natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Med sit femte spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, om konventionens artikel 21 skal fortolkes således, at et krav om, at det fastslås, at sagsøgte er ansvarlig for en skade, samt om, at han tilpligtes at betale erstatning, hviler på samme grundlag og har samme genstand som et krav, som den nu sagsøgte tidligere har fremsat om, at det fastslås at han ikke er ansvarlig for skaden.
For the purposes of Article 21 of the Convention, the 'cause of action' comprises the facts and the rule of law relied on as the basis of the action.
I konventionens artikel 21 omfatter kravets »grundlag« de faktiske omstændigheder og den retsregel, der påberåbes til støtte for kravet.
The national court's first question is essentially whether, on a proper construction, Article 21 of the Convention is applicable in the case of two sets of proceedings involving the same cause of action where some but not all of the parties are the same, at least one of the plaintiffs and one of the defendants to the proceedings first commenced also being among the plaintiffs and defendants in the second proceedings, or vice versa.
Med sit første spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, om konventionens artikel 21 skal fortolkes således, at den finder anvendelse i tilfælde, hvor der er fremsat to krav, der hviler på samme grundlag og har samme genstand, såfremt der ikke er fuldstændig, men kun delvis identitet mellem parterne, idet mindst én af sagsøgerne og mindst én af de sagsøgte i den først anlagte sag ligeledes optræder som part på sagsøgernes eller de sagsøgtes side under den senere anlagte sag, eller omvendt
The question refers to the term 'the same parties' mentioned in Article 21, which requires as a condition for its application that the two sets of proceedings be between the same parties.
Spørgsmålet vedrører begrebet »samme parter« i konventionens artikel 21, der kun finder anvendelse på betingelse af, at de to krav fremsættes mellem de samme parter.
The Object of the action' for the purposes of Article 21 means the end the action has in view.
Ved ordet »genstand« i konventionens artikel 21 må forstås, hvad kravet går ud på.
In the light of the wording of Article 21 of the Convention and its objective, that article must be understood as requiring, as a condition of the obligation of the second court seised to decline jurisdiction, that the parties to the two actions be identical.
For så vidt angår det første forhold, der vedrører anerkendelse af erstatningsansvaret bemærkes, at det senest fremsatte krav har samme genstand som det første, idet spørgsmålet om, hvorvidt der
As to damages, the pleas in the second action are the natural consequence of those relating to the finding of liability and thus do not alter the principal object of the action.
Under hensyn til ordlyden af konventionens artikel 21 og til artiklens formål, skal den fortolkes således, at den som betingelse for, at den ret ved hvilken der senest er anlagt sag, har pligt til at erklære sig inkompetent kræver, at parterne i de to sager er identiske.
Consequently, where some of the parties are the same as the parties to an action which has already been started, Article 21 requires the second court seised to decline jurisdiction only to the extent to which the parties to the proceedings pending before it are also parties to the action previously started before the court of another Contracting State; it does not prevent the
Fjerde spørgsmål
The second question
For så vidt angår det andet forhold, der vedrører erstatningskravet er påstandene under den senere anlagte sag en naturlig konsekvens af påstandene om anerkendelsen af erstatningsansvaret og ændrer følgelig ikke kravets hovedgenstand. Den ene parts krav om, at det fastslås, at han ikke er ansvarlig for en skade, indbefatter forudsætningsvis en påstand om, at erstatningspligten bestrides.
The national court's second question is whether a subsequent action has the same cause of action and the same object and is between the same parties as a previous action where the first action, brought by the owner of a ship before a court of a Contracting State, is an action in personam for a declaration that that owner is not liable for alleged damage to cargo transported by his ship, whereas the subsequent action has been brought by the owner of the cargo before a court of another Contracting State by way of an action in rem concerning an arrested ship, and has subsequently continued both in rem and in personam, or solely in personam, according to the distinctions drawn by the national law of that other Contracting State.
Med sit fjerde spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst om konventionens artikel 22 skal fortolkes således, at det er tilstrækkeligt til, at på den ene side et krav, der er fremsat i en kontraherende stat af en gruppe ladningsejere mod ejeren af et skib med henblik på at opnå erstatning for en skade på en del af en bulklast der er blevet befordret i henhold til særskilte, men identisk affattede aftaler, og på den anden side et erstatningskrav, der er fremsat i en anden kontraherende stat mod samme skibsejer af ejerne af en anden del af den ladning, der blev befordret på samme vilkår og i henhold til særskilte aftaler, der imidlertid er identiske med de aftaler, der var indgået mellem den førstnævnte gruppe og skibets ejer, må betragtes som indbyrdes sammenhængende krav, at særskilt behandling og påkendelse af kravene indebærer risiko for indbyrdes modstridende retsafgørelser, uden at det kræves, at der er risiko for retsvirkninger, der gensidigt udelukker hinanden.
whether, on a proper construction of Article 22 of the Convention, it is sufficient, in order to establish the necessary relationship between, on the one hand, an action brought in a Contracting State by one group of cargo owners against a shipowner seeking damages for harm caused to part of the cargo carried in bulk under separate but identical contracts, and, on the other, an action in damages brought in another Contracting State against the same shipowner by the owners of another part of the cargo shipped under the same conditions and under contracts which are separate from but identical to those between the first group and the shipowner, that separate trial and judgment would involve the risk of conflicting decisions, without necessarily involving the risk of giving rise to mutually exclusive legal consequences.
Begrebet indbyrdes sammenhængende krav, som defineret i denne bestemmelse, må fortolkes selvstændigt
The concept of related actions there defined must be given an independent interpretation.
Af retsplejehensyn må begrebet fortolkes vidt, således at det omfatter alle tilfælde, hvor der er risiko for modstridende afgørelser, og dette må også gælde i tilfælde, hvor afgørelserne kan fuldbyrdes særskilt og deres retsvirkninger ikke gensidigt udelukker hinanden.
In order to achieve proper administration of justice, that interpretation must be broad and cover all cases where there is a risk of conflicting decisions, even if the judgments can be separately enforced and their legal consequences are not mutually exclusive.
Det hedder i domskonklusionen :
The Court ruled:
Artikel 57 i Bruxelleskonventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerage sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om KongerigetDanmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, skal fortolkes saledes, at i tilfælde hvor en kontraherende stat ligeledes er kontraherende part i en anden konvention, som vedrører et særligt omrade, og som indeholder regler om retternes
On a proper construction, Article 57 of the Brusseb Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in eivä and commercial matters, as amended by the Convention of 9 October 1978 on the accession of the Kingdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland, means that, where a Contracting State is also a contracting party to another convention on a specific matter containing rules on Jurisdiction, that specialized convention precludes lhe application of the provisions of the Brusseb Convention only in cases governed by the specialized convention and not in those to which it does not apply.
kompetence, udelukker en sådan specialkonvention kun, at Bruxelleskonventionens bestemmelserfinderanvendelsepå forhold, der er reguleret i specialkonventionen, men ikkepä forhold, der ikke er reguleret i specialkonventionen.
the second court seised is required to decline jurisdiction only to the extent to which the parties to the proceedings before it are also parties to the action previously commenced; it does not prevent the proceedings from continuing between the other parties.
Konventionens artikel 21 skal fortolkes således, at et krav om, at det fastslås, at sagsøgte er ansvarlig for en skade, samt om, at han tilpligtes at betale erstatning, hviler på samme grundlag og har samme genstand som et krav, som den nu sagsøgte tidligere har fremsat om, at det fastslås, at han ikke er ansvarlig for skaden.
On a proper construction of Article 21 of the Convention, an action seeking to have the defendant held liable f or causing loss and ordered to pay damages has the same cause of action and the same object as earlier proceedings brought by that amendant seeking a declaration that he is not hable for that loss.
Et senere fremsat krav hviler fortsat på samme grundlag, har samme genstand og fremsættes mellem de samme parter som et tidtigere fremsat krav, såfremt det først fremsatte krav er fremsat af ejeren af et skib for en ret i en kontraherende stat i form af en sag »in personam*, hvorunder der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at skibets ejer ikke er ansvarlig for en påstået skade på gods, der er blevet befordret med hans skib, mens det senere fremsatte krav er blevet fremsat af ladningsejeren for en retien anden kontraherende stat i form af en sag »in rem* vedrørende et skib, hvori der er foretaget arrest, og sagen fortsættes enten såvel »in rem* som »in personam* eller alene »in personam*, afhængig af, hvorledes der i national ret i den anden kontraherende stat sondres mellem disse søgsmålsformer.
A subsequent action does not cease to have the same cause of action and the same object and to be between tive same parties as a previous action where the latter, brought by the owner of a ship before a court of a Contracting State, is an action in personam for a declaration that that owner is not liable for alleged damage to cargo transported by his ship, whereas the subsequent action has been brought by the owner of the cargo before a court of another Contracting State by way of an action in rem concerning an arrested ship, and has subsequently continued both in rem and in personam, or solely in personam, according to the distinctions drawn by the national law of that other Contracting State.
Bruxelleskonventionens artikel 22 skal fortolkes således, at det er tilstrækkeligt til, at på den ene side et krav, der er fremsat i en kontraherende stat af en gruppe ladningsejere mod ejeren af et skib med henblik på at opnå erstatning f or en skade på en delaf en bulklast, der er blevet befordret i henhold til særskilte, men identisk affattede aftaler, og på den anden side et erstatningskrav, der er fremsat i en anden kontraherende statmod samme skibsejer af"ejerne aj'en anden del af'den ladning der blev befordret på samme vilkår og i henhold tu særskilte aftaler, der imidlertid er identiske med de aftaler, der var indgået mellem den førstnævnte gruppe og skibets ejer, må betragtes som indbyrdes sammenhængende krav, at særskilt behandling og påkendelse af kravene indebærer risiko for indbyrdes modstridende retsafgørelser, uden at det kræves, at der er risiko f or retsvirkninger, der gensidigt udelukker hinanden.*
On a proper construction of Article 22 of the Convention, it L· sufficient, in order to establish the necessary relationship between, on the one hand, an action brought in a Contracting State by one group of cargo owners against a shipowner seeking damages for harm caused to part of the cargo carried in bulk under separate but identical contracts, and, on the other, an action in damages brought in another Contracting State against the same shipowner by the owners of another part of the cargo shipped under the same conditions and under contracts which are separate from but identical to those between the first group and the shipowner, that separate trial and judgment would involve the risk of conflicting decisions, without necessarily involving the risk of giving rise to mutually exclusive legal consequences.
Generaladvokat G. Tesauro fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenumt den 13. juli 1994.
Advocate General Tesauro delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 13 July 1994.
Konventionens artikel 57 skal fortolkes således, at konventionens artikel 21 og 22 finder anvendelse, når — som i denne sag — en konvention vedrørende et særligt område ikke indeholder bestemmelser om litispendens og indbyrdes sammenhængende krav.
Article 57 of the Convention must be interpreted as meaning that, if — as in the present case - a convention on a particular matter contains no provisions concerning lis pendens and related actions, Articles 21 and 22 of the Convention are applicable.
Konventionens artikel 21 skal fortolkes således, at der foreligger litispendens, når to (eller flere) krav fuldstændig eller delvis har samme genstand, samme grundlag og fremsættes mellem de samme parter navnlig:
Article 21 of the Convention must be interpreted as meaning that lis pendens arises whenever there is total or partial identity of subject-matter, cause of action and parties as between two (or more) actions. In particular:
— har et krav, der er fremsat i en kontraherende stat med henblik på at opnå dom for, at sagsøgeren ikke er ansvarlig for skade, sagsøgte påstår at have lidt samme genstand og samme grundlag som en senere anlagt sag, som en af de sagsøgte i førstnævnte sag har anlagt i en anden medlemsstat med henblik på, at det fastslås, at sagsøgeren i førstnævnte sag er ansvarlig for skaden;
- an action brought in one Contracting State, in order to obtain a declaration that the plaintiff is not liable for damage allegedly suffered by the defendants, has the same subject-matter and cause of action as an action subsequently commenced in another
— forskelle med hensyn til, i hvilken form sagerne ifølge søgsmålenes form og de to medlemsstaters procesret er anlagt er herved uden betydning;
Contracting State by one of the defendants in the first action with a view to establishing that the plaintiff in the latter action is liable for the same damage;
— forpligtelsen i artikel 21 for den ret ved hvilken sagen sidst er anlagt til at erklære sig inkompetent gælder kun for den del af sagen, som har samme genstand og samme parter som den tidligere anlagte sag.
— the obligation of the court second seised to decline jurisdiction under Article 21 applies only to that part of the proceedings which has the same subject-matter and parties as the proceedings commenced previously.
Præjudiciel »Ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring — nationale regler om frister f or fremsættelse af krav* (Domstolens plenum)
Preliminary ruling (Equal treatment for men and women in matters of social security — National procedural time-limits) (Full Court)
Ved kendelse af 30. oktober 1992 indgået til Domstolen den 10. december s.a. har Court of Appeal i medfør af EØF-1 rak ta t ens artikel 177 forelagt nogle præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring.
By order of 30 October 1992, received at the Court on 10 December 1992, the Court of Appeal referred for a preliminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty questions on the interpretation of Council Directive 79/7/EEC of 19 December 1978 on the progressive implementation of the principle of equal treatment for men and women in matters of social security.
afskaffet, og hvortil der var knyttet en betingelse, der var diskriminerende over for erhvervsaktive kvinder.
SDA without being required to prove that they satisfied the new conditions.
I mangel afpassende foranstaltninger til gennemførelse af artikel 4 i direktiv 79/7 har kvinder, der stilles ugunstigt som følge af, at forskelsbehandlingen opretholdes, krav på at blive behandlet på samme måde og efter samme regler som mænd i samme situation, og så længe direktivet ikke er blevet gennemført er disse regler de eneste, man gyldigt kan henholde sig til.
In Emmott the Court ruled that Community law precludes the competent authorities of a Member State from relying, in proceedings brought against them by an individual before the national courts in order to protect rights directly conferred upon him by Article 4(1) of Directive 79/7, on national procedural rules relating to time-limits for bringing proceedings so long as that Member State has not properly transposed that directive into its domestic legal system.
Af denne grund fik hun i 1981, på hvilket tidspunkt hun boede alene, tilkendt Non-Contributory Invalidity Benefit (bidragsuafhængige invaliditetsydelser, herefter benævnt »NCIB«).
In a case such as this, the effect of that provision is that a person who has not claimed payment of NCIB before the abolition of that benefit may not claim automatic entitlement to SDA
Efter denne dom fra Domstolen traf Social Security Commissioners ved dom af 16. december 1991 bestemmelse om, at Johnson skulle tilkendes SDA med virkning fra den 16. august 1986, dvs. for den tolvmåneders periode, der gik forud for hendes ansøgning, hvorimod denne retsinstans ikke fandt, at der burde træffes bestemmelse om udbetaling af disse ydelser for så vidt angår en periode forud for dette tidspunkt. Sidstnævnte afgørelse blev truffet på grundlag af bestemmelsen i section 165A, subsection (3).
By those questions the national court asks, in essence, whether it is compatible with Community law to apply, to a claim based on the direct effect of Directive 79/7, a rule of national law which limits the period prior to the bringing of the claim in respect of which arrears of benefit are payable, even where that directive has not been properly transposed within the prescribed period in the Member State concerned.
NCIB blev afskaffet ved Health and Social Security Act 1984, som indførte Severe Disablement Allowance (ydelser ved alvorlig invaliditet herefter benævnt »SDA«), der kan tilkendes såvel mænd som kvinder på de samme betingelser. I henhold til Regulation 20(1) i Social Security (Severe Disablement Allowance) Regulations 1984 havde personer, der havde været berettiget til NCIB, dog uden videre krav på SDA uden at skulle dokumentere, at de opfyldte de nye betingelser.
The right conferred on women by the direct effect of Article 4(1) of Directive 79/7 to claim benefits for incapacity for work under the same conditions as men must be exercised under the conditions determined by national law, provided that, as the Court has consistently held, those conditions are no less favourable than those relating to similar domestic actions and that they are not framed so as to render virtually impossible the exercise of rights conferred by Community law (see Case C-338/91 Steenhorst-Neerings ν Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen.
I dommen i Emmottsagen fastslog Domstolen, at fællesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstats myndigheder påberåber sig nationale søgsmålsfrister under en sag, som en borger har anlagt mod dem ved de nationale domstole for at beskytte rettigheder, som direkte følger af artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7, så længe medlemsstaten ikke forskriftsmæssigt har gennemført direktivets bestemmelser i sin nationale retsorden.
In its judgment in Case C-31/90, the Court answered that question by ruling that it had been possible since 23 December 1984 to rely on Article 4 of Directive 79/7 in order to have set aside national legislation which made entitlement to a benefit subject to the previous submission of a claim in respect of a different benefit which had since been abolished and which had entailed a condition discriminating against female workers.
Denne ansøgning blev afslået under henvisning til section 165A i Social Security Act 1975. I et tilfælde som det foreliggende indebærer denne bestemmelse, at en person, der ikke havde ansøgt om NCIB, inden denne ydelse blev afskaffet, ikke uden videre har krav på SDA.
Here, the wording of the contested rule shows that it is of general application and that actions based on Community law are therefore not subject to less favourable conditions than those applying to similar domestic actions.
Ved de i sagen forelagte præjudicielle spørgsmål, der bør gennemgås under ét ønsker den nationale retsinstans i det væsentlige oplyst, hvorvidt det er foreneligt med fællesskabsretten på en ansøgning, som støttes på de umiddelbare retsvirkninger af direktiv 79/7, at anvende en national retsforskrift, der begrænser den periode forud for indgivelsen af ansøgningen, for hvilken der kan opnås efterbetaling af ydelser, uanset om direktivet ikke er blevet korrekt gennemført i den pågældende medlemsstat inden for den fastsatte frist
Nor does that rule, which merely limits the period prior to the bringing of a claim in respect of which arrears of benefit are payable, make it virtually impossible for an action to be brought by an individual relying on Community law.
Domstolen om at oplyse, hvorvidt en sådan bestemmelse er forenelig med direktivet
That refusal was based on the rule contained in subsection (3) of section 165A of the Social Security Act 1975.
Det bemærkes indledningsvis, at den ret som kvinder har som følge af de umiddelbare retsvirkninger af artikel 4, stk 1, i direktiv 79/7 til at kræve en ydelse ved uarbejdsdygtighed på samme betingelser som mænd, skal udøves efter de bestemmelser, der er fastsat i national ret, dog, som det fremgår af Domstolens faste
Mrs Johnson appealed to the Court of Appeal, where argument centred on whether the judgment of the Court of Justice in Case C-208/90 Emmott ν Minister for Social Welfare and Attorney General constituted a precedent for the present case.
Emmottsagen var begrundet i de særlige omstændigheder i denne, idet en afvisning af sagsøgerens krav ville være ensbetydende med, at hun var fuldstændig afskåret fra at påberåbe sig sin ret til ligebehandling efter direktivet praksis, på betingelse af, at disse bestemmelser ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for sammenlignelige krav i nationale sager, og at de ikke er udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden (jf. dom af 27.10.1993, Steenhorst-Neerings).
initiating proceedings against it in order to protect rights conferred upon him by the provisions of the directive and that a period laid down by national law within which proceedings must be initiated cannot begin to run before that time.
Hvad derimod angår den i Steenhorst-Neerings-sagen omtvistede bestemmelse gjorde denne ikke indgreb i serve den ret borgerne har til at påberåbe sig direktiv 79/7 for en national domstol mod en medlemsstat der har undladt at gennemføre direktivet, idet bestemmelsen blot begrænsede den tilbagevirkende kraft af en ansøgning fremsat med henblik på at opnå ydelser ved uarbejdsdygtighed.
The Court concluded that Community law did not preclude the application of a national rule of law whereby benefits for incapacity for work were payable not earlier than one year before the date of claim, in the case where an individual sought to rely on rights conferred directly by Article 4(1) of Directive 79/7 with effect from 23 December 1984 and where on the date the claim for benefit was made the Member State concerned had not yet properly transposed that provision into national law.