natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Heraf følger, at familiemedlemmer — bortset fra i sidstnævnte tilfælde—er omfattet af lovgivningen i beskæftigelsesstaten for så vidt angår betingelserne for, at de kan erhverve ret til ydelser, når en sådan ret er erhvervet, har de -for beskæftigelsesstøtens regning - ret til .naturalydelser, der ydes af institutionen på bopælsstedet med de begrænsninger og på de betingelserne, som er foreskrevet i den for denne institution gældende lovgivning.
The question whether a person is to be recognized as such is, they argue, governed, pursuant to Article 1(f) of the regulation, by the legislation under which the benefits are provided, that is to say, the legislation of the State of residence.
Den nationale ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt anvendelsen af den omhandlede bestemmelse er forenelig med fællesskabsretten.
Consequently, according to this interpretation, the only persons entitled to rely on Article 19(2) are those who would be regarded as members of the family of the worker by the legislation of the State of residence if the worker was affiliated to the statutory health-insurance fund of that State.
Den forelæggende ret lægger til grund, at den lovgivning, som i henhold til forordningens artikel 19 skal finde anvendelse for at afgøre, om arbejdsugerens familiemedlemmer har ret til naturalydelser, er lovgivningen i familiens bopælssut og ikke lovgivningen i arbejdsugerens beskæftigelsesstøt, hvor den institution befinder sig, som sidstnævnte er tilsluttet Dette giver anledning til, før det præjudicielle spørgsmål
That interpretation cannot be accepted. Article 1(f) of the regulation does not deal with the conditions of affiliation or of entitlement to social-security benefits for members of the family of a worker, but merely refers to the legislation under which benefits are provided for determining the persons considered to be family members.
Ifølge den forelæggende rets fortolkning af artikel 19, stk. 2, som støttes af den belgiske, den tyske, den nederlandske, og den franske regering samt Kommissionen, henviser det omhandlede stykke til artikel 19, stk. 1, for så vidt angår personer, der i forvejen anerkendes som medlemmer af arbejdstagerens familie.
So far as health insurance is concerned, that principle is implemented by Article 19 of the regulation. It follows from Article 19(1) that a worker residing in the territory of a Member State other than the State in which he works is subject to the legislation of the latter State so far as conditions for entitlement to benefits are concerned.
Spørgsmålet om, hvorvidt en person skal anerkendes som familiemedlem, afgøres i henhold til forordningens artikel 1, litra f), af den lovgivning, hvorefter ydelserne udredes, dvs.
Once that entitlement has been recognized, the worker will be entitled to receive, in the State in which he is resident and at the
bopælsstatens lovgivning. Ifølge denne fortolkning kan artikel 19, stk. 2, derfor kun kunne påberåbes af personer, der ville blive anset som medlemmer af arbejdstagerens familie i henhold til bopælsstatens lovgivning, såfremt arbejdsugeren var tilsluttet den lovbestemte sygeforsikring i denne sut
'Article 19(2) of Council Regulation (EEC) No 1408/71 of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as codified by Council Regulation (EEC) No 2001/83 of 2 June 1983, is to be understood as meaning that when a worker resides with the members of his famity in the territory of a Member State other than the Member State in which he works, under whose legislation he is insured by virtue of the regulation, the conditions for entitlement to sickness benefits in kind for members of that person's family are abo governed by the legislation of the State in which that person works in so far as the members of his family are not entitled to those benefits under the legislation of their State of residence.'
Domstolen besvarede det forelagte spørgsmål således:
He was of the opinion that the question referred to the Court by the Landessozialgericht für das Saarland should be answered as follows:
»Artikel 19, stk 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som kodificeret i Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af Ζ juni 1983, skal fortolkes således, at såfremt en arbejdstager sammen med sine familiemedlemmer er bosat i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor han har beskæftigelse, og efter hvis lovgivning han er forsikret i henhold tilforordningen, fastsættes betingelserne for, at arbejdstagerens familiemedlemmer erhverver ret til naturalydelser fra sygesikringen, ligeledes af lovgivningen i beskæftigelsesstaten, for så vidt de ikke er berettiget til disse ydelser i medfør af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten.*
'Articles l(f)(i), 2(1), 3(1), 19(l)(a) and (2) and 20 of Regulation (EEC) No 1408/71 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community do not prohibit a Member State from making affiliation to a social insurance system in that Member State of the children of a frontier worker insured in another Member State dependent on the income level of her husband, in addition to conditions connected with the personal situation of the children themselves.'
Generaladvokat F.G. Jacobs fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Sjette Afdeling) den 9. februar 1995.
Case T-14/93 Union Internationale des Chemins de Fer ν Commission of the European Communities Competition
»Artikel 1, litra f), nr. i), artikel 2, stk. 1, artikel 3, stk. 1, artikel 19, stk. 1, litra a), og artikel 19, stk. 2, samt artikel 20 i forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdsugere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, forbyder ikke en medlemsstat - i tillæg til de betingelser, som børnene personligt skal opfylde - at gøre adgangen for biologiske børn af en grænsearbejder, der er forsikret i en anden medlemsstat, til at være omfattet af en social sikringsordning i den ene medlemsstat afhængig af størrelsen af grænsearbejderens ægtefælles indkomst«
(Competition - Transport by rail - Legal basis for a decision — Regulation No 1017/68 -Travel agents - Sale of international tickets) (Third Chamber, extended composition)
Sag T-14/93 Union internationale des chemins de fer (Den Internationale Jernbaneunion) / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Konkurrence
International passenger transport by rail operates, essentially, by adding together successive national services and thus requires cooperation between national railway companies ('railways').
»Konkurrence — transport med jernbane — retsgrundlagetfor en beslutning —forordning nr. 1017/68 — rejsebureauer — salg af internationale togbilletter* (Tredje Udvidede Afdeling)
With regard, first, to the Commission's argument based on the interpretation of the WR judgment, the Court considers that that judgment is not relevant for determining the regulation applicable in the present case.
Faktiske omstændigheder og sagens baggrund navnlig i 1989, indeholder regler om en række aspekter af forholdet mellem jernbanenettene og rejsebureauerne.
That leaflet, which has been updated on numerous occasions, in particular in 1989, regulates certain aspects of the relationship between the railways and the travel agents.
Cirkulæret, i dea i sagen omtvistede udgave, fastsætter bl.a. nærmere regler om autorisation af rejsebureauer, om ydelse af provisioner til disse og om provisionssatser.
The version of Leaflet No 130 which is at issue in these proceedings contains, inter alia, provisions concerning the conditions governing the appointment of travel agents, the granting of commissions to agents and the rates of commission.
International personbefordring med jernbane har i det væsentlige form af en præstering af på hinanden følgende nationale tjenesteydelser og udføres dermed inden for rammerne af et samarbejde mellem de nationale jernbaneselskaber (herefter benævnt »jernbanenettene«).
The WR judgment did not concern the interpretation of Regulation No 1017/68. In addition, the factual background to that case was different from that in the present instance, in particular in that the parties who drew up Leaflet No 130 are railway companies and not travel agents.
I 1990 fremsendte Kommissionen anmodninger om oplysninger til sagsøgeren og til en række europæiske jernbanenet. Disse anmodninger om oplysninger angik cirkulære 130.
In 1990, the Commission sent requests for information to the applicant and a number of European railways.
Anmodningerne til Société nationale des chemins de fer français og til British Rail var baseret på artikel 11, stk. 3, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 85.
The requests sent to Société Nationale des Chemins de Fer Français and to British Rail were made on the basis of Article 11(3) of Regulation No 17 of the Council of 6 February 1962, first regulation implementing Articles 85 and 86 of the Treaty.
Den 10. oktober 1991 fremsendte Kommissionen en meddelelse om klagepunkter til sagsøgeren.
On 10 October 1991 the Commission sent a statement of objections to the applicant.
Oen 18. februar 1992 fandt der en høring sted i Bruxelles.
On 18 February 1992, a hearing was held in Brussels.
11952 udarbejdede det under Den Internationale Jernbaneunion (herefter benævnt »UIC«) — der omfatter 69 jernbanenet — nedsatte »udvalg for passagertrafik« TJIC-cirkulæret 130 vedrørende overenskomster med rejsebureauer (herefter benævnt »cirkulære 130«). Dette cirkulære, der er blevet ajourført adskillige gange, herunder
However, even if it were to be assumed that in selling a rail ticket a travel agent is supplying a service 'on an entirely independent basis', for which it receives remuneration in the form of the commission granted by the railway, that consideration would not alone suffice for Regulation No 1017/68 to be inapplicable to Leaflet No 130.
Det første anbringende, hvorved sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen har anlagt en forkert fortolkning med hensyn til anvendelsesområdet for forordning nr. 1017/68 hvorved rejsebureauets salg af en international togbillet er udtryk for, at der indgås en aftale om en transportydelse mellem jernbanenettet og den rejsende.
It is true that a travel agent, when selling an international rail ticket, provides a service to the railway concerned. However, that service is provided by an accredited travel agent acting on behalf of the railway, under a contract of agency with the railway.
Retten finder, at hovedformålet med jernbanenettets autorisation af det pågældende rejsebureau er, at dette forhandler og indgår sådanne aftaler om transportydelser på nettets vegne og udsteder de hermed forbundne togbilletter for nettet
When he sells an international ticket, therefore, the travel agent concludes a contract between the railway and the passenger. The negotiation and conclusion of such contracts of carriage on behalf of the railway and the concomitant issue of the railway's tickets form the principal object of the accreditation of the agent by the railway.
Retten finder på dette grundlag, at det er med urette, at Kommissionen har lagt til grund, at rejsebureauets »virksomhed... således intet [har] at gøre med selve transportydelsen, som udelukkende præsteres af agentens kommitent«.
It must further be borne in mind that the Commission found that the requirement imposed by the model contract, that agents must 'make out and sell tickets at the official fares indicated in the tariffs', infringed Article 85(1) of the Treaty.
Kommissionen har af nedenstående tre grunde ikke i sagen har fundet at skulle anvende forordning nr. 1017/68.
However, by its very wording, such a provision has as its object or effect 'the fixing of transport rates' within the meaning of Regulation No 1017/68.
For det første er Kommissionen af den opfattelse, at det fremgår af dommen af 1. november 1987 i WR-sagen, at rejsebureauerne er »uafhængige mellemmænd«, der præsterer »selvstændige tjenesteydelser«.
The Commission was therefore wrong to conclude that the provision of services by the travel agent 'does not therefore concern the provision of transport, which is supplied exclusively by the principal'.
For det andet finder Kommissionen, at cirkulære 130 ikke »direkte« angår præsteringen af transportydelser. For det tredje gør Kommissionen gældende, at rejsebureauernes virksomhed ikke er udtryk for et »støtteerhverv på transportområdet«.
Furthermore, if the model contract were taken to prohibit the discounting of commissions, such a provision would relate to 'the fixing of transport rates' in so far as the railways would thus be preventing any competition on transport rates between accredited agents by means, in particular, of foregoing a part of their commissions in favour of their customers.
Hvad for det første angår det af Kommissionen på grundlag af en fortolkning af dommen i WR-sagen anførte finder Retten, at denne dom ikke er relevant for vurderingen af, hvilken forordning der finder anvendelse i nærværende sag.
Finally, as regards the prohibition on agents favouring competing means of transport by their publicity, proposals or advice to the public, it is to be noted that the Commission found that that provision 'has the object and effect of restricting competition between the various means of transport'.
Hvad for det andet angår spørgsmålet om, hvorvidt cirkulære 130 er udelukket fra anvendelsesområdet for forordning nr. 1017/68, fordi cirkulæret ikke »direkte« vedrører transportydelsen, finder Retten, at denne forordning ikke kan fortolkes således, at en vedtagelse inden for en sammenslutning af jernbaneselskaber, der fastsætter vilkårene for salg af internationale togbilletter, som cirkulære 130, ikke er omfattet af forordningens anvendelsesområde.
Secondly, as to whether Leaflet No 130 falls outside the scope of Regulation No 1017/68 because it does not relate 'directly* to the transport service, the Court considers that Regulation No 1017/68 cannot be interpreted as excluding from its application a decision of an association of railway companies, such as Leaflet No 130, laying down detailed rules for the sale of international rail tickets.
En sådan vedtagelse angår således virksomhed, der har sammenhæng med præsteringen af tjenesteydelserne i form af transport med jernbane, og som er en afgørende forudsætning for disse tjenesteydelser.
That decision concerns activities which are related to, and indispensable for, the provision of rail transport services.
Når henses til, at international transport med jernbane i dag har form af en præstering af på hinanden følgende nationale tjenesteydelser, er salg af internationale togbilletter endvidere næppe muligt uden en ordning, hvorved jernbanenettene opretholder et samarbejde med henblik på salget af togbilletter og fordelingen af de hermed forbundne indtægter.
Moreover, since international rail transport is at present provided by successive national services, international rail tickets can hardly be sold without a system of cooperation between railways with regard to their sale and the distribution of the proceeds thereof.
Cirkulære 130 har sammenhæng med disse særlige forhold, der gælder international transport med jernbane.
Leaflet No 130 relates to those particular aspects of international transport by rail.
Det bemærkes dog, at selv om det antages, at et rejsebureau, når det sælger en togbillet, udøver en »selvstændig virksomhed med salg af tjenesteydelser«, for hvilket den opnår et vederlag i form af provisionen fra jernbanenettet, findes dette ikke i sig selv at kunne medføre, at forordning nr. 1017/68 ikke finder anvendelse på cirkulære 130.
Furthermore, Leaflet No 130 relates both to the 'supply of transport' and to 'transport rates' within the meaning of Regulation No 1017/68.
Det bemærkes endvidere, at cirkulære 130 må anUges at vedrøre såvel »udbuddet af transportydelser«, eller »befordringsudbuddet«, som »befordringspriser«, eller »befordringsvederlag«, som omhandlet i forordning nr. 1017/68.
With regard to the 'supply of transport', it is to be noted that Article 1 of Leaflet No 130 relates directly to the determination of points of sale of international railway tickets.
Hvad angår »udbuddet af transportydelser«, eller »befordringsudbuddet«, bemærkes, at artikel 1 i cirkulære 130 direkte omhandler salgsstederne for internationale togbilletter.
In reaching that conclusion, the Court has not disregarded the Commission's argument that Leaflet No 130 has anti-competitive effects on the market for the distribution of tickets.
Det er rigtigt, at rejsebureauet, når det sælger en international togbillet, præsterer en tjenesteydelse over for det pågældende jernbanenet. Denne tjenesteydelse, der præsteres af et autoriseret bureau, som handler på jernbanenettets vegne og for dettes regning, præsteres dog som led i et bemyndigelsesforhold,
With regard to 'transport rates', it is further to be noted that the commission - which applies to tickets sold both by the railways themselves and by travel agents - constitutes one of the direct costs of the sale of an international ticket and
Hvad angår spørgsmålet om »befordringspriser«, eller »befordringsvederlag«, bemærkes endvidere, at provisionen — der gælder såvel billetter solgt direkte af jernbanenettene som billetter solgt af rejsebureauerne — er en med salget af en international billet direkte forbundet omkostning, som er afgørende for den nettopris, dvs. billetprisen fratrukket provisionen, som det enkelte net oppebærer for sin del af de pågældende tjenesteydelser i form af international transport med jernbane.
not constitute an essential prerequisite for obtaining an individual declaration under Article 5 of that regulation that Article 2 of the regulation is inapplicable. That, the applicant maintains, was why Leaflet No 130 was not notified to the Commission in the present case.
markedet for salg af togbilletter. Retten finder, at når de væsentligste spørgsmål, som en beslutning angår, som her er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1017/68, er den omstændighed, at beslutningen tillige kan have indvirkning på konkurrencen på markeder, der er beslægtede, men accessoriske, uden betydning.
Thirdly, the Commission's argument to the effect that a travel agent is not a provider of services ancillary to transport within the meaning of Article 1 of Regulation No 1017/68 is also unfounded.
De eventuelle virkninger på konkurrencen på markedet for salg af togbilletter, som cirkulære 130 kan have, vil allerhøjst kunne være sekundære i forhold til virkningerne inden for selve transportsektoren.
The question raised here is not whether a travel agent may be considered, in general, as a provider of services ancillary to transport but whether the specific activities with which this case is concerned are operations of a kind carried out by a provider of services ancillary to transport.
Det bemærkes herefter, at Kommissionen har fastslået, at den i standardoverenskomsten fastlagte forpligtelse til »at udstede og sælge billetterne til de i tarifferne angivne officielle priser« strider mod traktatens artikel 85, stk. 1.
In the present case, the relevant travel agency operations, namely the conclusion of contracts of carriage on behalf of a principal and the issuing of tickets, must be regarded as 'operations of providers of services ancillary to transport' within the meaning of Article 1 of Regulation No 1017/68.
Retten finder, at det allerede fremgår af ordlyden af dette vilkår, at dette har til formål eller til følge, at der sker en »fastsættelse af befordringsvederlaget« som omhandlet i forordning nr. 1017/68.
The agent, acting on behalf of his principal, must be regarded as 'ancillary* to the railway and the 'operations' in question are essential to enable the passenger to be carried to his or her destination.
For det tredje finder Retten, at det af Kömmissionen anførte, hvorefter rejsebureauernes virksomhed ikke er udtryk for et støtteerhverv på transportområdet som omhandlet i artikel 1 i forordning nr. 1017/68, ligeledes savner grundlag.
Secondly, in the present case the Commission consulted the Advisory Committee provided for by Article 10(3) of Regulation No 17, composed of officials of the Member States competent in the matter of restrictive practices and monopolies, and not the Advisory Committee provided for in Article 16(4) of Regulation No 1017/68, composed of officials of the Member States competent in the matter of restrictive practices and monopolies in transport.
Det relevante spørgsmål i sagen er ikke, hvorvidt et rejsebureau generelt kan anses for et støtteerhverv på transportområdet, men hvorvidt den pågældende særlige virksomhed er udtryk for virksomhed, der kan uenkes udøvet af et støtteerhverv på transportområdet.
Since the officials of the Member States consulted on the matter were not those specified in the regulation which should have been applied in the case, it cannot be assumed that the result of the consultation of the proper committee would have been the same.
Det bemærkes endvidere, at for så vidt det antages, at standardoverenskomsten opstiller et forbud mod at give afkald på provision i form af en prisnedsættelse, vedrører dette vilkår »fastsættelse af befordringspriser«, idet jernbanenettene derved forhindrer enhver konkurrence med hensyn til transportprisen mellem de autoriserede bureauer, navnlig i form af, at disse giver afkald på deres provision til fordel for deres kunder.
It follows from all the foregoing that points of the Decision are vitiated by errors of law and do not justify the conclusion that Leaflet No 130 does not fall within the scope of Regulation No 1017/68.
Bureauerne må således i den nævnte egenskab anses for »støtteerhverv« i forhold til jernbanenettene, og den pågældende »virksomhed« er en afgørende forudsætning for befordringen af den rejsende til dennes bestemmelsessted.
it must nevertheless be determined, in the circumstances of this case, whether those errors of law on the part of the Commission had the effect of depriving the applicant of all or any of the procedural safeguards to which it was entitled in the application of Regulation No 1017/68.
Det må herefter fastslås, at betragtningerne til beslutningen er behæftet med retlige fejl og ikke kan begrunde den konklusion, at cirkulære 130 ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1017/68.
In that connection, there are at least three fundamental differences between Regulation No 17 and Regulation No 1017/68.
Hvad endelig angår forbuddet for rejsebureauerne mod i deres reklamer, timad og kunderådgivning at bidrage til at fremme brugen af konkurrerende transportformer bemærkes, at Kommissionen har anført, at dette vilkår »har... til formål og til følge at begrænse konkurrencen mellem de forskellige transportformer«.
Thirdly, under Article 17(1) and (2) of Regulation No 1017/68, the Commission is not to give a decision in respect of which consultation of the specialist Advisory Committee referred to in Article 16 is compulsory until after the expiry of 20 days from the date on which that Advisory Committee has delivered its Opinion.
Det fremgår heraf, at Kommissionen serv er aí den opfattelse, at vilkåret henhører under transportsektoren.
During that period, any Member State may request that the Council be convened to examine with the Commission any question of principle concerning the common transport policy which it considers to be involved in the particular case for decision.
Følgelig kan Kommissionens andet argument, der er baseret på anvendelsen af ordet »direkte« i tredje betragtning til forordning nr. 141, ikke tiltrædes.
That provision therefore sets up a system of protection from which the addressee of the Commission's decision is entitled to benefit.