natgillin/translations-raw huggingface dataset:
»1) Artikel 15, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 1765/92 af 30. juni 1992 om indførelse af en støtteordning for producenter af visse markafgrøder er ikke til hinder for, at en medlemsstat i henhold til nationale regler, uden supplerende omkostninger, foretager modregning i godtgørelser, som en landbruger har ret til i henhold til forordningen, med skattegæld, som landbrugeren skylder medlemsstaten.
In that regard, the capacity in which the Member State grants aid under Council Regulation (EEC) No 1765/92 of 30 June 1992 establishing a support system for producers of certain arable crops, the fact that the rules of mat Member State on setoff require, for setoff to be available, reciprocity of debts as between debtor and creditor, the practice generally followed by the Member State regarding setoff and the legal basis of the debt to the State involved in the setoff are of no importance, provided that the national authorities ensure that the effectiveness of Community law is not in any way undermined and that economic operators enjoy equal treatment It is for the national court to determine whether that is the case.
En medlemsstats modregning i henhold til nationale regler i godtgørelser i henhold til forordning nr. 1765/92 med skattegæld til medlemsstaten, udelukker ikke udøvelsen af rettigheder i henhold til forordningen og hindrer ikke den herved indførte ordning i at fungere.
On a proper construction of Article 15(3) of Regulation No 1765/92, Member States are not precluded from requiring a national intervention agency to effect setoff with debts payable to the State in the case of a beneficiary of compensatory payments.
Besvarelsen under punkt 3) berøres ikke af den omstændighed, at støttebeløbet udlægges forskudsvis af medlemsstaten, som kun har krav på at opnå refusion af den udbetalte støtte, såfremt fællesskabsrettens regler om udbetaling er opfyldt og som selv må afholde de udgifter, der er forbundet med administrationen af den ved forordning nr. 1765/92 indførte ordning.
On a proper construction of Article 10(1) of Regulation No 1765/92, payment of the compensatory payments to which it refers may be deferred until it has been verified whether the State has any claim against the beneficiary thereof for which setoff may be available, provided that the payment is made no Utter than 31 December in the year in question'
Besvarelsen under punkt 3) berøres ikke af eksistensen af nationale regler, hvorefter det er en betingelse for foretagelse af modregning, at der er gensidighed imellem debitor i henhold til hovedkravet og kreditor i henhold til modkravet
(2) Community law does not preclude a Member State from setting off, pursuant to national rules, an amount due to the beneficiary of aid under a Community measure against outstanding debts to a Member State, provided that those national rules do not render impossible the enjoyment of the Community-law right in question or hinder the functioning of the system established by the Community measure, and are not applied in a discriminatory fashion;
Besvarelsen under punkt 3) berøres ikke af, hvilket retsgrundlag der er for det statslige tilgodehavende, der modregnes med, og navnlig heller ikke af den omstændighed, at en del af det beløb, der modregnes med, udgør en del af Fællesskabets egne indtægter.
(4) The answer given at point (3) is not affected by the fact that the amount of aid is paid in advance by the Member State, which has only a claim to be reimbursed for the aid paid out, provided that the rules of Community law on payment are satisfied, and which must itself defray the expenditure involved in the administration of the system established by Regulation No 1765/92;
Det tilkommer den nationale ret at fastslå, om nationale tilskud, som i praksis underkastes modregning på op til 20% af det omhandlede beløb, kan sammenlignes med godtgørelser i henhold til forordning nr. 1765/92 med henblik på at fastslå, om de nationale regler om modregning anvendes på en måde, der indebærer forskelsbehandling.
(7) It is for the national court to determine whether national subventions, which are subjected, in practice, to setoff in an amount not exceeding 20% of the sum involved, are comparable to compensatory payments under Regulation No 1765/92, for the purpose of establishing whether the national rules on setoff are applied in a discriminatory fashion.
Det tilkommer ligeledes den nationale ret i samme øjemed at fastslå, om godtgørelser i henhold til forordningen kan sammenlignes med visse andre former for udbetaling, med hensyn til hvilke modregning er begrænset ud fra sociale hensyn.
It is, equally, for the national court to determine, for the same purpose, whether compensatory payments under that Regulation are comparable to certain other types of payment in respect of which setoff is restricted on social grounds;
Det er i strid med EF-retten, at udbetaling af godtgørelser i henhold til forordning nr. 1765/92 udsættes for at muliggøre en undersøgelse af, om staten har tilgodehavender hos støttemodtageren, som den ønsker at modregne.«
(8) It is contrary to Community law for the disbursement of compensatory payments under Regulation No 1765/92 to be delayed in order to permit an investigation of whether the State has outstanding claims against the beneficiary in respect of which it wishes to effect a set-off.
Sag C-3/96 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Kongeriget Nederlandene Miljø- og forbrugerbeskyttelse
Case C-3/96 Commission of the European Communities ν Kingdom of the Netherlands Environment and consumers
»Beskyttelse af vilde fugle — særligt beskyttede områder* (Domstolens plenum) direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 (herefter »direktivet«) og EF-traktatens artikel 5 og 189, idet det ikke i tilstrækkeligt omfang har udlagt særligt beskyttede områder som omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 1.
By application lodged at the Court Registry on 5 January 1996 the Commission of the European Communities brought an action for a declaration that, by failing sufficiently to designate special protection areas within the meaning of Article 4(1) of Council Directive 79/409/EEC of 2 April 1979 (hereinafter 'the Directive'), the Kingdom of the Netherlands had failed to fulfil its obligations under that directive and Articles 5 and 189 of the EC Treaty.
Ved stævning indgivet til Domstolens Justitskontor den 5. januar 1996 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til Rådets
Admissibility that the Commission raised for the first time the complaint concerning the insufficient total area and quality of the areas classified as special protection areas ('SPAs'), as well as the specific complaints concerning the failure to classify the Friesian IJsselmeer coast and the Hooge Platen on the Western Scheldt, so preventing the defendant State from reacting at the prelitigation stage.
Det bemærkes for det første, at direktivets artikel 4, stk. 1, i modsætning til, hvad Kongeriget Nederlandene gør gældende, pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til som SBO at udlægge områder, som med hensyn til antal og udstrækning er bedst egnede til beskyttelse af de i bilag I nævnte arter, og at denne forpligtelse ikke kan opfyldes ved vedtagelse af andre særlige beskyttelsesforanstaltninger.
specifically that freshwater lakes and marshes and moorland have been classified as SPAs only to a limited extent, it must be stated that while, in order to comply with Article 4(1), Member States must classify as SPAs sufficient territories, in terms of quantity and quality, to ensure conservation of the species listed in Annex I, it does not follow that a complaint that a Member State has not classified sufficient SPAs from the point of view of that provision necessarily covers the qualitative aspect of the obligation in question.
Efter Domstolens fortolkning af denne bestemmelse skal en medlemsstat nemlig, når de omhandlede arter er til stede på dens område, for dem bla. fastlægge SBO.
Moreover, while the Member States have a certain margin of discretion in the choice of SPAs, the classification of those areas is nevertheless subject to certain ornithological criteria determined by the Directive.
Den nederlandske regering har gjort gældende, at Kommissionen for første gang i stævningen fremførte klagepunktet om, at de som særligt beskyttede områder (herefter »SBO«) udlagte områder havde et utilstrækkeligt samlet areal og en utilstrækkelig kvalitet, samt de særlige klagepunkter om undladelsen af at udlægge den frisiske kyst ved Ijsselmeer og Hooge Platen vest for Schelde, således at den sagsøgte stat blev hindret i at svare under den administrative procedure.
It appears that in the course of the prelitigation stage the Commission based its complaint against the Kingdom of the Netherlands on the alleged insufficient number and size of the territories classified as SPAs by that State, in other words a quantitative insufficiency.
På samme måde forholder det sig med klagepunktet om, at ferskvandssøerne og -marskerne samt hedeområderne kun i meget begrænset omfang er blevet udlagt som SBO.
By contrast, the alleged qualitative insufficiency of the SPAs classified by that State was raised for the first time in the present case when the contentious procedure was initiated.
Disse klagepunkter bør derfor afvises.
The action must therefore inadmissible in this respect.
I øvrigt opstår der, som generaladvokaten har anført, såfremt medlemsstaterne kan undlade at opfylde forpligtelsen til at udlægge SBO, når de finder, at andre særlige beskyttelsesforanstaltninger i tilstrækkeligt omfang kan sikre, at de i bilag I nævnte arter kan overleve og yngle, en fare for, at målsætningen om oprettelse af et samlet hele af SBO som omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 3, ikke kan realiseres.
It follows that the Member States' margin of discretion in choosing the most suitable territories for classification as SPAs does not concern the appropriateness of classifying as SPAs the territories which appear the most suitable according to ornithological criteria, but only the application of those criteria for identifying the most suitable territories for conservation of the species listed in Annex I to the Directive.
I øvrigt må det fastslås, at selv om medlemsstaterne har et vist skøn ved valget af SBO, skal fastlæggelsen af disse områder ske på grundlag af en række ornitologiske kriterier, der er fastlagt i direktivet.
It must first be observed that, contrary to the contention of the Kingdom of the Netherlands, Article 4(1) of the Directive requires Member States to classify as SPAs the most suitable territories in number and size for the conservation of the species mentioned in Annex I, an obligation which it is not possible to avoid by adopting other special conservation methods.
Heraf følger, at det skøn, som medlemsstaterne har ved valget af de områder, der er bedst egnede til at blive udlagt som SBO, ikke vedrører hensigtsmæssigheden af som SBO at udlægge de områder, der efter ornitologiske kriterier findes bedst egnede, men alene anvendelsen af disse kriterier i forbindelse med afgørelsen af, hvilke områder, der er de bedst egnede, når det gælder beskyttelsen af de i bilag I til direktivet nævnte arter.
Thus where it appears that a Member State has classified as SPAs sites the number and total area of which are manifestly less than the number and total area of the sites considered to be the most suitable for conservation of the species in question, it will be possible to find that that Member State has failed to fulfil its obligation under Article 4(1) of the Directive.
Derimod er det synspunkt, at de af denne stat som SBO udlagte områder ikke havde den fornødne kvalitet i det foreliggende tilfælde for første gang blevet fremført ved anlæggelsen af retssagen.
It follows from that provision, as interpreted by the Court, that if such species occur on the territory of a Member State, it is obliged to define inter alia SPAs for them.
Medlemsstaterne skal følgelig som SBO udlægge alle de områder, der efter ornitologiske kriterier findes bedst egnede for beskyttelsen af de omhandlede arter.
Consequently, the Netherlands Government's argument that the Commission must establish, territory by territory, specific infringements of that provision cannot be accepted.
Forbundsrepublikken Tyskland afholder sine egne omkostninger.*
Orders the Federal Republic of Germany to bear its own costs.'
Generaladvokat N. Fenneliv fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum') den 9. oktober 1997.
Advocate General N. Fennellv delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 9 October 1997.
Han forslog Domstolen følgende afgørelse:
He recommended to the Court that it:
»1) Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til EF-traktaten, idet det ikke i tilstrækkeligt omfang har udlagt særligt beskyttede områder i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle.
(1) Declare that, by failing to classify a sufficient number and area of special protection areas in accordance with Article 4(1) of Council Directive 79/409/EEC of 2 April 1979 on the conservation of wild birds, the Kingdom of the Netherlands has failed to comply with its obligations under the EC Treaty,
Kongeriget Nederlandene betaler sagens omkostninger.«
(2) Order the Kingdom of the Netherlands to pay the costs.
»BruxeUes-konventionen — fortolkning af artikel 21 — sag der verserer for en anden ret — begrebet 'de samme parter3— et forsikringssebkab og den forsikrede*
1990 against Mr Walbrecq and Mr Velghe before the Arrondissementsrechtbank (District Court), Rotterdam.
(Femte Afdeling) tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen var befragtet af et andet selskab.
On 11 March 1992 the Tribunal de Commerce, Paris, rejected the plea of lis alibi pendens.
Spørgsmålet er blevet rejst under en sag anlagt af det franske selskab Drouot assurances (herefter »Drouot«) mod de sydafrikanske selskaber Consolidated metallurgical industries (CMI industrial sites, herefter »CMI«) og Protea assurance (herefter »Protea«) og mod Groupement d'intérêt économique (GIE) Réunion européenne (herefter »GIE Réunion«) angående udgifterne til hævning af skibet »Sequana«, som sank den 4. august 1989 i Nederlandenes indre farvande.
'CMI') and Protea Assurance (hereinafter Trotea'), companies incorporated under South African law, and Groupement d'Intérêt Économique (GIE) Réunion Européenne (hereinafter 'GIE Réunion1), on the subject of the cost of refloating a barge known as the 'Sequana' which foundered in the inland waters of the Netherlands on 4 August 1989.
CMI og Protea fremsatte imidlertid for den franske ret en indsigelse om litispendens under henvisning til en sag, de den 31. august 1990 havde anlagt mod Walbrecq og Velghe ved Arrondissementsrechtbank, Rotterdam.
CMI, Protea and GIE Réunion then appealed to the Cour d'Appel (Court of Appeal), Paris.
Den 11. marts 1992 forkastede Tribunal de commerce de Paris indsigelsen om litispendens.
In a judgment of 29 April 1994, the Cour d'Appel, Paris upheld the plea of lis alibi pendens.
CMI, Protea og GIE Réunion indbragte herefter sagen for Cour d'appel de Paris.
Drouot then appealed to the Cour de Cassation.
»Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.
'Where proceedings involving the same cause of action and between the same parties are brought in the courts of different Contracting States, any court other than the court first seised shall of its own motion decline jurisdiction in favour of that court.
Ved en dom af 29. april 1994 tog Cour d'appel de Paris indsigelsen om litispendens til følge.
A court which would be required to decline jurisdiction may stay its proceedings if the jurisdiction of the other court is contested.'
Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, såfremt den anden rets kompetence bestrides.«
According to consistent case-law, the terms used in Article 21 of the Convention in order to determine whether a situation of lis pendens arises must be regarded as independent.
Da Cour de cassation fandt, at kassationsbegæringen rejste spørgsmål om fortolkningen af konventionens artikel 21, besluttede den at udsætte sagen og stille Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
However, at the hearing the Court was informed that, according to CMI and Protea, following the death of Mr Walbrecq in 1981, Mr Velghe had become the owner of the Sequana and that, at the material time, the vessel was chartered by another company.
På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen tilhørte Sequana en person ved navn Walbrecq og var befragtet af Velghe.
Those rules are therefore designed to preclude, in so far as is possible, the possibility of a situation arising such as that referred to in Article 27(3), that is to say the non-recognition of a judgment on account of its irreconcilability with a judgment given in a dispute between the same parties in the State in which recognition is sought.
Efter fast retspraksis skal de begreber, der anvendes i konventionens artikel 21 med henblik på at afgøre, om der foreligger litispendens, betragtes som selvstændige begreber.
In that same judgment, the Court held that, in the light of the wording of Article 21 of the Convention and the objective set out above, that article must be understood as requiring, as a condition of the obligation of the second court seised to decline jurisdiction, that the parties to the two actions be identical.
Imidlertid er det for Domstolen under retsmødet blevet oplyst, at Velghe ifølge CMI og Protea var blevet ejer af Sequana, efter at Walbrecq var afgået ved døden i 1981, og at skibet på
However, in the French court, CMI and Protea raised an objection of lis alibi pendens on the basis of an action they had brought on 31 August
henblik på anvendelsen af konventionens artikel 21.
Drouot takes the view that it cannot be held liable for the fault of its insured and thus has no interest in the Netherlands action.
Derimod kan anvendelsen af konventionens artikel 21 ikke have til følge, at forsikreren og den forsikrede i tilfælde, hvor de har forskellige interesser, afskæres fra muligheden for ved retten at varetage deres respektive interesser i forhold til de andre berørte parter.
It appears, moreover, that, in the French action, Drouot has been acting not in its capacity as the representative of its insured but in its capacity as a direct participant in the refloating of the Sequana.
I Tatry-dommen af 6. december 1994 understregede Domstolen desuden, at konventionens artikel 21, sammen med artikel 22 om indbyrdes sammenhængende krav, findes i konventionens afsnit Π, afdeling 8, som af hensyn til en ordnet retspleje inden for Fællesskabet har til formål at undgå, at der verserer parallelle sager for retterne i forskellige kontraherende stater, og at der eventuelt træffes uforenelige afgørelser.
It is certainly true that, as regards the subjectmatter of two disputes, there may be such a degree of identity between the interests of an insurer and those of its insured that a judgment delivered against one of them would have the force of res judicata as against the other. That would be the case, inter alia, where an insurer, by virtue of its right of subrogation, brings or defends an action in the name of its insured without the latter being in a position to influence the proceedings.
Disse bestemmelser har således til formål så vidt muligt at forhindre en situation som den, der er omhandlet i artikel 27, nr. 3, nemlig at en afgørelse ikke kan anerkendes, fordi den er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til.
In such a situation, insurer and insured must be considered to be one and the same party for the purposes of the application of Article 21 of the Convention.
I den foreliggende sag har CMI og Protea under retsmødet gjort opmærksom på, at de under sagen i Nederlandene ønskede, at det blev fastslået, at Velghe bar det fulde ansvar for Sequana's forlis. Drouot som kun var forsikrer af skibet, har imidlertid gjort gældende, at det ikke kan være ansvarligt for culpøs adfærd fra de forsikredes side.
Thus, in this case, it does not appear that the interests of the insurer of the hull of the vessel can be considered to be identical to and indissociable from those of its insured, the owner and the charterer of that vessel.
Drouot har derfor ingen interesse i sagen i Nederlandene.
However, it is for the national court to ascertain whether this is in fact the case.
Det er endvidere oplyst, at Drouot under sagen i Frankrig ikke har handlet som repræsentant for de forsikrede, men som direkte deltager i hævningen af Sequana.
On the other hand, application of Article 21 cannot have the effect of precluding the insurer and its insured, where their interests diverge, from asserting their respective interests before the courts as against the other parties concerned.
Domstolen fastslog i Tatry-dommen, at under hensyn til ordlyden af konventionens artikel 21 og til artiklens formål, som anført i det foregående, skal den fortolkes således, at den som betingelse for, at den ret, ved hvilken der senest er anlagt sag, har pligt til at erklære sig inkompetent, kræver, at parterne i de to sager er identiske.
In those circumstances, the existence or otherwise of a national procedural rule such as that mentioned in the question referred for a preliminary ruling is of no relevance to the solution of the dispute.
I den foreliggende sag synes de interesser, forsikreren af skibet har, og de interesser, de forsikrede — ejeren og befragteren af det samme skib — har, derfor ikke at kunne betragtes som sammenfaldende og uadskilleligt forbundne.
In the present case, CMI and Protea made clear at the hearing that, in the Netherlands action, they seek to have Mr Velghe declared exclusively liable for the foundering of the Sequana.
Det tilkommer imidlertid den nationale ret at efterprøve, om dette faktisk er tilfældet.
As the insurer merely of the hull of the vessel, however,
Under disse omstændigheder har det ingen betydning for sagens afgørelse, om der eventuelt findes en national processuel regel som den, der er nævnt i det præjudicielle spørgsmål.
Advocate General N. Fennellv delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 15 January 1998.
»Artikel 21 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerage sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, biands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse og ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den HellenskeRepubliks tiltrædelsefinderikke anvendelse i et tufælde, hvor der for e U g g er to krav om bidrag til et groshavari, hvoraf det ene fremsættes af forsikreren af et skib, der er sunket, overfor ejeren af den ladning, der var om bord, da forliset fandt sted, og dennes forsikringsselskab, og det andet fremsættes af de to sidstnævnte overfor ejeren afskibet og dets befragter, medmindre det godtgøres, at de interesser med hensyn til de to sagers genstand,
No lis alibi pendens for the purposes of Article 21 of the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters, as amended by the Convention of 9 October 1978 on the Accession of the Kingdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great