natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Om dette var tilfældet afhang af kravets art. Da sagen angik betaling af en købesum, vedrørte den ikke rettigheder over fast ejendom, og sagsøgte kunne derfor sagsøges ved retten på det sted, hvor han havde bopæl.
The question whether that was the case was to be determined according to the nature of the claim. Since the claim was for payment of the purchase price it concerned rights in movable property and therefore the defend­ant had properly been sued in the court at his place of residence.
I en dom af 13. september 1979, i sagen NV Wulaco mod Schütter, udtalte Hofvan be­roep, Bruxelles, at en sag om betaling af en godtgørelse for forgæves bestræbelser for at afslutte en aftale om salg af en fast ejendom, ikke vedrørte rettigheder over fast ejendom i konventionens artikel 16, nr. l's forstand.
In a judgment of 13 September 1979 (NV Wulaco v Schlitter) the Hofvan Beroep, Brus­sels, held that an action for damages in respect of an abortive attempt to conclude a con­tract for the purchase of immovable property did not concern rights in rem in immov­able property within the meaning of Article 16(1) of the Convention.
Sagen vedrørte krav hidrørende fra et kom­missionsforhold, men da der ikke var kommet nogen aftale i stand om salg, var der ikke opstået rettigheder og forpligtelser på grundlag heraf.
The subject-matter of the action was a claim arising out of a request to the defendant to arrange for the con­clusion of a contract : since the contract did not come into existence no rights or obliga­tions arose under it.
Anvendelsesområde — ikke­omfattede retsområder —formueforholdet mellem ægte­fæller — særligt sameje mellem tidligere ægtefæller om en fast ejendom
Scope — Excluded matlers — Rights in property arising out of a matrimonial tionship — Co-ownership of immovable property by former spouses
Kompetence — enekompetence — krav vedrørende rettigheder over fast ejendom (ar­tikel 16, nr. 1) — auktion over fast ejendom
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Proceedings concerning rights in rem in im­movable properly 'Article 16' In — Sale by auction of immovable property
Parterne havde under deres ægteskab i fællesskab erhvervet en fast ejendom i Frankrig.
During their marriage the parties had acquired immovable property together in France.
Efter at ægteskabet var blevet opløst ved dom til skilsmisse afsagt af en nederlandsk ret, opstod der strid om, hvorvidt den faste ejendom skulle sælges ved auktion.
After their divorce a dispute arose as to whether that property should be sold by auction.
Den af par­terne indgåede ægtepagt udelukkede ethvert formuefællesskab, således at den faste ejen­dom tilhørte ægefællerne i sameje med halvdelen hver.
Since the parties' marriage contract excluded joint ownership, each party held a half in­terest in the property in common.
Begge boede i Nederlandene.
Both parties were resident in the Netherlands.
Udsendelse 3/december
Iwue 3 December 1985
(fortsat I)
(continued
Appelinstansen, Gerechtshof, var ligeledes af den opfattelse, at der var tale om en bor­gerlig sag i konventionens artikel 1, stk. l's forstand, da sagen ikke stod i forbindelse med parternes ægteskab og reglerne om formueforholdet mellem ægtefæller, men kun med deres fælles køb af den faste ejendom. Artikel 1, stk. 2, nr. 1, udelukkede derfor ikke, at konventionen kunne anvendes.
It took the view that the dispute between the parties did not concern their rights in rem in the property concerned, so that X could not successfully argue that the court had no jurisdiction under subparagraph ( 1 ) of the second paragraph of Article 1 (exclusion of proceedings concerning rights in property arising out of a matrimonial relationship) and Article 16(1) of the Convention.
Kernen i sagen var ifølge Gerechtshof spørgsmå­let, hvorvidt den faste ejendom skulle bortauktioneres i overensstemmelse med den ene samejers ønske, men imod den andens vilje. I henhold til artikel 16, nr. 1, var de franske domstole derfor som domstole i den stat, hvor den faste ejendom var beliggende, ene­kompetente til at træffe afgørelse i den foreliggende retssag.
The key issue was whether the property should be sold by auction, in accordance with the wishes of one of the owners but contrary to the wishes of the other.
Da retten i første instans således savnede kompetence, blev dens afgørelse ophævet.
The decision of the lower court was therefore quashed for want of jurisdiction.
Kompetence — enekompetence — sager om rettigheder over fast ejendom (artikel 16, nr. 1) — sag i anledning af en aftale om køb af en fast ejendom
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Proceedings concerning rights in rem in immovable property (Art. 16(1)) — Action on a contract for the sale of immovable property
Partnerne havde indgået en aftale om køb af en fast ejendom, der var beliggende i Frankrig.
The parties had entered into a contract for the sale of immovable property situated in France.
Parterne havde henholdsvis hjemsted og bopæl i Nederlandene.
Both parties were domiciled in the Netherlands.
Sagsøgeren nedlagde påstand om, at aftalen erklæredes ugyldig, subsidiært, at den ophævedes mod, at sagsøgte som sælger tilpligtedes at betale 190000 HFL.
The plaintiff brought proceed­ings claiming that the contract should be declared void or, in the alternative, that it should be cancelled and the defendant, as vendor, should be ordered to pay the sum of HFL 190000.
Sagsøgte nedlagde først og fremmest påstand om, at retten erklærede sig inkompetent, og om frifindelse.
The defendant submitted that the court should decline jurisdiction and raised a defence to the plaintiffs action.
Sagsøgte fremsatte en modfordring, idet han påstod sagsøgeren tilpligtet at opfylde aftalen om købet under trussel om en tvangsbøde, samt til at betale en konventionalbod og til at er­statte eventuelle yderligere tab; subsidiært påstod han aftalen om købet ophævet.
By way of counterclaim he sought an order for the performance of the contract, subject to financial penalties, for the payment of a con­tractual penalty and for damages in respect of other loss: in the alternative, he asked for the cancellation of the contract.
Retten var af den opfattelse, at der lå en aftale om køb af en i Frankrig beliggende fast ejendom til grund for både hovedkravet og modkravet. Efter nederlandsk international privatret skulle fransk lovgivning anvendes på dette retsforhold som lovgivningen i det land, som aftalen udviste den tætteste tilknytning til.
In the court's view, both the claim and the counterclaim were based on a contract for the sale of immovable property in France.
Ifølge denne lovgivning (arti­kel 1583 i Code civil) går ejendomsretten over til køberen ved afslutningen af aftalen om købet.
Under that law (Article 1583 of the Civil Code) property passed to the purchaser on the conclusion of the contract.
I betragtning af denne sagsgenstand erklærede retten sig inkompetent.
Since in this case the purchaser sought a declaration that the contract was void, and in the alternative its can-
Udsendelse 3/december 1985
3 December 198
Kompetence — enekompetence — sager om leje eller forpagtning af fast ejendom — udlej­ning af et feriehus for et kortere tidsrum — artikel 16, nr. 1, fandt ikke anvendelse
Jurisdiction — Exclusive Jurisdiction — Proceedings relating to tenancies in immovable properly — Short-term lease of a holiday home — Article 16(11 held inapplicable
Sagsøgte, som havde bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland, havde lejet et feriehus i Nederlandene.
The defendant, domiciled in the Federal Republic of Germany, was the lessee of a holiday-home in the Netherlands.
Han fremlejede dette feriehus til sagsøgeren i tiden fra den 28. april til 28. maj 1983 til en leje af 1200 DM.
He sub-let the house for the period from 28 April to 28 May 1983 to the plaintiff fora rent of DM 1 200.
Sagsøgeren gjorde krav på forholdsmæssigt afslag i lejen og erstatning på grund af mangler ved det lejede.
The plaintiff brought an action for a reduction in the amount of rent and for damages on the ground that the house did not answer to its description.
Amtsgericht afviste sagen med den begrundelse, at de nederlandske retter var enekompetente i medfør af konventio­nens artikel 16, nr. 1.
The Amstgericht dismissed the claim on the ground that under Article 16 ( 1 ) of the Convention the Netherlands courts had exclusive jurisdiction.
Sagsøgeren appellerede afgørelsen og fik medhold.
The plaintiffs appeal was successful.
Efter appelrettens, Landgericht's, opfattelse udelukker konventionens artikel 16, nr. 1, ikke, at sagsøgtes hjemting kan anvendes.
In the Landgerichts view, the general jurisdiction of the courts for the domicile of the defendant was not excluded by Article 16(1) of the Convention.
Parterne i den konkrete sag havde ganske vist indgået en aftale om leje i denne bestemmelses forstand.
In this case the parties had indeed entered into a lease covered by that provision.
Leje af et feriehus mellem pri­vatpersoner er hverken en aftale om køb af en selskabsrejse eller værksleje i Bürgerli­ches Gesetzbuch's forstand.
A contract between private individuals for the lease of a holiday home did not constitute a contract for travel or a contract for services under the German Civil Code.
Endvidere er sager, dér kun drejer sig om betaling af leje, i princippet omfattet af konventionens artikel 16, nr. 1, men denne bestemmelse gælder ikke for udlejning af feriehuse i kortere perioder.
Furthermore, in principle even "simple" rent actions were covered by Article 16(1) of the Convention. That provision did not however apply to short-term leases of holiday houses.
Denne begrænsning følger ganske vist ikke af ordlyden, men af sammenhængen og den åbenbare mening med bestemmelsen.
That restriction resulted not from the wording of the provision but from its context and discernible intention.
Når sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning ifølge bestem­melsen udelukkende henvises til retterne i den stat, hvor den faste ejendom er beliggen­de, følger dette af hensynet til »parallellitet« mellem kompetencereglerne og den mate­rielle ret. Ved aftaler som de foreliggende kommer parallellitetshensynet imidlertid ikke på tale, da det ifølge parternes hypotetiske vilje var tysk lovgivning, der skulle anvendes på aftalen.
Ac­tions which had as their object rights in rem in, or tenancies of, immovable property were assigned to the exclusive jurisdiction of the courts of the State in which the proper­ty was situated as a result of an assumption that such disputes would be governed by the lex situs.
En aftale om leje af et feriehus som den her foreliggende faldt derfor uden for formålet med artikel 16, nr. 1.
The object of Article 16(1) could not therefore be achieved in the case of a contract of this nature for the lease of a holiday house.
Retten henviste til, at Domstolen i dom af 14. december 1977 (sag 73/77, jfr. ovenfor under 1­16.1 — A 1) har statueret, at artikel 16, nr. 1 netop i betragtning af kompetence­reglernes præceptive karakter ikke må fortolkes videre, end hensynet til en god retspleje kræver.
In its judgment of 14 December 1977 (Case 73/77, supra, I-16.1 — A 1), the Court of Jus­tice of the European Communities held that, having regard to its mandatory nature, Arti­cle 16 (I ) should not be given an interpretation wider than was required in the interests of the proper administration of justice.
Den anførte, at hensynet til en god retspleje ikke kræver at kortvarige lejemål vedrørende feriehuse bringes ind under den nævnte bestemmelse.
The interests of the proper administration of jus­tice did not require that short-term leases of holiday houses should be subject to that
(fortsat 1)
'continued 11 provision.
Retten anså det i øvrigt ikke for påkrævet at indhente en præjudiciel afgørelse fra Dom­stolen om fortolkningen af begrebet »leje« i artikel 16, nr. 1, i medfør af protokollen af 3. juni 1971, da dens afgørelse var i overensstemmelse med de af Domstolen opstillede principper.
The court held that it was not necessary to refer the matter to the Court of Justice under the Protocol of 3 June 1971 for a preliminary ruling on the interpretation of the word "tenancy" in Article 16(1), since its judgment was in accordance with the principles laid down bv the Court of Justice.
Sådanne aftaler, som indgås af arrangøren i eget navn, og som vedrører fremskaffelse og overla­delse af ferieboligen samt hermed forbundne ydelser, måtte anses som værksleje i Bür­gerliches Gesetzbuch's forstand.
Such contracts, concluded by the agent in his own name and covering the provision and rental of the holiday house and related servi­ces, were to be regarded as contracts for services jWerkverträgef within the meaning of the German Civil Code.
Konventionens artikel 16, nr. 1, fandt ikke anvendelse, da de overvejelser, der lå bag denne regel, ikke gjaldt med hensyn til en feriebolig, af hvilken formidlingen var sket i Forbundsrepublikken.
Article 16(1) of the Convention was not applicable, since the considerations on which its application was based were not pertinent with regard to a holiday house for which arrangements were made in Germany.
Retten lod udtrykkeligt stå åbent, om reglen skal gælde i de tilfælde, hvor en tysk rejsende i en anden medlemsstat indgår en aftale om leje direkte med ejeren af feriehuset, eller hvor tyske statsborgere i For­bundsrepublikken indgår en aftale om leje af et feriehus, der ligger i en anden medlems­stat.
The court expressly leftY open the question whether that provision might apply in cases where a German ho­liday­maker concluded a rental agreement directly with the owner of a holiday house in another Member State or where German nationals concluded a rental agreement in Ger­many for a holiday house situated in another Member State.
Udsendelse 3/december
(uiif < December 1985 Page 163
I medfør af konventionens artikel 16, nr. 1, var de italienske domstole tværtimod ene­kompetente; den i aftalen indeholdte værnetingsaftale var ugyldig i henhold til konven­tionens artikel 17.
Under Article 16(1) of the Convention the Italian courts had exclusive jurisdiction; the agreement on jurisdiction contained in the contract was ineffective, pursuant to Article 17 of the Con­vention.
Parterne havde indgået en aftale om leje og ikke en aftale om værks­leje med det formål at skaffe en feriebolig.
The parties had concluded a rental agreement and not an agreement for the provision of holiday accommodation.
Til forskel fra de tilfælde, hvor et rejsebureau formidler feriehuse efter en brochure, var sagsøgte selv ejer af den udlejede feriebolig.
In contrast to cases in which travel agencies ar­ranged for holiday houses on the basis of prospectuses, here the defendant himself was the owner of the rented bungalow.
Det var ikke nødvendigt at afgøre, om der ville gælde noget andet, hvis sagsøgte var ejer af mange boliger af denne art og udlejede dem erhvervsmæssigt, fordi det heller ikke blev gjort gældende af sagsøgerne, at disse forudsætninger var til stede.
There was no reason to decide whether the answer would have been different if the defendant had been the owner of a number of such houses and made a business of renting them, since the plaintiffs did not assert that to be the case.
Det kunne i øv­rigt også gøres gældende i appelinstansen, at de tyske domstole savnede international kompetence.
Furthermore, the argument regarding the lack of jurisdiction of the German courts could be raised for the first time on appeal.
Det havde ifølge konventionens artikel 18 heller ingen betydning, at sag­søgte havde givet møde for Landgericht uden at fremsætte indsigelse med hensyn til ret­tens kompetence.
Under Article 18 of the Convention the fact that the defendant had entered an appearance before the Landgericht without raising any objection was irrelevant.
Retten fandt i øvrigt ingen anledning til at indhente en afgørelse fra Bundesverfassungs­gericht i medfør af den tyske grundlovs artikel 100, fordi der ikke var tvivl om, at kon­ventionens artikel 16 var i overensstemmelse med forfatningen, også selv om bestemmel­sen i enkelte tilfælde kunne vanskeliggøre retsforfølgning.
The court saw no reason to obtain a decision from the Bundesverfassungsgericht under Article 100 of the Grundgesetz [German Constitution], since there was no suggestion that Article 16 of the Convention was unconstitutional, even if legal proceedings might be made more difficult in particular cases.
Forbundsrepublikkens inte­grering i Det europæiske Fællesskab nødvendiggør indrømmelser til fordel for andre kontraherende stater.
The Federal Republic's membership of the Eu­ropean Community made concessions to other Contracting States necessary.
Kon­ventionen indeholder ingen undtagelser for lejeforhold af denne karakter som dem, der f.eks. er fastsat i tysk ret.
The contract between the parties was a simple rental agreement, so that under Article 16(1) of the Convention the Italian courts had ex-
Udsendelse 3/december
December 1985
Enekompetencen for retterne i den stat, hvor den fast ejendom er beliggende, i henhold til konventionens artikel 16, nr. 1, omfatter alle sager vedrørende hen­holdsvis udlejerens og lejerens forpligtelser ifølge lejeaftalen og især dem, der vedrører gyldigheden eller fortolkningen af aftalerne, deres varighed, udlejerens indsættelse i besiddelsen af den faste ejendom, reparation af skader forvoldt af lejeren eller inddrivelse af lejen og af ekstraudgifter, der skal betales af lejeren, såsom udgifter til vand, gas og elektricitet.
Disputes concerning the respective obligations of the landlord or the tenant under a tenancy agreement, and in particular those concerning the existence or interpretation thereof, its duration, delivery up of possession of the immovable property to the landlord, repair of damage caused by the tenant, or recovery of rent and other supplementary charges payable by the tenant, such as water, gas and electricity charges, are within the exclusive jurisdiction, as stipulated in Arti­cle 16 (1) of the Convention, of the courts of the State in which the property is situ­ated.
Derimod er sager, som kun indirekte står i forbindelse med brugen af den lejede ejendom, som f.eks. sager vedrørende ødelagt ferie og rejseudgifter, ikke omfattet af enekompetencen i henhold til denne artikel.«
On the other hand, disputes which concern only indirectly the use of the property let, such as those concerning lost holiday enjoyment or travel expenses do not come within the jurisdiction referred to in that article."
(Sag 241 /83, Rosler mod Rottwinkel, endnu utrykt ; dommen vil blive omtalt i næste ud­sendelse.)
(Case 241/83, Rosier ν Rottwinkel, not yet reported; the judgment will be included in the next issue.)
[kompetence i sager om industriel ejendomsret]
[Jurisdiction in matters relating to industrial property rights]
1-16.4 — A 1 Dom af 15. november 1983 (fjerde afdeling)1), sag 288/82, Duijnstee mod Goderbauer (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nederlandenes Hoge
1-16.4 — A 1 Judgment of 15 November 1983 [Fourth Chamber],1Case 288/82, Duifnstee ν Goderbauer [1983] ECR 3663 (Preliminary ruling requested by the Hoge Raad der Nederlanden) Advocate General: S. Rozès (p. 3679)
Kompetence — konventionens regler — forrang for nationale lovgivninger
Jurisdiction — Rules of the Convention — Precedence over national legislation jurisdiction Contracting
Kompetence — prøvelse af kompetencen og andre formalitetsspørgsmål — enekom petencefor domstolene i en kontraherende stat — forpligtelse for retterne i en anden kontraherende stat til på embeds vegne at erklære sig inkompetente — rækkevidde
Jurisdiction — Review of jurisdiction and of admissibility — Exclusive of the courts of a Contracting Slate — Obligation of a court in another Stale to declare of its own motion that it has no jurisdiction — Scope
Kompetence — enekompetence — sager »om registrering eller gyldighed af patenter« (artikel 16, nr.4) — begreb — selvstændig fortolkning — grænser
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Proceedings "concerned with the registra­tion or validity of patents" (Art. 16(4)) — Meaning — Independent interpretation — Limits
Ved dom af 29. oktober 1982 forelagde Nederlandenes Hoge Raad Domstolen tre spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikel 16, nr.4, og artikel 19. Spørgsmålene var blevet rejst under en kassationssag, hvorunder Ferdinand M.J.J. Duijnstee havde indanket en dom, afsagt den 20. maj 1981 af Gerechtshof's-Hertogenbosch, som stadfæstede en dom afsagt af Arrondissementsrechtbank Maastricht.
By a judgment of 29 October 1982 the Hoge Raad der Nederlanden referred to the Court of Justice for a preliminary ruling three questions on the interpretation of Article 16 (4) and Article 19 of the Convention.
Den 28. november 1979 havde Duijnstee som kurator for selskabet BV Schroefboutenfabriek, under konkurs, under en sag om foreløbige forholdsregler indstævnet den for henværende direktør for virksomheden, Lodewijk Goderbauer, for præsidenten for Ar rondissementsrechtsbank Maastricht, med påstand om, at han skulle dømmes til at overdrage konkursboet de patentansøgninger og patenter, der var indgivet, henholdsvis meddelt i toogtyve lande, herunder i nogle af de kontraherende stater i henhold til kon ventionen, vedrørende en opfindelse, som Goderbauer havde gjort, mens han var ansat i det nævnte selskab.
On 28 November 1979, Mr Duijnstee had, in his capacity as the liquidator in the winding­up of BV Schroefboutenfabriek, applied to the Arrondissementsrechtbank, Maastricht, for an interlocutory injunction requiring Lodewijk Goderbauer, the former manager ofthat company, to transfer to it the patents applied for or granted in 22 coun­tries, including some which had acceded to the Convention, in respect of an invention which Mr Goderbauer had made while employed by that company.
Den 19. december 1979 blev Goderbauer frifundet, for så vidt angik Duijnstee's påstand, der byggede på, at den nederlandske patentkommission havde tilkendt selskabet BV Schroefboutenfabriek retten til det nederlandske patent for Goderbauer's opfindelse.
Mr Duijnstee's claim, which was based on the fact that the Netherlands Patent Office had decided that BV Schroefboutenfabriek was entitled to the Netherlands patent for Mr Goderbauer's invention, was dismissed on 19 December 1979.
(fortsat 1) til at udøve tilbageholdsret heri over for kurator.
Mr Goderbauer had a lien over them as against the liquidator.
Duijnstee fremsatte derefter et modkrav af samme indhold som hans påstand under den tidligere sag om foreløbige forholdsregler, anlagt den 28. november 1979.
Mr Duijnstee then pleaded a counterclaim in the same terms as his application for an interlocutory injunction of 28 November 1979.
Denne dom blev indanket for og stadtfæstet af Gerechtshof, 's-Hertogenbosch, ved dom af 20. maj 1981.
That judgment was confirmed on appeal by the Gerechtshof, 's-Hertogenbosch, by judgment of 20 May 1981.
Denne afgørelse har Duijnstee indanket til kassation under anbringende af, at den nederlandske patentlov er blevet anvendt fejlagtigt.
Mr Duijnstee appealed against that judgment to the Hoge Raad on the ground that it was contrary to the Octrooiwet [Netherlands Patents Law],
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 7 — 28):
The Court of Justice stated (paragraphs 7 to 28 of the decision) that:
»7 Uanset at kassationsanken alene bygger på et anbringende om, at den neder landske patentlov er blevet anvendt fejlagtigt, har Hoge Raad imidlertid udtrykt tvivl med hensyn til, om retten er kompetent til at behandle sagen, idet denne på visse punkter har tilknytning til andre staters ret, hvilket i henhold til konventionens arti kel 16, nr. 4, kan medføre, at retterne i andre kontraherende stater er enekompetente.
"7 Although the only ground of appeal was the alleged infringement of the Netherlands Patents Law, the Hoge Raad none the less expressed doubt over its own jurisdiction on the ground that certain factors involving the law of other States might, by virtue of Article 16(4) of the Convention, mean that the courts of other Contracting States had exclusive jurisdiction.