natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Et erstatningssøgsmål kan ikke påstås afvist under henvisning til, at sagsøgerne ikke har anvendt et nationalt retsmiddel, som de var afskåret fra.
No objection of inadmissibility may be based on the applicants' failure to avail themselves of a form of action in the national courts which was not in fact open to them.
Dom af 17. december 1981 : foren, sager 197­200,243,245 og 247/80, Ludwigshafener Walzmühle/Rádet og Kommissionen, Sml. 1981, s. 3211, Smdrg. 2, jfr. s. 3244 (For­slag: VerLoren van Themaat, s. 3257).
Judgment of 17 December 1981, Joined Cases 197 to 200, 243, 245 and 247/80, Lud­wigshafener Walzmühle ν Council and Commission, [1981] ECR 3211, Summary, pa­ra. 2, cf. p. 3244 (Opinion: VerLoren van Themaat, p. 3257).
Domme af 4. oktober 1979: — sag 238/78, heks­Arkady/Rådet og Kommissionen, Sml.
Judgments of 4 October 1979: ­ Case 238/78, Ireks­Arkady ν Council and Commission. [1979] ECR 2955, cf. p. 2972
1979, s. 3017, jfr. s. 3037 — foren, sager 261 og 262/78, Interquell Stärke­Chemie/'Rådet og Kommissionen, Sml. 1979, s. 3045, jfr. s. 3062 (Forslag: Capotorti, s. 2976).
­ Joined Cases 261 and 262/78, Interquell Stärke­Chemie ν Council and Commis­sion. [1979] ECR 3045, cf. p. 3062 (Opinion: Capotorti, p. 2976).
Dom af 12. december 1979: sag 12/79, Wagner/Kommissionen, Sml. 1979, s.3657, 3671 (Forslag: Warner, s. 3673).
Judgment of 12 December 1979, Case 12/79, Hans­Otto Wagner ν Commission, [1979] ECR 3657, 3671 (Opinion: Warner, p.3673).
Er­statningssøgsmålet adskiller sig fra annullationssøgsmålet derved, at dets formål ikke er ophævelse af en given foranstaltning, men udligning af en skade forvoldt af in­stitutionerne under udøvelsen af deres virksomhed ; betingelserne for at anlægge et er­statningssøgsmål er fastlagt på baggrund af dette sigte og adskiller sig derfor fra betin­gelserne for anlæggelse af et annullationssøgsmål...
That form of action is different from an action for an­nulment in that it does not seek the cancellation of a specified measure but compensa­tion for damage caused by the institutions in the exercise of their functions; the condi­tions for actions for damages are laid down with that objective in mind and accord­ingly are different from those for an action for annulment...
Af det anførte følger, at den, der vælger at anlægge et erstatningssøgsmål, for at få medhold i sine påstande skal godtgøre, at samtlige de betingelser, der i medfør af arti­kel 215, stk. 2, gælder for, at Fællesskabet ifalder ansvar, er opfyldt.
It follows from the foregoing that, in order to be successful, any party who chooses to pursue an action for damages is obliged to establish fulfilment of all the conditions
EØF ­ DOMSTOLSKONTROLLEN ­ ERSTATNINGSSØGSMÅL vis overlapper hinanden, er derfor ikke tilstrækkelig begrundelse for at anse en parts søgsmål inden for rammerne af artikel 178 og artikel 215, stk. 2, for en omgåelse af processuelle regler.«
The fact that some of those condi­tions may coincide with those applicable to an action for annulment is not therefore a sufficient reason to describe an action by a party in reliance upon Article 178 and the second paragraph of Article 215 as a misuse of procedure."
Dom af 17. december 1981 : foren, sager 197­200, 243,245 og 247/80, Ludwigshafener Walzmühle/Rádet og Kommissionen, Sml. 1981, s. 3211, 3243 (Forslag: VerLoren van Themaat, s. 3257).
Judgment of 17 December 1981, Joined Cases 197 to 200, 243, 245 and 247/80, Lud­wigshafener Walzmühle ν Council and Commission, [1981] ECR 3211, 3243 (Opinion: VerLoren van Themaat, p. 3257).
Spørgsmålet, om en national myndighed skal erstatte skader, som medlemsstaternes organer og embedsmænd har forvoldt private ved anvendelse af fællesskabsretten, det være sig ved en krænkelse af fællesskabsretten eller ved en handling eller undla­delse i strid med den nationale ret, er ikke omfattet af traktatens artikel 215, stk. 2, men skal bedømmes af de nationale domstole på grundlag af den pågældende med­lemsstats nationale ret.«
The question of compensation by a national agency for damage caused to private in­dividuals by the agencies and servants of Member States, either by reason of an infringement of Community law or by an act or omission contrary to national law, in the application of Community law does not fall within the second paragraph of Arti­cle 215 of the Treaty and must be determined by the national courts in accordance with the national law of the Member State concerned."
Dom af 4. marts 1980: sag 49/79, Pool/Rådet, Sml. 1980, s. 569, 580 (Forslag: Reischl, s. 583).
Judgment of 4 March 1980, Case 49/79, Pool ν Council, [1980] ECR 569, 580 (Opin­ion: Reischl, p. 583).
I lyset heraf må det undersøges, om Rådet eller Kommissionen i den foreliggende sag åbenbart og groft har overskredet de grænser, de skal respektere under udøvelsen af deres skønsbeføjelser inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik.
It is appropriate to inquire in the light of these considerations whether, in the cir­cumstances of these cases, there has been, on the part of the Council and the Com­mission, a grave and manifest disregard of the limits which they are required to ob­serve in exercising their discretion within the framework of the common agricultu­ral policy.
Da isoglucoseproduktionen bidrog til at forøge sukkeroverskuddet, kunne Rådet frit underkaste denne produktion re­striktive foranstaltninger.
Having regard to the fact that the production of isoglucose was playing a part in increasing sugar surpluses it was permissible for the Council to impose restrictive measures on such production.
Selv om Domstolen ved dommen af 25. oktober 1978, der blev afsagt i en præjudiciel sag angående gyldigheden af forordning nr. 1111/77, har fastslået, at den belastning, som isoglucoseproducenterne blev pålagt i form af produktionsafgifter i medfør af denne forordning, var åbenbart ulige set i forhold til den belastning, der var pålagt sukkerproducenterne, følger det med henblik på bedømmelsen af retsaktens ulovlig­hed i forhold til traktatens artikel 215 ikke heraf, at Rådet groft og åbenbart har over­skredet grænserne for udøvelsen af sin skønsbeføjelse.
Although, in its judgment of 25 October 1978, giving a preliminary ruling within the framework of a consideration of the validity of Regulation No 1111/77, the Court found that the charges borne in pursuance ofthat regulation by isoglucose producers by way of production levy were manifestly unequal as compared with those imposed on sugar producers, it does not follow that, for the purposes of an assessment of the illegality of the measure in connection with Article 215 of the Treaty, the Council has manifestly and gravely disregarded the limits on the exercise of its discretion.
Selv om fastsættelsen af produktionsafgiften for isoglucose til 5 RE pr. 100 kg tørstof var behæftet med fejl, må det dog ikke desto mindre bemærkes, at der, når henses til, at en passende afgift var fuldt ud berettiget, ikke var tale om fejl af en så alvorlig ka­rakter, at de sagsøgte institutioners adfærd i denne henseende kan betegnes som grænsende til vilkårlighed, og derfor af en sådan art, at den pådrager Fællesskabet ansvar uden for kontraktsforhold.
In fact, even though the fixing of the isoglucose production levy at five units of ac­count per 100 kg of dry matter was vitiated by errors, it must nevertheless be pointed out that, having regard to the fact that an appropriate levy was fully justified, these were not errors of such gravity that it may be said that the conduct of the defendant institutions in this respect was verging on the arbitrary and was thus of such a kind as to involve the Community in non-contractual liability.
Det må ligeledes tages i betragtning, at forordning nr. 1111/77 blev vedtaget navnlig for at imødegå en kriseagtig situation, der var kendetegnet ved stigende overskud af sukker, og under omstændigheder, som i overensstemmelse med principperne i trak­tatens artikel 39 tillod en vis præference for sukkerroer, hvoraf der var overskudspro­duktion i Fællesskabet, mens der var et betydeligt underskud i fællesskabsproduktio­nen af majs.
It must also be recalled that Regulation No 1111/77 was adopted in particular to deal with an emergency situation characterized by growing surpluses of sugar and in circumstances which, in accordance with the principles set out in Article 39 of the Treaty, permitted a certain preference in favour of sugar beet, Community produc­tion of which was in surplus, whilst Community production of maize was to a con­siderable extent deficient.
Det følger heraf, at Rådet og Kommissionen ikke har overskredet de grænser, som de skal respektere under udøvelsen af deres skønsbeføjelse inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, på så grov en måde, at de har pådraget Fællesskabet ansvar uden for kontraktsforhold.« og Kommissionen, Sml. 1979,
It follows from these considerations that the Council and the Commission did not disregard the limits which they were required to observe in the exercise of their dis­cretion in the context of the common agricultural policy in such a serious manner as to incur the non-contractual liability of the Community."
Domme af 5. december 1979: — foren, sager 116 og 124/77, Amylum/Rådet s. 3497, 3560 ff.
Judgments of 5 December 1979: — Joined Cases 116 and 124/77, Amylum ν Council and Commission, [1979] ECR 3497, 3560 — Case 143/77, Koninklijke Scholten-Honig ν Council and Commission, [1979] ECR 3583, 3625 (Opinion: Reischl, p.3563).
Det interne samarbejde mellem Kommissionen og de nationale organer, som skal anvende fællesskabsreglerne, kan i almindelighed ikke pådrage Fællesskabet ansvar over for private.
As a general rule the Community cannot incur liability to individuals as a result of the internal cooperation between the Commission and the national bodies re­sponsible for applying Community regulations.
Dom af 27. marts 1980: sag 133/79, Sucrimex/Kommissionen, Sml. 1980, s. 1299, jfr. s. 1310f.
Judgment of 27 March 1980, Case 133/79, Sucrimex ν Commission, [1980] ECR 1299, cf. p.
Bortset fra undtagelsestilfælde er en ukorrekt fortolkning af bestemmelser om Fællesskabets ansatte ikke uden videre en tjenestefejl, som pådrager Fællesskabet ansvar.
Apart from the exceptional instance, the adoption of an incorrect interpretation of the provisions governing the European civil service does not, of itself, constitute a wrongful act such as to involve the Community in liability.
Dom af 11. juli 1980: sag 137/79, Kohll/Kommissionen, Sml. 1980, s. 2601, Smdrg. 2, jfr. s. 2614 (Forslag: Mayras, s. 2615).
Judgment of 11 July 1980, Case 137/79, Kohll ν Commission, [1980] ECR 2601, Summary, para.2, cf. p. 2614 (Opinion: Mayras, p. 2615).
I henhold til Domstolens faste praksis pådrager Fællesskabet sig kun ansvar for så vidt angår generelle retsakter, hvis der er tale om en tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en højere retsregel til beskyttelse af private.
According to a consistent line of decisions of the Court, the Community does not incur liability, in connection with legislative measures, unless there has been a sufficiently serious breach of a superior rule of law for the protection of the individ­ual.
Dom af 17. december 1981 : foren, sager 197­200, 243, 245 og 247/80, Ludwigshafe­ner Walzmühle/Rádet og Kommissionen, Sml. 1981, s. 3211, jfr. s. 3246 (Forslag: VerLoren van Themaat, s. 3257).
Judgment of 17 December 1981, Joined Cases 197 to 200, 243, 245 and 247/80, Ludwigshafener Walzmühle ν Council and Commission, [1981] ECR 3211, cf. p. 3246 (Opinion: VerLoren van Themaat, p. 3257).
1. »Som Domstolen allerede har udtalt ... i forbindelse med EKSF­traktatens arti­kel 36, er EØF­traktatens artikel 184 udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag, med henblik på at opnå annullation af en beslutning, som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for den anfægtede beslutning, også selv om parten ikke var beføjet til i medfør af traktatens artikel 173 at anlægge direkte søgsmål mod de nævnte retsakter, hvis retsvirkninger parten således er omfattet af, uden at have været i stand til at anlægge sag om ophævelse af dem.«
"As the Court ... has already held in connection with Article 36 of the ECSC Treaty, Article 184 of the EEC Treaty gives expression to a general principle conferring upon any party to proceedings the right to challenge, for the purpose of obtaining the annulment of a decision of direct and individual concern to that party, the validity of previous acts of the institutions which form the legal basis of the deci­sion which is being attacked, if that party was not entitled under Article 173 of the Treaty to bring a direct action challenging those acts by which it was thus affected without having been in a position to ask that they be declared void."
Dom af 6. marts 1979: sag 92/78, Simmenthal/Kommissionen, Sml. 1979, s. 777, 800 (Forslag: Reischl, s. 813).
Judgment of 6 March 1979, Case 92/78, Simmenthal ν Commbsion, [1979] ECR 777, 800 (Opinion: Reischl, p.813).
Da der ikke består nogen ret til at anlægge et selvstændigt søgsmål, kan sagsøgerne ikke påberåbe sig artikel 184.«
In the absence of such an independent right of action the applicants cannot invoke Article 184."
Dom af 16. juli 1981 : sag 33/80, Albini/Rådet og Kommissionen, Sml. 1981, s. 2141, 2157 (Forslag: Capotorti, s. 1512).
Judgment of 16 July 1981, Case 33/80, Albini ν Council and Commbsion, [1981] ECR 2141, 2157 (Opinion: Capotorti, p. 1512).
Foreløbige forholdsregler truffet af Kommissionen i medfør af artikel 3, stk. 1, i for­ordning nr. 17 kan i tilfælde, hvor de gør indgreb i de berørte parters legitime inter­esser, efterprøves i form af en af Domstolen truffet foreløbig forholdsregel, efter indbringelse af sagen i medfør af traktatens artikel 185 eller 186.
Β — 19.7.1 son concerned, be reviewed upon application to the Court for interim measures un­der Article 185 or 186 of the Treaty.
Kendelse af 17. januar 1980: sag 792/79 R, Camera Care/Kommissionen, Sml. 1980, s. 119, jfr. s. 129 f. (Forslag: Warner, s. 133).
Order of 17 January 1980, Case 792/79 R, Camera Care ν Commbsion, [1980] ECR 119, cf. p.
Ifølge procesreglementets artikel 83, stk. 2, er imødekommelse af en begæring om foreløbige forholdsregler betinget af, at begæringen angiver de faktiske og retlige grunde, der umiddelbart berettiger den begærede forholdsregel, samt at der forelig­ger uopsættelighed, hvilket betyder, at der skal godtgøres et overhængende betyde­ligt og uopretteligt tab.
Under Article 83 (2) of the Rules of Procedure, the granting of interim measures is subject to a requirement that the application should specify the factual and legal grounds establishing a primafacie case for the interim measures applied for and that there should be urgency, which must be demonstrated by the imminence of serious and irreparable damage.
Kendelse af 17. januar 1980: sag 809/79 R, Pardini/'Kommissionen, Sml.
Order of 17 January 1980, Case 809/79 R, Pardini ν Commbsion, [1980] ECR 139, cf. p. 148.
Kendelse af 28. marts 1980: foren, sager 24 og 97/80 R, Kommissionen/Frankrig, Sml. 1980, s. 1319, jfr. s. 1332 f. (Forslag: Capotorti, s. 1334).
Order of 28 March 1980, Joined Cases 24 and 97/80 R, Commbsion ν France, [1980] ECR 1319, cf. p. 1332 (Opinion: Capotorti, p. 1334).
Kendelse af 9. juni 1980: sag 123/80R, B/Parlamentet, Sml. 1980, s. 1793, jfr. s. 1795.
Order of 9 June 1980, Case 123/80 R, Β. ν European Parliament, [1980] ECR 1793, cf. p. 1795.
Et søgsmål i medfør af traktatens artikel 185 forudsætter, at der er truffet en be­slutning, som fremkalder retsvirkninger, hvilket ikke er tilfældet med en forudgå­ende meddelelse om vedtagelsen af en beslutning, på grund af selve karakteren af en sådan meddelelse.
Recourse to Article 185 of the Treaty presupposes that a decision has been adopt­ed and that it has legal effect; by its very nature, a notification prior to the adoption of a decision cannot fulfil that condition.
Kendelse af 21. august 1980: sag 174/80 R, Reichardt/Kommissionen, Sml. 1980, s. 2665, 2667 f.
Order of 21 August 1980, Case 174/80 R, Reichardt ν Commbsion, [1980] ECR 2665, 2667.
Begæringen om foreløbige forholdsregler kan ikke tages til følge, hvis sagsøge­ren ikke har ført noget bevis for uopsætteligheden af den begærede forholdsregel.
An application for the adoption of an interim measure must be discussed where the applicant fails to adduce any evidence to indicate that the measure sought is re­quired as a matter of urgency.
Kendelse af 12. marts 1981: sag 37/81 R, Seton/Kommissionen, Sml. 1981, s. 813, jfr. s. 816 f.
Order of 12 March 1981, Case 37/81 R, Seton ν Commission, [1981] ECR 813, cf. p. 816.
Ifølge Domstolens faste praksis kan det kun komme på tale at træffe forholdsregler af den her omhandlede art, hvis de efter de påberåbte faktiske og retlige grunde umiddelbart forekommer berettigede.
It is clear from the consistent case-law of the Court that measures of this nature can­not be considered unless the factual and legal grounds relied on to obtain them es­tablish a primafacie case for granting them.
De skal endvidere være uopsættelige i den forstand, at de nødvendigvis må træffes og have virkning allerede inden der træffes afgørelse om realiteten, for at den part, som begærer forholdsreglerne, ikke skal på­føres en alvorlig og uoprettelig skade; endelig skal de være foreløbige i den for­stand, at de ikke foregriber afgørelsen af realiteten.«
In addition there must be urgency in the sense that it is necessary for the measures to be issued and to take effect before the decision of the Court on the substance of the case in order to avoid serious and irre­versible damage to the party seeking them; finally they must be provisional in the sense that they do not prejudge the decision on the substance of the case."
20. »Uden at foregribe afgørelsen af hovedsagernes formalitet og realitet skal det be­mærkes, at de anfægtede retsakter, som sagen er forelagt, ikke kan anses for at være akter, som ikke engang fremtræder som lovlige, og hvis gennemførelse følgelig om­gående bør udsættes.
"Without prejudice to the admissibility or the merits of the actions in the main proceedings, the measures under challenge, having regard to the nature of the com­plaints made against them, do not appear to be measures lacking even an appear­ance of legality, and as such to require their operation to be suspended forthwith.
Det sagsøgende selskab har herefter skullet godtgøre, at de begærede [foreløbige] forholdsregler er nødvendige og uopsættelige for at undgå, at det lider alvorlig og uoprettelig skade.«
It was therefore for the applicant to demonstrate, with a view to the avoidance of serious and irreversible damage to itself, the necessity and urgency for the Court to grant the [interim] relief sought."
Kendelse af 7. juli 1981: foren, sager 60 og 190/81 R, IBM/Kommissionen, Sml. 1981, s. 1857, 1863.
Order of 7 July 1981, Joined Cases 60 and 190/81 R, IBM ν Commission, [1981] ECR 1857, 1863.
En virksomheds forpligtelse til at medvirke i gennemførelsen af en procedure i henholt til forordning nr. 17 — med henblik på at sikre sine rettigheder — kan hver­ken for så vidt angår virksomhedens retsstilling eller interesser i øvrigt påføre virk­somheden alvorlig og uoprettelig skade på en måde, som gør de begærede forholds­regler berettigede.
The obligation on an undertaking to participate with a view to the defence of its rights in proceedings initiated under Regulation No 17 is not such as to cause it, either as regards its legal position or as regards its interests, serious and irreversible damage such as might justify the adoption of interim measures intended to sus­pend those proceedings.
Kendelse af 7. juli 1981: foren, sager 60 og 190/81 R, IBM/Kommissionen, Sml. 1981, s. 1857, jfr. s. 1863 f.
Order of 7 July 1981, Joined Cases 60 and 190/81 R, IBM ν Commission, [1981] ECR 1857, cf. p. 1863.
Det følger af artikel 37, stk. 3, i statutten for Domstolen, hvorefter de påstande, der fremsættes i en begæring om intervention, kun kan gå ud på at understøtte en af parternes påstande, at den interesse, der påberåbes til støtte for begæringen, skal have relation til den af en af parterne i hovedsagen nedlagte påstand, og ikke til et anbrin­gende eller argument.
Article 37 (3) of the Statute of the Court of Justice of the EEC limits the conclu­sions contained in an application to intervene to support of the conclusions of one of the parties to the main action, so that the interest relied upon in support of that application must exist in relation not to the submissions or arguments but to the con­clusions put forward by one of the parties to the main action.
En begæring om intervention fra en intervenient, som uden at godtgøre en direkte og aktuel interesse i, at en af parterne i hovedsagen får medhold i sin påstand, alene påberåber sig interessen i, at Domstolen anerkender visse syns­punkter, som hævdes af en af disse parter, må afvises.
Consequently, the Court must dismiss an application to intervene which is submitted by a person who, without proving that he has a direct and present interest in the acceptance of the con­clusions of one of the parties to the main action, relies exclusively on his interest in the success of certain arguments put forward by one of those parties.
Kendelse af 12. april 1978: foren, sager 116, 124 og 143/77, Amylum/Rådet og Kom­missionen, Sml. 1978, s. 893, jfr. s. 894 f.
Order of 12 April 1978, Joined Cases 116, 124 and 143/77, Amylum ν Council and Commission, [1978] ECR 893, cf. p. 894.
3. »I medfør af artikel 37, stk. 2, i statutten for Domstolen har alle personer, 'der godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en for Domstolen indbragt retstvist', ret til at indtræde i sagen.
"According to the second paragraph of Article 37 of the Protocol on the Statute of the Court of Justice of the EEC, the right to intervene is open to any person 'estab­lishing an interest in the result of any case submitted to the Court'.
Om en sådan interesse består, skal vurderes ud fra sagsgenstanden, der i nærværende sag er et erstatningskrav for tab, som sagsøgerne hævder at have lidt som følge af, at Fællesskabet har fastsat en uhensigtsmæssig pris for hård hvede.
The existence of such an interest must be assessed in relation to the purpose of the action which, in the present case, is to obtain compensation for the loss which the ap­plicants claim to have suffered as a result of the Community's having fixed an inap­propriate price for durum wheat.
Fagforeningen som organisation for arbejdstagerne i den industrisektor, som de sag­søgende virksomheder falder ind under, har i denne egenskab ikke nogen særlig inter­esse i, at disse virksomheder eventuelt får tilkendt erstatning.
In its capacity as an organization representing workers employed in the industrial sec­tor in which the applicant undertakings are engaged, the applicant trade union has no specific interest in any payment of compensation to those undertakings.
Formålet med fagfor­eningens begæring om intervention er at støtte en påstand, som, hvis den tages til føl­ge, kan få gunstig virkning for de pågældende virksomheders økonomi og, som følge heraf, for beskæftigelsen på disse virksomheder.
The pur­pose of the union's application to intervene is to support judicial proceedings which, if successful, could have a favourable impact on the economic well­being of the un­dertakings in question and, consequently, on the number of persons they employ.
En sådan indirekte og fjern interesse findes ikke at være tilstrækkelig konkret til at berettige en intervention i sagen.«
Such an interest, which is indirect and remote in its nature, is not sufficiently clearly defined to justify intervention in the proceedings."
Kendelse af 8. april 1981 : foren, sager 197­200, 243, 245 og 247/80, Ludwigshafener Walzmühle/Rádet og Kommissionen, Sml. 1981, s. 1041, 1043.
Order of 8 April 1981, Joined Cases 197 to 200, 243, 245 and 247/80, Ludwigshafener Walzmühle ν Council and Commission, [1981] ECR 1041, 1043.