natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under henvisning til EF­Domstolens praksis — særlig dommen af 16. december 1980 (sag 814/79, Rüffer, jfr. ovenfor under I­1.1 — A 2) — udtalte Gerechtshof, at sagen oprindelig blev indledt ved, at Forbundsrepublikken Tyskland fremsatte og fik med­hold i et krav, som støttedes på Bürgerliches Gesetzbuch § 826, som findes i et afsnit om erstatning uden for kontraktforhold.
The Gerechtshof referred to the case­law of the Court of Justice of the European Com­munities, and in particular to the judgment in Case 814/79 Netherlands ν Ruffer (supra, I­l.l — A 2).
Herefter måtte det antages, at Forbundsrepu­blikken Tysklands krav ikke var afledt af dens stilling som offentlig myndighed, men faldt ind under begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«.
The origin of the present litigation lay in a claim brought by the creditor under Paragraph 826 of the Bürgerliches Gesetzbuch (German Civil Code) and upheld under that provision, which is contained in the title Tortious Acts'.
Det ville det også gøre, hvis man — som Forbundsrepublikken Tyskland — tog udgangspunkt i, at det af­gørende måtte være karakteren af det krav, Menten i sin tid havde fremsat, idet dette angik erstatning for økonomisk skade i henhold til Bundesrückerstattungsgesetz og Rückerstattungsordnung für das Land Berlin.
On that legal basis, the creditor's claim did not derive from its position as a public authority but fell within the concept of 'civil and commercial matters'.
(fortsat I) let — dvs. anken af dommen, som gik ud på, at der ikke var grundlag for at ændre af­gørelsen — bemærkede Gerechtshof, at det ikke af afgørelsen om at tillade fuldbyrdel­se af den tyske dom fremgik, på grundlag af hvilken konvention tilladelsen blev givet.
With regard to the main proceedings, involving the appeal against the dismissal of the debtor's appeal as unfounded, the Gerechtshof found that the order granting leave to enforce the judgment did not indicate the convention or agreement on the basis of which it was issued.
Gerechtshof fandt dog, at afgørelsen — selv om kun den nederlandsk­tyske konvention var nævnt i den over for præsidenten for Arrondissementsrechtbank fremsatte be­gæring — måtte antages at være truffet i medfør af domskonventionen, jfr. også Ge­rechtshof s konklusion i kæresagen.
Even though the application addressed by the creditor to the Presi­dent of the Rechtbank referred exclusively to the agreement between the Netherlands and Germany, it had to be assumed, in the light of the foregoing considerations, that the order had been made on the basis of the Brussels Convention.
Menten's anke af dommen strandede dermed på konventionens artikel 37, stk. 2, hvorefter en sådan afgørelse kun kan anfægtes ved kassationsappel. Anken måtte derfor afvises.
The appeal against the decision in the main proceedings must therefore fail by reason of the second para­graph of Article 37 of the Convention: such a judgment could be contested not by that form of appeal but solely by way of a 'Kassationsbeschwerde', with the result that it had to be dismissed as inadmissible.
IPRax 1992, 97, kommenteret af Doubler, 82; IPRspr. 1990, nr. 62; Jb.It.R. 1992, 242; Riv.it.dir.lav.
IPRax 1992, 97, Note Doubler, 82; IPRspr.
1992, 314, kommenteret af Däubler/Nogler
1992, 314, Note: Doubler/Νogler
Anvendelsesområde — der skal først tages stilling til spørgsmålet om, hvorvidt sagen efter tysk ret kan behandles af de almindelige domstole — begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« — arbejdsretlig sag mod en italiensk fagforening — konventionen fandt anvendelse
Scope — Priority of examination of admissibility in ordinary courts under German law — 'Civil and commercial matters' — Labour dispute with Italian trade union — Convention held applicable
Sagsøgeren, en italiensk statsborger, var indtil 1977 ansat som funktionær hos sagsøgte, en underafdeling af en italiensk fagforening, som varetog de i udlandet beskæftigede italienske arbejdstageres interesser.
The plaintiff, an Italian national, was employed until 1977 by the defendant, a branch of an Italian trade union responsible for the welfare of Italian employees working abroad.
Senest ledede sagsøgeren sagsøgtes afdeling i Mün­chen.
The plaintiff was latterly the manager of the defendant's Munich office.
Efter at sagsøgte havde afskediget sagsøgeren med kort varsel, anlagde sagsøge­ren sag ved Arbeitsgericht München med påstand om erstatning.
Upon the termination of his employment by the defendant at short notice, the plaintiff lodged claims for compensation in the Arbeitsgericht München.
Ligesom Arbeitsge­richt (se anmærkningen) fandt også Landesarbeitsgericht, som behandlede sagen som appelinstans, at sagen kunne antages til realitetsbehandling.
The admissibility of the pro­ceedings was upheld by that court (see the note referred to) and by the Landesarbeitsge­richt seised of an appeal by the parties.
Dette spørgsmål skal behandles før den internationale kompetence. Det er ikke omfattet af Bruxelles­konventionen og skal alene afgøres efter tysk ret.
That question of the admissibility of the action in the court seised needed to be examined before the question of international jurisdiction fell to be
KONVENTION AF 27.9.1968 ­ ARTIKEL 1, STK. I
CONVENTION OF 27. 9.
(fortsat 1) som privatretlig juridisk person.
(continued 1) considered.
Denne lov skulle ifølge den italienske kassationsdom­stols praksis også anvendes med tilbagevirkende gyldighed i det foreliggende tilfælde.
It was not covered by the Brussels Convention and could be determined only under German law. Under German law, there could be no doubt that the case con­cerned a civil dispute between an employee and an employer.
Den almindelige domstol skulle derfor træffe afgørelse i overensstemmelse med privat­retlige regler.
The court then proceeded to consider the international jurisdiction of the Arbeitsge­richt München.
Den forpligtelse i henhold til arbejdsforholdet, der skal tages i betragtning, er ifølge Domstolens dom af 26. maj 1982 (sag 133/81, jfr. nedenfor under 1­5.1.1 — A 3) arbejdsydelsen, der er den ydelse, som er karakteristisk for kontrakten, således at retten på det sted, hvor arbejdsydelsen skulle præsteres, havde kompetencen. Det var ube­stridt, at dette var München.
The relevant provision in the Convention relating to jurisdiction was Article 5(1). Ac­cording to the judgment of the European Court of Justice in Case 133/81 Ivenel ν Schwab (infra, 1­5.1.1 — A 3), the obligation to be taken into account under a contract of employment was the performance of work which characterized the contract, with the result that the court having jurisdiction was that of the place where the work was to be carried out.
For det tilfælde, at Bruxelles­konventionen alligevel ikke skulle finde anvendelse, hen­viste Landesarbeitsgericht endelig til § 23 i den tyske Zivilprozeßordnung.
To cover the eventuality that the Brussels Convention might not be applicable, how­ever, the Landesarbeitsgericht referred lastly to Paragraph 23 of the German Code of Civil Procedure.
Da sagsøgte ved sagens anlæg havde gods i München i form af kontorinventar, havde den Arbeits­gericht, ved hvilken sagen var anlagt, også kompetence i henhold til denne bestem­melse.
Since the defendant possessed assets, in the form of office equipment, in Munich at the time when the action was brought the Arbeitsgericht seised also had jurisdiction pursuant to that provision.
Arbeitsgericht München havde i sin forudgående afgørelse (dom af 28. april 1983 — 12 Ca 6347/77; Jb.It.R. 1991, 173) lagt til grund, at sagsøgte var en offentligretlig korpora­tion uden erhvervsmæssigt formål, at arbejdstagernes ansættelsesforhold til en sådan korporation i Italien henhørte under offentlig ret, og at tvister i forbindelse hermed udelukkende skulle behandles af de derværende forvaltningsdomstole.
In reaching its preliminary decision (judgment of 28 April 1983 — 12 Ca 6347/77; Jb.It.R. 1991, 173), the Arbeitsgericht München had proceeded on the assumption that the defendant was a non­commercial body incorporated under public law, that the em­ployment relationship between such a body and its employees in Italy was governed by public law and that disputes relating thereto had been assigned exclusively to the ad­ministrative courts of that country.
Når hensås til det af Domstolen opstillede princip om en selvstændig fortolkning i henhold til kon­ventionen af begrebet borgerlige sager, herunder handelssager, var den konkrete sag imidlertid alligevel omfattet af konventionens anvendelsesområde.
However, in the light of the principle laid down by the European Court of Justice, whereby the concept 'civil and commercial matters' was to be interpreted independently for the purposes of the Convention, the dispute never­theless fell within the scope of the Convention.
Da begrebet borgerlige sager, herunder handelssager, efter kon­ventionens målsætning skal fortolkes så vidt som muligt, er det kun tvister, hvor ud­øvelsen af offentligretlige beføjelser træder i forgrunden, der skal undtages.
In the case of the employment of an em­ployee by an Italian public law body, the exercise of public authority powers paled into insignificance, and in the field of individual labour law to a large extent the same pro­visions of substantive law applied as in the case of the employment of employees by private undertakings.
KONVENTION AF 27.9.1968 - ARTIKEL I, STK. 2
CONVENTION OF 27. 9.
Det tredje spørgsmål må besvares i over ensstemmelse hermed.
1968 - ARTICLE I, first para.
Det fjerde spørgsmål
(continued 2)
13 Med hensyn til det fjerde spørgsmål er det tilstrækkeligt at henvise til, at Domstolen isine domme af 24. juni 1981 (Elefanten Schuh GmbH, sag 150/80, Sml. s. 1671)1) og af 22. oktober 1981 (Rohr, sag 27/81, Sml.
'civil and commercial matters' was to be understood in the broadest possible sense, the only disputes falling outside its ambit were those in which the exercise of public auth­ority powers was predominant.
KONVENTION AF 27.9.1968 ­ ARTIKEL I, STK. 2
CONVENTION OF 27. 9.
Af den dom, Domstolen nu havde afsagt, fulgte, at det krav, der var gjort gældende, faktisk ikke henhørte under konventionens anvendelsesområde.
From the judgment of the Court of Justice it followed, said the Hoge Raad, that the claim was in fact excluded from the scope of the Convention.
Indsigelsen om inkompetence kunne derfor ikke tages til følge.
The objection against jurisdiction should therefore be dismissed.
1­1.2 — A 5 Dom af 25. juli 1991 ι ), sag C­190/89, Marc Rich & Co. AG mod Società Italiana Impianti p.a. (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal, London) Sml. 1991 I, s. 3855 (forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Darmon, s. 3865) Kommentarer af Byrne i I.L.T. 1992, 286; Davidson i S.L.T. 1992, 267; Ekelmans i J.T. 1992, 495; Haas i IPRax 1992, 292; Hartley i Eur.L.R. 1991, 529; Hascher i Rev.arb. 1991, 697; Huet i Clunet 1992, 488; Rubino­Sammartano i Foro pad. 1991, I, 431 ; Tagaras i Cahiers dr.eur. 1992, 668; Vlas i TVVS 1992, 184; Vlas i NILR 1992, 385; Volken i SZIER 1992, 239; Weigand i EuZW 1992, 529
1­1.2 — A 5 Judgment of 25 July 1991,'■ Case C­190/89 Marc Rich & Co. AG ν Società Italiana Impianti p.a. [1991] ECR 1­3855 (Preliminary ruling requested by the Court of Appeal, London) Advocate General: M. Darmon (p. 1­3865) Notes: Byrne, I.L.T. 1992, 286; Davidson, S.L.T. 1992, 267; Ekelmans, J.T. 1992, 495; Haas, IPRax 1992, 292; Hartley, Eur.L.R. 1991, 529; Hascher, Rev.arb. 1991, 697; Huet, Clunet 1992, 488; Rubino­Sammartano, Foro pad. 1991, I, 431; Tagaras, Cahiers dr.eur. 1992, 668; Vlas, TVVS 1992, 184; Vlas, NILR 1992, 385; Volken, SZIER 1992, 239; Weigand, EuZW 1992, 529
Anvendelsesområde — ikke­omfattede retsområder — voldgift — begreb — en national rets udpegelse af en voldgiftsmand under en voldgiftsprocedure — konventionen fandt ikke anvendelse — det havde ingen betydning, at retten først skulle tage stilling til, om der forelå en voldgiftsklausul, eller om denne var gyldig
Scope — Matters excluded — Arbitration — Meaning — Application to a national court for the appointment of an arbitrator in arbitration proceedings — Convention not appli­cable — Irrelevance of the fact that the court has first to rule on the existence or validity of the arbitration clause
Sagsøgeren i hovedsagen, et selskab med hjemsted i Zug (Schweiz), havde ved telex fremsat et tilbud om at købe et parti iransk råolie af sagsøgte, et italiensk selskab med hjemsted i Genova.
The plaintiff in the main proceedings, an undertaking established in Zug (Switzerland), made an offer by telex to the defendant, an Italian undertaking having its registered of­fice in Genoa, to purchase from the latter a quantity of Iranian crude oil.
Sagsøgte accepterede tilbuddet på visse yderligere betingelser, som sagsøgeren bekræftede sin accept af.
The defend­ant accepted the offer subject to certain further conditions, acceptance of which was confirmed by the plaintiff.
Kort efter sendte sagsøgeren et nyt telex til sagsøg­te, hvori kontraktvilkårene var nærmere angivet, og som for første gang indeholdt føl­gende klausul:
Shortly thereafter, the plaintiff sent to the defendant a fur­ther telex, specifying the terms of the contract in greater detail and containing for the first time the following clause:
»Lovvalg og voldgift
'Law and arbitration
Engelsk ret finder anvendelse på fortolkningen, gyldigheden og opfyldelsen af nærværende kontrakt.
Construction, validity and performance of this contract shall be construed in ac­cordance with English law.
Skulle der opstå tvist mellem køberen og sælgeren, indbrin­ges det omtvistede spørgsmål for tre personer i London.
Should any dispute arise between buyer and seller the matter in dispute shall be referred to three persons in London.
Hver af parterne udpeger i) Processprog: engelsk.
1 — Language of the case: English.
Sag søgte afviste ansvaret.
(continued I)
Herefter anlagde sagsøgte sag ved Tribunale di Genova med påstand om, at det blev fastslået, at selskabet ikke var erstatningsansvarligt over for sagsøgeren.
Thereafter the defendant brought an action before the Tribunale, Genoa, for a declaration that it was not liable to the plaintiff.
Sagsøgeren gjorde under henvisning til voldgiftsklausulen gældende, at den italienske ret savnede kompetence og indledte samme dag, som stævningen i anerkendelsessøgsmålet blev forkyndt, en voldgiftssag i London.
The plaintiff, relying on the arbitration clause, submitted that the Italian court had no jurisdiction, and commenced arbitration pro ceedings in London on the same day that the summons seeking the declaration was served.
Sagsøgte nægtede at deltage i denne sag.
The defendant refused to take part in the arbitration proceedings.
Sagsøge ren anlagde derefter sag ved High Court of Justice med henblik på at få udpeget en voldgiftsmand i medfør af section 10(3) i Arbitration Act 1950.
The plaintiff thereupon commenced proceedings before the High Court of Justice for the appoint ment by it, pursuant to section 10(3) of the Arbitration Act 1950, of an arbitrator on be half of the defendant.
High Court gav tilladelse til, at det indledende processkrift i sagen blev forkyndt i Italien.
The High Court granted leave for the service of those proceed ings in Italy.
Sagsøgte fremsatte på sin side begæring om ophævelse af tilladelsen, da tvisten mellem parterne i virkeligheden vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt købekontrakten indeholdt en voldgiftsklausul.
The defendant for its part applied for the order granting leave to be set aside, contending that the real dispute between the parties was linked to the question whether or not the purchase contract contained an arbitration clause.
En sådan tvist faldt efter sagsøgtes opfattelse ind under Bruxelleskonventionens anvendelsesområde og skulle derfor påkendes i Italien.
It considered that such a dispute fell within the scope of the Brussels Convention and should therefore be adjudicated on in Italy.
Heroverfor anførte sagsøgeren, at tvisten i medfør af konventionens artikel 1 faldt uden for konventionens anvendelsesområde.
The plaintiff, on the other hand, took the view that the dispute fell outside the scope of the Convention by virtue of Article 1 thereof.
High Court fastslog, at konventionen ikke fandt anvendelse, at kontrakten mellem parterne skulle anses for at være undergivet engelsk lov, og at der var grundlag for at give tilladelse til forkyndelse i udlandet.
The High Court held that the Convention did not apply, that the putative proper law of the contract was English law and that it was a proper case to give leave to serve out of the jurisdiction.
Afgørelsen blev appelleret til Court of Appeal, som forelagde Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
On appeal by the defendant, the Court of Appeal referred the following questions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Omfatter undtagelsen i konventionens artikel 1, nr. 4, a) alle retssager eller retsafgørelser, og i bekræftende fald b) retssager eller retsafgørelser, hvor det spørgsmål, der skal afgøres, er, om der foreligger en voldgiftsaftale?
Does the exception in Article 1 (4) of the Convention extend : (a) to any litigation or judgments and, if so,
Hvis nærværende sag er omfattet af konventionen og ikke af undtagelsen fra konventionen, kan køberne da alligevel påberåbe sig værneting i England i medfør af a) konventionens artikel 5, nr. 1, og/eller b) konventionens artikel 17?
(a) Article 5(1) of the Convention, and/or (b) Article 17 of the Convention.
Hvis køberne kan påberåbe sig værneting i England efter andre regler end de ovenfor i spørgsmål 2 anførte, skal retten da a) erklære sig inkompetent eller udsætte afgørelsen i medfør af konventionens artikel 21, eller subsidiært b) udsætte afgørelsen i medfør af konventionens artikel 22 med den begrundel se, at sagen først er blevet anlagt ved den italienske ret?«
(b) whether the Court should stay its proceedings under Article 22 of the Con vention, on the grounds that the Italian court was first seised.'
Udsendelse 5/februar
'The first question
11 Med det første spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, om kon ventionens artikel 1, stk. 2, nr. 4, skal fortolkes således, at den heri fastsatte undtagelse omfatter en sag for en national ret, som vedrører udpegelse af en voldgiftsmand, og, i bekræftende fald, om undtagelsen også gælder, når der under en sådan sag først skal tages stilling til, om der foreligger en voldgiftsaftale, eller om denne er gyldig.
(continued 2) court concerning the appointment of an arbitrator and, if so, whether that exclusion also applies where in those proceedings a preliminary issue is raised as to whether an arbitration agreement exists or is valid.
Disse to spørgsmål vil blive undersøgt hver for sig.
These two points will be considered successively. cessively.
12 Konventionens artikel 1, stk. I, bestemmer, at den finder anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art. Ifølge artiklens stykke 2 finder konventionen ikke anvendelse på:
12 The first paragraph of Article 1 of the Convention provides that it is to apply in civil and commercial matters whatever the nature of the court or tribunal. According to the second paragraph ofthat article, the Convention shall not apply to:
4. voldgift'.
4. arbitration".
Spørgsmålet om, hvorvidt sager, der vedrører udpegelse af en voldgiftsmand, er und taget fra konventionens anvendelsesområde
Exclusion of proceedings for the appointment of an arbitrator from the scope of the Convention
13 Impianti er af den opfattelse, at undtagelsen i konventionens artikel 1, nr. 4, ikke gælder for sager, der er anlagt for de nationale retter, og heller ikke for afgørelser truffet af disse.
Impianti considers that the exclusion in Article 1 (4) of the Convention does not apply to proceedings before national courts or to decisions given by them.
Selskabet har gjort gældende, at udtrykket 'voldgift' strengt taget sigter til sager, som forelægges for privatpersoner, der af parterne er blevet bemyndiget til at afgøre tvisten mellem dem.
It con tends that "arbitration" in the strict sense concerns proceedings before private indi viduals on whom the parties have conferred the authority to settle the dispute be tween them.
Impianti's opfattelse støttes i det væsentlige på formålet med Traktatens artikel 220, som er at indføre et fuldstændigt system med henblik på fri bevægelighed for de afgørelser, hvorved en tvist bilægges.
Impianti bases that view essentially on the purpose of Article 220 of the Treaty which, it argues, is to establish a complete system for the free movement of decisions determining a dispute.
Der for må det være berettiget at give konventionens artikel 1, stk. 2, nr. 4, en sådan rækkevidde, at der ikke opstår lakuner i den retlige ordning, der skal sikre den frie bevægelighed for afgørelser, hvorved en tvist afsluttes.
Consequently, it is legitimate to interpret Article 1 (4) of the Convention in such a way as to avoid lacunae in the legal system for en suring the free movement of decisions terminating a dispute.
14 Marc Rich og de regeringer, som har indgivet indlæg, går ind for en vid fortolkning af begrebet voldgift, således at en tvist vedrørende udpegelse af en voldgiftsmand i alle tilfælde er undtaget fra konventionens anvendelsesområde.
Marc Rich and the governments which have submitted observations support a wide interpretation of the concept of arbitration, which would exclude completely from the scope of the Convention any disputes relating to the appointment of an arbitrator. tor.
15 Ifølge konventionens præambel er det formålet at gennemføre bestemmelserne i EØF-Traktatens artikel 220 vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser.
The purpose of the Convention, according to the preamble thereto, is to implement the provisions of Article 220 of the EEC Treaty concerning the reciprocal recognition and enforcement of judgments of courts or tribunals.
I henhold til Traktatens artikel 220, fjerde led, indleder medlemssta terne i det omfang, det er nødvendigt, indbyrdes forhandlinger for til fordel for de res statsborgere at sikre forenkling af formaliteter vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og voldgiftskendelser.
Pursuant to the fourth paragraph of Article 220, the Member States shall, so far as is necessary, enter into negotiations with each other with a view to securing for the benefit of their nation als the simplification of formalities governing the reciprocal recognition and en forcement of judgments of courts or tribunals and of arbitration awards.
16 Når Traktatens artikel 220 henviser til retsafgørelser og voldgiftskendelser, sigter den derfor såvel til sager, som er anlagt for nationale retter, og som afsluttes med en retsafgørelse, som til sager, der forelægges for private voldgiftsmænd, og som af sluttes med en voldgiftskendelse. Heraf følger imidlertid ikke, at konventionen, hvis
In referring to decisions of courts and tribunals and to arbitration awards, Article 220 of the Treaty thus relates both to proceedings brought before national courts and tribunals which culminate in a judicial decision and to those commenced be fore private arbitrators which culminate in arbitral awards.
Udsendelse S/februar 1993
Issue 5/February 1993
(fortsat 3) formål navnlig er gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, nødven­digvis skal have et vidt anvendelsesområde.
"There are already many international agreements on arbitration.
'Dette retsområde, der nævnes udtrykkeligt i EØF­Traktatens artikel 220, er allere­de reguleret i talrige internationale aftaler.
Arbitration is, of course, referred to in Article 220 of the Treaty of Rome.
Endvidere har Europarådet udarbejdet en europæisk konvention, der skal træde i kraft som enhedslov ("loi uniforme"), og som med en tillægsprotokol i højere grad end New York­konventionen skal lette anerkendelse og fuldbyrdelse af voldgiftskendelser.
Moreover, the Coun­cil of Europe has prepared a European Convention providing a uniform law on arbitration, and this will probably be accompanied by a Protocol which will fa­cilitate the recognition and enforcement of arbitral awards to an even greater ex­tent than the New York Convention.
Af denne årsag forekom det hensigtsmæssigt at undtage voldgiftsområdet i første omgang.'
This is why it seemed preferable to exclude arbitration".