.
Det første og det andet spørgsmål
Meaning and scope of Article 6 of Directive 76/207
Med det første spørgsmål ønskede den forelæggende retsinstans oplyst, hvorvidt direktivets artikel 6 er til hinder for, at nationale bestemmelser fastsætter en øverste grænse for den erstatning, som en person, der har været udsat for forskelsbehandling, kan gøre krav på.
Article 6 of the directive, the Court said, puts Member States under a duty to take the necessary measures to enable all persons who consider themselves wronged by discrimination to pursue their claims by judicial process.
Med det andet spørgsmål ønskedes det oplyst, hvorvidt artikel 6 opstiller et krav om, (a) at der skal ydes fuld erstatning for det som følge af den ulovlige forskelsbehandling lidte tab, og om, (b) at erstatningen skal omfatte renter af hovedstolen fra tidspunktet for forskelsbehandlingen til tidspunktet for udbetalingen af erstatningen.
Such obligation implies that the measures in question should be sufficiently effective to achieve the objective of the directive and should be capable of being effectively relied upon by the persons concerned before national courts.
Domstolen bemærkede, at den ovenfor angivne fortolkning af artikel 6 umiddelbart besvarer det første led af det andet spørgsmål, vedrørende det erstatningsniveau, som kræves efter bestemmelsen.
Article 6 did not prescribe a specific measure to be taken in the event of a breach of the prohibition of discrimination, but left Member States free to choose between the different solutions suitable for achieving the objective of the directive, depending on the different situations which might arise.
Hvad angår det andet led af det andet spørgsmål, der som nævnt drejede sig om, hvorvidt erstatningsbeløbet skal tillægges renter, bemærkede Domstolen blot, at der ikke, for så vidt der skal ydes fuld erstatning for tab som følge af en afskedigelse, der har været udtryk for forskelsbehandling, kan ses bort fra omstændigheder, som f.eks. at erstatningen først udbetales på et senere tidspunkt, som rent faktisk indebærer en nedsættelse af erstatningens værdi.
In the event of discriminatory dismissal contrary to the directive, a situation of equality could not be restored without either reinstating the victim of discrimination or, in the alternative, granting financial compensation for the damage sustained.
En tilkendelse af renter efter de gældende nationale regler måtte derfor være en ufravigelig forudsætning for, at der ved hjælp af en erstatning på ny tilvejebringes en situation med virkelig ligebehandling.
Where financial compensation was the measure adopted in order to achieve the objective indicated above, it had to be adequate, in that it had to enable the damage actually sustained as a result of the discriminatory dismissal to be made good in full in accordance with the applicable national rules.
Det tredje spørgsmål
The first and second questions
Med det tredje spørgsmål ønskede House of Lords oplyst, hvorvidt en person, hvis rettigheder er blevet krænket som følge af en afskedigelse, der er udtryk for forskelsbehandling, over for en statslig myndighed som arbejdsgiver kan støtte ret på direktivets artikel 6, således at der ikke kan ske anvendelse af nationale bestemmelser, hvorefter der gælder en øverste grænse for erstatningsbeløbets størrelse.
In its first question, the House of Lords sought to establish whether it was contrary to Article 6 of the directive for national provisions to lay down an upper limit on the amount of compensation recoverable by a victim of discrimination.
Det måtte antages at fremgå af artikel 6, sammenholdt med direktivets artikel 5, at disse giver en person, som har lidt et tab som følge af en afskedigelse, der er udtryk for forskelsbehandling, rettigheder, som den pågældende ved de nationale domstole skal kunne påberåbe sig over for staten og dennes myndigheder.
In its second question, the House of Lords, asked whether Article 6 required that (a) the compensation for damage sustained as a result of the illegal discrimination should be full and (b) that it should include an award of interest on the principal amount from the date of the unlawful discrimination to the date when compensation was paid.
Domstolen tilføjede, at den omstændighed, at det er overladt til medlemsstaterne at vælge mellem de forskellige ordninger, der henset til de forskellige, muligt forekommende situationer vil være egnet til at virkeliggøre direktivets mål, ikke indebærer, at den private ikke kan støtte ret på direktivets artikel 6 i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor de nationale myndigheder ikke har noget skøn med hensyn til, hvorledes den valgte ordning skal gennemføres.
The Court held that the interpretation of Article 6, as set out above, provided a direct reply to the first part of the second question relating to the level of compensation required by that provision.
Domstolen bemærkede herved afslutningsvis, at den tidligere har fastslået, at den omstændighed, at en medlemsstat kan vælge mellem flere forskellige midler til at virkeliggøre et direktivs mål, ikke udelukker, at borgerne ved de nationale domstole kan gøre rettigheder gældende, hvis nærmere indhold med tilstrækkelig sikkerhed kan fastslås alene på grundlag af direktivets bestemmelser.
It also followed from that interpretation that the fixing of an upper limit of the kind at issue in the main proceedings could not, by definition, constitute proper implementation of Article 6 of the directive, since it limited the amount of compensation a priori to a level which was not necessarily consistent with the requirement of ensuring real equality of opportunity through adequate compensation for the damage sustained as a result of discriminatory dismissal.
Domstolen besvarede de forelagte spørgsmål således:
The award of interest, in accordance with the applicable national
- 12 - uddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at erstatningen for det tab, som er påført en person som følge af en afskedigelse, der er udtryk for forskelsbehandling, begrænses til et maksimum, der er fastsat a priori, eller ved, at der ikke tilkendes renter med henblik på at erstatte den erstatningsberettigedes tab som følge af den tid, der går indtil den faktiske udbetaling af det tilkendte erstatningsbeløb.
12 rules, had therefore to be regarded as an essential component of compensation for the purposes of restoring real equality of treatment.
En person, hvis rettigheder er blevet krænket som følge af en afskedigelse, der er udtryk for forskelsbehandling, kan støtte ret på direktivets artikel 6 overfor en statslig myndighed som arbejdsgiver, således at der ikke kan ske anvendelse af en national bestemmelse, som fastsætter begrænsninger for den godtgørelse, der kan opnås ved erstatning."
In its third question, the House of Lords sought to establish whether a person who had been injured as a result of discriminatory dismissal might rely, as against an authority of the State acting in its capacity as employer, on Article 6 of the directive in order to oppose the application of national rules which imposed limits on the amount of damages which might be obtained by way of compensation.