natgillin/translations-raw huggingface dataset:
De faktiske omstændigheder, som lå til grund for denne sag, fandt sted i en ganske kort periode i begyndelsen af 1983, hvor der tilsyneladende herskede usikkerhed vedrørende fiskeriordningen i Det forenede Kongeriges kystfarvande.
That provision applies to aid granted by a State or through State resources'inany formwhatsoever'.Accordingly, the Courtheldthat no distinction could be drawn in principle between aid granted in the form of loans and aid granted in the form of a holding acquired in the capital of anundertaking.
Det be mærkes, at Det forenede Kongerige i henhold til tiltrædelsesaktens artikler 101-103 havde kompetence til at begrænse andre EF-statsborgeres fiskeri inden for en zone på seks eller tolv sømil afhængig af de enkelte kystområder.
Aid taking either form fell within the prohibition laid down in Article92 where the conditions set out in that provision were fulfilled.
Ordningen udløb den 31. december 1982 under forudsætning af, at Rådet indførte nye be stemmelser til afløsning af ordningen.
Having said that, the Court emphasized that the granting of aid in the form ofcapital holdings acquired by the State or by public authorities could not be regardedas being automatically contrary to the provisions of the Treaty.
Rådet havde ikke været i stand til inden for den fastsatte frist at træffe en afgørelse om en ny ordning.
It was the Commission's task in each case to examine whether such aid was contrary to Article92 (l) and, if so, to assess whether there was any possibility of its being exemptunder Article 92 (3), giving the grounds on which its decision was basedaccordingly.
Kommissionen havde meddelt Det forenede Kongerige, at det i mellemtiden ikke ville rejse indsigelser mod passende midlertidige foranstaltninger.
In the light of that requirement, the Court considered that the contested decisioncontained contradictions and did not make clear the grounds for the Commission'saction on certain vital points.
Først den 25. januar 1983 udstedte Rådet endelig en forordning, hvorefter undtagelsesordningen i tiltrædelsesaktens artikel 100 opretholdes i yderligere 10 år og således, at kystzonerne udvides fra seks til tolv sømil.
In particular, the Court pointed out that the Commission had not explained why, in principle, it regarded the aid granted in theform of loans as lawful and the aid granted in the form of a capital holding asunlawful, without consideringthe use to which the aid granted in either form was tobe put.
Forordningen fik tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1983.
The Court therefore declared void the contested decision.
Efter at have modtaget Kommissionens godkendelse forbød Det forenede Kongerige ifølge »Sea-Fish Order«, som trådte i kraft i slutningen af 1982, blandt andet fiskerfartøjer fra Danmark at fiske inden for den del af den britiske fiskeri zone, der ligger inden for tolv sømil regnet fra basislinjerne ud for Det forenede Kongerige.
Judgment of 10 July 1984 in Case 63183,Regina v Kent Kirk [1984] ECR 2689(reference for a preliminary ruling from the Crown Court at Newcastle-upon-Tyne)
Den 6. januar 1983 sejlede Kent Kirk, skipper på et dansk fiskerfartøj, ind i den forbudte zone.
The events with which this case is concerned took place during a very short periodat the beginning of 1983 in which there was some uncertainty regarding the systemof rules on fishing in the coastal waters of the United Kingdom.
Han blev opbragt af et fartøj fra Royal Navy og af North Shields Magistrates Court idømt en bøde på 30 000 pund.
It must beremembered that under Articles 101 to 103 of the Act of Accession, the UnitedKingdom was authorizedto restrict fishing by nationals of other Member States in azone which varied from 6 to 12 nautical miles according to the region.
Kent Kirk appellerede afgørelsen til Crown Court, Newcastle upon Tyne. og gjorde gældende, at Det forenede Kongerige ikke var berettiget til at sætte Sea-Fish Order 1982 i kraft, og at der følgelig ikke var begået, nogen lovovertrædelse.
That systemwas to expire on 31 December 1982 subject to the adoption by the Council of newprovisions to replace it. The Council failed to take a decision within the timeallowed on the provisions that were to replace the system concerned.
Crown Court anmodede herefter Domstolen om en præjudiciel afgørelse af spørgsmålet, om en medlemsstat på tidspunktet for kundgørelsen af den pågældende Sea-Fish Order kunne forbyde fiskerfartøjer registreret i en anden medlemsstat at fiske i den ved lov fastsatte fiskerizone.
In themeantime the Commission had notified the United Kingdom that it would not raiseany objections to the adoption of appropriate transitional measures.
Domstolen udtalte, at da virkningen af tiltrædelsesaktens artikel 100 ikke var udløbet, og Rådet endnu ikke havde udstedt nye bestemmelser, havde fiskerne, i samtlige medlemsstater fri adgang til den berørte zone. jfr. principperne i
The Councilfinally adopted, though not until 25 January 1983, a regulation retaining thederogation rögime defined in Article 100 of the Act of Accession for a further 10
Domstolen fastslog, at den af Det forenede Kongerige trufne foranstaltning udelukkende havde til formål at regulere adgangen til den omhandlede kystzone, og at den ikke var begrundet i hensynet til bevaring af fiskeressourcerne.
years and extending the coastal zones from 6 to 12 nautical miles. That regulationauthorized retroactively, as from 1 January 1983, the retention of the derogation rögime.
Heraf fremgår, at en medlemsstat på det tidspunkt, da de britiske foranstaltninger trådte i kraft, ifølge fællesskabsretten ikke kunne forbyde fartøjer registreret i en anden medlemsstat at fiske inden for en kystzone, som var fastsat ved lov, og som ikke var omfattet af bevaringsforanstaltninger.
With the Commission's assent, the United Kingdom adopted the Sea-FishOrder atthe end of.1982which prohibited, inter alia,'any fishing boat registeredin Denmarkfrom fishing within such part of British fishery limits as lay within 12 miles from the base lines adjacent to the United Kingdom.
Dom af 12. juli 1984, advokatsamfundet i Paris mod Klopp (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Frankrigs Cour de cassation, 107/83. Sml. s. 2971).
On 6 January 1983 Mr Kent Kirk, the masterof a Danish fishing vessel,entered thezone in which fishing was prohibited.
Ansøgningen blev afslået af rådet for advokatsamfundet i Paris med den begrundelse, at en advokat ifølge de i Frankrig gældende faglige bestemmelser for advokater ikke måtte have mere end én advokatpraksis.
United Kingdom was not entitled to bring into force the Sea-FishOrder of 1982 andthat, consequently, no offence had been committed.
Klopp ankede denne afgørelse, og sagen blev herefter indbragt for Cour de cassation, som anmodede Domstolen om en præjudiciel afgørelse af spørgsmålet, om EØF-traktatens artikler 52 ff. er til hinder for. at en medlemsstats kompetente myndigheder i overensstemmelse med national lovgivning og de gældende faglige bestemmelser for advokater, kan nægte en statsborger i en anden medlemsstat beskikkelse som advokat og retten til at udøve advokatvirksomhed, alene fordi han samtidig har forretningssted i en anden medlemsstat.
The Crown Court, hearing the appeal, requested the Court of Justice to give apreliminary ruling on the question whether at the time when the Sea-Fish Orderwas adopted, it was permissible for a Member State, under Community law onfisheries, to prohibit vesselsregistered in another Member State from fishing within the coastal zone specified by that order.
Domstolen henviste til dom af 21. juni 1974 i Reyners-sagen, hvor den allerede havde fastslået, at traktatens artikel 52 vedrørende etableringsfriheden ved udløbet af overgangsperioden er en fællesskabsretlig bestemmelse, der gælder umiddelbart i medlemsstaterne.
In reply, the Court stated that at the material time, since the effect of Article 100 ofthe Act of Accession had expired and the Council had not yet adopted newmeasures, access to the zone in question was allowed to nationals of all the MemberStates in accordance with the principles embodied in Article 7 of the EEC Treatyand the provisions of regulation No 101/76 of L9 January 1976 laying down acommon structural policy for the fishing industry, which ensured equal conditionsof access to waters coming within the jurisdiction of Member States for nationals ofall other Member States.
Herefter bemærkede Domstolen, at etableringsfriheden ifølge denne bestemmelse indebærer en adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed »på de vilkår, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere«.
With regard to the retroactive provision set out in the Council regulation whichentered into force on25 January 1983, the Court pointed out that it could not have the effect of validating ex post facto national measures of a penal nature whichimposed penalties for an act which, in fact, was not punishableat the time at which it was committed.
Det må således anerkendes, at sålænge der ikke foreligger detaljerede fællesskabsregler på området, kan hver medlemsstat frit fastsætte regler for udøvelsen af advokaterhvervet på sit område.
Accordingly it followed that Community law did not authorize a Member State, at the time of the adoption of the United Kingdom order, to prohibit vesselsregistered in another Member State from fishing within a coastalzore specified by law and not covered by conservation measures.
pålægge en advokat kun at have ét forretningssted på hele Fællesskabets område.
Judgment of 12 July 1984 in Case 701183, Ordre desAvocats du Barreau de Paris v Ktopp, [1984] ECR 297I (Reference for a preliminary ruling from the French Cour de Cassation)
I artikel 52 er der udtrykkeligt tale om oprettelse af agenturer, filialer eller datterselskaber, hvilket må anses for en særlig udmøntning af et generelt princip, der også gælder for de liberale erhverv, hvorefter etableringsretten også omfatter retten til under iagttagelse af de faglige regler at etablere og opretholde mere end et forretningssted for erhvervsudøvelse på Fællesskabets område.
Mr Onno Klopp, a German national and member ofthe Düsseldorf Bar, who po ss e ss ed at the same time the qualifications required of French avocats, hadapplied for admission to the Paris Bar whilst remaining a member of the Düsseldorf Bar and retaining his residence and chambers there.
Domstolen fandt imidlertid, at der må anerkendes en ret for modtagelsesstaten til af retsplejehensyn at kræve af advokater at de udøver deres virksomhed kontinuerligt, og at de overholder de faglige regler; disse krav kan imidlertid ikke medføre, at statsborgere fra andre lande hindres i faktisk at udøve den etableringsret, som er garanteret dem i traktaten.
The Council of the Paris Bar Association rejected his application on the ground that a rule of professionalconduct in force in France allowed an avocat to establish chambers in one placeonly.
Domstolen fastslog, at vore dages transport- og kommunikationsmidler giver mulighed for at sikre en hensigtsmæssig kontakt med justitsmyndighederne og klienterne.
Mr Klopp appealed against that decision and the case ultimately reached the Court of Cassation which requested the Court of Justice to give a preliminary rulingon the question whether Article 52 et seq. of the EEC Treaty prevented thecompetent authorities of a Member State from denying pursuant to their nationallaw and the rules of professional conduct in force there a national of another Member State the right to enter and practice the legal profession solely because hemaintained at the same time professional chambers in another Member State.
Følgelig kendte Domstolen for ret, at traktatens artikler 52 ff. er til hinder for, at en medlemsstats kompetente myndigheder i henhold til national lovgivning og faglige regler kan nægte en statsborger fra en anden medlemsstat adgang til advokaterhvervet og til udøvelse af dette, alene fordi vedkommende samtidig opretholder et advokatkontor i en anden medlemsstat.
In that connection the Court referred to its judgment of 2L June I974 rnthe Reynerscase in which it had already held that as from the expiry of the transitional period,Article 52 of the Treaty on freedom of establishment constituted a directlyapplicable provision of Community law. It went on to emphasizethat, pursuant tothat article, freedom of establishment included accessto, and the pursuit of, theactivities of self-employed persons 'under the conditions laid down for its ownnationals by the law of the country where such establishment is effected'.
Ligebehandling af mænd og kvinder
Itfollowed that, in the absence of specific Community rules in the matter, each Member State was free to regulate the exercise of the legal profession in its territory.
Dom af 10. april 1984, Sabine von Colson og Elisabeth Kamann mod Land Nordrhein-Westfalen (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbeitsgericht Hamm, 14/83, Sml. s. 1891).
The Court stated, however, that this rule did not mean that the legislation of a Member State could require a lawyer to have only one establishmentthroughoutthe territory of the Community.
Arbeitsgericht Hamm havde forelagt Domstolen en række præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 76/207 af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår.
Article 52 expressly referred to the setting up ofagencies, branches or subsidiaries, and that had to be regarded as a specificstatement of a general principle, applicable equally to the liberal professions,according to which the right of establishment included freedom to set up andmaintain, subject to observance of the rules of the professionalconduct, more thanone place of work within the Community.
Spørgsmålene var blevet rejst under en sag mellem to socialrådgivere og delstaten Nordrhein-Westfalen vedrørende et afslag på deres ansøgning om ansættelse som socialrådgiver ved et fængsel forbeholdt mandlige indsatte.
The Court did not overlook the fact thatthe host Member State was entitled, in the interests of the proper administration ofjustice, to require a minimum of continuity in the exercise of the profession andcompliance with the rules of professionalconduct.
Afslaget blev begrundet med de problemer og den risiko, der var forbundet med at ansætte de kvindelige ansøgere, og at man derfor havde foretrukket mandlige ansøgere, selv om de var mindre kvalificerede.
Nevertheless, such requirementscould not prevent the nationals of other Member States from exercising properlythe right of establishment guaranteed them by the Treaty. The Court pointed outthat modern methods of transport and telecommunications facilitated proper contact withclients andtheiudicialauthorities.
Arbeitsgericht fandt, at der forelå forskelsbehandling, men var i tvivl om, hvorvidt den tyske lovgivning, hvorefter der i et sådant tilfælde ikke ydes en fuldt tilstrækkelig erstatning, jfr. § 611a, stk. 2, i Bürgerliches Gesetzbuch, var i strid med fællesskabsretten, forelagde Domstolen en række spørgsmål, hvorunder navnlig spørgsmålet, om direktiv 76/207 pålægger medlemsstaterne større forpligtelser end den tyske lovgivning, for så vidt angår sanktioner i tilfælde af forskelsbehandling, og om borgerne i givet fald for de nationale domstole kan påberåbe sig direktivets bestemmelser, såfremt den pågældende medlemsstat ikke inden for den fastsatte frist har truffet de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger. ninger.
The Court therefore rules that Article 52 et seq. of the Treaty prevent thecompetent authorities of a Member State from denying, on the basis of the nationallegislation and the rules of professional conduct which are in force in that State, to a
Det følger heraf, at medlemsstaterne er forpligtede til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger for effektivt at opfylde direktivets formål og samtidig drage omsorg for, at de pågældende personer rent faktisk kan påberåbe sig disse foranstaltninger for de nationale domstole.
national of another Member State theright to enter and practice the legalprofession solely on the ground that hemaintains chambers simultaneously inanother Member State.
Det kræves dog ikke, at der indføres bestemte sanktioner, idet direktivet for eksempel ikke pålægger arbejdsgiveren at ansætte den ansøger, der har været udsat for forskelsbehandling, eller at udbetale en passende økonomisk erstatning, ligesom der heller ikke foreskrives en bødeordning. Formålet med direktivet er ikke desto mindre at skabe reel chancelighed, som ved domstolene kan sikres en faktisk og effektiv beskyttelse.
Judgment of 10 April 1984 in Case14183, Sabine von Colsonand Elisabeth Kamann v Land Nordrhein-Westfalen, fl984l ECR 1891(Reference for a preliminary rulingfrom the ArbeitseerichtHamm) Hamm)
Når en medlemsstat, som det er tilfældet for Tysklands vedkommende, har valgt en erstatningsordning, skal erstatningen i hvert fald stå i rimeligt forhold til det opståede tab og ikke blot være en rent symbolsk erstatning.
February I976 on the implementation of the principal of equal treatment for menand women as regards access to employment, vocational training and promotion,and working conditions, in proceedings instituted against the Land Nordrhein-Westfalen by two qualified social workers following the rejection of theirapplications for posts as social assistants in a prison catering exclusivelyfor maleprisoners.
For så vidt angår spørgsmålet om direktivets umiddelbare virkning, tilføjede Domstolen, at det tilkommer den nationale domstol inden for rammerne af sin prøvelsesret i henhold til national ret at fortolke og anvende loven om gennemførelse af direktivet i overensstemmelse med fællesskabsrettens krav.
The competent authorities refused to engagethe plaintiffs in view of theproblems and risks connected with the appointment of female candidatesin suchinstitutions and for those reasons had appointed insteadmale candidateswho were, however, less well qualified.
Landessozialgericht Hamburg havde forelagt Domstolen en række præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af det allerede nævnte direktiv 76/207 af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for at kunne afgøre, om en bestemmelse i den tyske lov om beskyttelse af mødre (Mutterschutzgesetz), hvorefter kvinder havde krav på forlænget barselsorlov efter fødslen, var forenelig med fællesskabsretten.
In its analysis of the directive in question, the Court drew attention to the fact that Article 6 required Member States to introduce into their national legal systems suchmeasures as werenecessarytoenable-all persons whoconsidered themselveswrorlged by discrimination 'to pursue their claims by judicial process'.It followedfrom that provision,, according to the Court, that the Member States were requiredto adopt measures which were sufficiently effective to achievethe objective of the directive and to ensure that those measures could in fact be relied on before thenational courts by the persons concerned.
Spørgsmålene var blevet rejst under en sag mellem en socialsikringsinstitution og en far. som under den forlængede barselsorlov havde passet barnet og gjorde krav på de kontantydelser, som moderen ifølge loven har ret til.
However the directive did not describespecific sanctions such as, for example, provisions requiring the employer to offer apost to the candidate discriminated against or giving the candidate adequatefinancial compensation or laying down a system of fines.
Efter at have behandlet spørgsmålet om den forlængede barselsorlovs berettigelse, fastslog Domstolen, at der her var tale om en særlig foranstaltning for kvinder, som var knyttet til kvinders særlige situation under graviditeten og efter fødslen, og at barselsorloven derfor er omfattet af den særlige undtagelsesbestemmelse i direktivets artikel 2. stk. 3, som bemyndiger medlemsstaterne til at opretholde bestemmelser vedrørende beskyttelse af kvinder, særlig i forbindelse med graviditet og moderskab.
None the less the purposeof the directive was to establish real equality of opportunity which was capable ofreal and effective judicial protection.
Det forhold, at en sådan orlov ifølge national lovgivning er forbeholdt kvinder, er altså ikke en forskelsbehandling, som er forbudt i henhold til direktivet.
Where a Member State, such as Germany,had opted for a system of compensation, such compensation had to be adequate in
Dom af 10. april 1984, storhertugdømmet Luxembourg mod (108/83, Sml. s. 1945).
Judgment of 12 July 1984 in Case 184/83, Ulrich Hofmann v Barmer Ersatzkasse,
Denne dom er et efterskrift til Domstolens dom af 10. februar 1983 afsagt i en sag mellem de samme parter.
U984] ECR 3047(Reference for a preliminary ruling from the Landessozialgericht Hamburg)
Dette anbringende blev ikke lagt til grund, da Domstolen fandt, at den omtvistede beslutning foreskrev konkrete foranstaltninger ved rørende den endelige fordeling af tjenestegrene og personale, således at beslutning en efter sit indhold helt klart havde karakter af en præcis og konkret beslutning, der affødte retsvirkninger.
Those questions arose in adispute between a social security institution and a father who had taken care of hischild during the period of maternity leave and who claimed in respect of that childthe allowance which was reserved to the mother by law.
Med hensyn til realiteten fastslog Domstolen, at gennemførelsen af den omtvistede beslutning rent faktisk ville have ført til en overflytning af sekretariatet dels til Bruxelles, dels til Strasbourg, hvilket ville have været i strid med de bestemmelser, som medlemsstaternes regeringer havde truffet vedrørende den midlertidige placering af Fællesskabets institutioner. Da Parlamentet således havde overskredet de begrænsninger for dets organisationsfrihed, der var fastlagt i den tidligere dom, annullerede Domstolen beslutningen af 7. juli 1981.
After consideringthe purpose of maternity leave, the Court acknowledged that themeasure in question was applicable specifically to women and was connected withtheir condition during pregnancy and motherhood, with the result that maternityleave fell within the exception expressly provided for by Article 2 (3) of thedirective which authorized the Member States to retain provisions intended toprotect women, particularly in connection with pregnancy and motherhood.Accordingly, the fact that national legislation restricted the benefit of such leave towomen did not constitute a form of discrimination prohibited by the directive.
Domstolskontrol med Den europæiske Udviklingsfonds transaktioner
Place of work of the European Parliament
Der var nedlagt påstand om annullation af en beslutning, hvorved det godkendtes, at det franske selskab Teispace fik tildelt bygge- og anlægskontrakter vedrørende telekommunikation, som omfattede en række øer i Stillehavet.
Following the first judgment, the Parliament adopted on 7 July 1981, on the basis of the Zagari Report, aresolution on the organization of its departments.
Sagen var anlagt af et italiensk konsortium, hvis tilbud ikke var blevet antaget ved tildelingen af disse kontrakter i forbindelse med det udbud, der var udskrevet af South-Pacific Bureau for Economic Cooperation, som var oprettet af de AVS-stater, der var omfattet af projektet.
The Luxembourg Governmentconsidered that the implementation of that resolution would have the effect, in the guise of a more rational division of the staff between Strasbourgand Brussels, ofbreaking up the Secretariat General which had its seat in Luxembourg.
I dommen gennemgik Domstolen fordelingen af kompetence og ansvar mellem Fællesskabet og AVS-staterne i forbindelse med udførelsen af projekter finansieret
The Parliament had challenged the admissibility of the application on the groundthat the proposed measures were not in the nature of a decision.
af Den europæiske Udviklingsfond.
This judgment is destined to set a precedent with regard to a question which washitherto in doubt, namely the judicial review of operations financed in developingcountries by the European Development Fund.