natgillin/translations-raw huggingface dataset:
1968 ­ ARTIKEL22 fortsat 1) recht, 1978, s. 576) gav Rechtbank van koophandel det nederlandske rederi medhold, ophævede retsformandens kendelse på grund af inkompetence, tilbagekaldte bestem­melsen om abandon af søformuen og erklærede Arrondissementsrechtbank Rotterdam kompetent.
1968 ­ ARIK LE continued D he Dutch line; it quashed the decision of its President, withdrew the order regarding the ibandonment of the ship and held that the Rechtbank, Rotterdam, had jurisdiction.
Som begrundelse herfor anførte den blandt andet, at der mellem den af det nederlandske rederi udvirkede arrest for et beløb på 825 000 HFL, den for dette beløb stillede kaution og anmodningen om begrænsning af ansvaret for ejeren af »Frubel Oceania« var en sådan sammenhæng, at det ifølge konventionens artikel 21 kun var Rechtbank Rotterdam, der havde kompetence, som den ret, ved hvilken sagen først var anlagt.
In ts grounds for judgment it stated inter alia that the arrest of the ship by the Dutch com­ > any, the guarantee furnished in the amount of HFL 825 000 and the action brought by he owner of the "Frubel Oceania" in order to limit its liability were so closely related hat under Article 21 of the Convention the Rechtbank, Rotterdam, had sole jurisdic­ion as the court first seised.
Hof van Beroep anførte videre, at uafhængigt af afgørelsen i den sag, der verserede i Nederlandene som følge af kravet mod det belgiske rederi, var Rechtbank van koop­handel Antwerpen i medfør af den belgiske sølovs artikler 46, stk. 2, og 53, kompetent til at træffe afgørelse i sagen om begrænsningen af ansvaret.
The possible urisdiction of the Netherlands court, which moreover was disputed, was ¡ndependent if the jurisdiction of the court hearing the abandonment proceedings for limitation of ¡ability, since those proceedings rested on another foundation and did not concern the laim for damages as such.
Baggrunden for erstatningskravet i Neder­landene var selve sammenstødet, mens den sag, der verserede i Antwerpen, beroede på den omstændighed, at det belgiske rederi muligvis hæftede for skaden. Denne sag kunne til enhver tid indledes til varetagelse af kreditors interesser, også selv om det krav, over for hvilket ansvarsbegrænsningen blev gjort gældende, blev bestridt.
The basis of the claim for damages in the Netherlands was the collision itself, whereas the proceedings pending in Antwerp were based on the fact that the Belgian shipping line might be liable for the resulting damage; such proceedings could be brought at any time for the protection of the creditor's interests, even where the claim in respect of which it was sought to limit liability was disputed.
Hermed var Rechtbank van koophandel Antwerpen efter de gældende retsregler, herunder også kon­ventionens bestemmelser, enekompetent i det mindste for så vidt angik angørelsen i abandonsagen.
Under the applicable provisions of law, including the provisions of the Convention, the Rechtbank van Koophandel, Ant­werp, therefore had exclusive jurisdiction over the abandonment proceedings at least.
Hof van Beroep forkastede også det nederlandske rederis anbringende om, at Recht­bank Rotterdam havde kompetencen i medfør af konventionens artikel 6, nr. 1, med den begrundelse, at kautionisten ikke havde bopæl i Rotterdam, men i Amsterdam.
The Hofvan Beroep rejected the argument of the Dutch line that the Rechtbank, Rotter­dam, had jurisdiction under Article 6(1) of the Convention, on the ground that the guar­antor's domicile was not in Rotterdam but in Amsterdam.
Bestem­melsen i det kautionsløfte, der var underskrevet med henblik på ophævelse af arresten, hvorefter kautionen skulle forfalde til betaling, hvis der ikke inden tolv måneder blev an­lagt sag ved den »kompetente« Rechtbank Rotterdam, var heller ingen værnetingsaf­tale i konventionens artikel 17's forstand.
Furthermore, the provision in the guarantee document executed in order to secure the release of the ship, according to which it would lapse if proceedings were not brought before the "competent" court in Rotterdam within 12 months, did not constitute an agreement conferring jurisdiction as referred to in Article 17 of the Convention.
Denne bestemmelse i kautionsløftet regule­rede kun en bestemt detalje i kautionen; der var på ingen måde tale om en aftale, hvor­ved det belgiske rederi skriftligt havde forpligtet sig til at anerkende, at Rechtbank Rot­terdam havde kompetence til at træffe afgørelse i den verserende sag eller til at fastsætte ansvarsbegrænsningen.
That provision simply settled a specific detail of the guarantee; it was in no way an agreement by which the Belgian shipping line agreed in writing to accept the jurisdiction of the Rechtbank, Rotterdam, to decide the pending proceedings or to rule on the limitation of liability.
Set fra det belgiske rederis synspunkt tjente kautionen kun det formål at få den arrest, der var foretaget i Rotterdam, ophævet, hvilket også var sket.
From the point of view of the Belgian line the furnishing of the guarantee was simply intended to secure the re­lease of the ship arrested in Rotterdam, and it had that effect.
Den nederlandske rets kompetence med hensyn til påstanden om stadfæstelse af denne arrest kunne imidlertid ikke bevirke, at denne ret blev kompetent til at træffe afgørelse i en sag om en eventuel begrænsning af det belgiske rederis ansvar, i hvilken retsforman­den for Rechtbank van koophandel Antwerpen var enekompetent.
The jurisdiction of the Netherlands court to hear the application for the judicial confirmation of the arrest could not have the effect of conferring jurisdiction on that court to hear proceedings for the limitation of the Belgian line's liability; the President of the Rechtbank van Koop­handel, Antwerp, had exclusive jurisdiction to hear such proceedings.
Rechtbank forkastede den indsigelse om inkompetence, der var fremsat af det belgiske rederi, på grundlag af konventionens artikel 18.
The court rejected the Belgian line's objection against jurisdiction on the basis of Article 18 of the Convention.
Denne dom blev i det væsentlige stadfæstet ved dom afsagt af Gerechtshof Den Haag den 10. juni 1983 (Schip en Schade 1983, nr. 107) efter mellemafgørelse afsagt den 22. januar 1982 (Schip en Schade 1982, nr. 64).
That judg­ment was confirmed in most respects by the judgment of the Gerechtshof, The Hague, of lOJune 1983 (Schip en Schade, 1983, No 107), after an interlocutory judgment given on 22 January 1982 (Schip en Schade, 1982, No 64).
Med mellemafgørelsen anerkendte Gerechtshof efter begæring af det belgiske rederi og kautionisten Hof van Beroep Antwerpen's dom af 30. april 1980 på grundlag af konventionen, efter at den havde fastslået, at denne dom havde fået retskraft.
In the interlocutory judgment the Ge­rechtshof, on application by the Belgian shipping line and its guarantor, recognized the judgment of the Hofvan Beroep, Antwerp, of 30 April 1980 on the basis of the Conven­tion, after ascertaining that that judgment had become final.
Indbyrdes sammenhængende krav — betingelser, hvorunder enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, kan erklære sig inkompetent (artikel 22, stk. 2), ikke opfyldt — førstnævnte rets udsættelse af afgørelsen
Kelated actions — Circumstances in which a court other than the court first seised may de­line jurisdiction not present (Art. 22, second para.) — Stay of proceedings by court other han the court first seised
Nogle selskaber med hjemsted i Parma anlagde ved det derværende Pretura sag mod deres handelsagent i Forbundsrepublikken Tyskland og nedlagde påstand om ophæ­velse af agentaftalen på grund af misligholdelse samt erstatning.
\ number of companies based in Parma brought proceedings before the Pretura di Par­na against their agent for the Federal Republic of Germany, seeking an order for the :ancellation of the agency agreement on grounds of non­performance and claiming lamages.
Sagsøgte anførte, at han havde anlagt sag om det samme krav ved en tysk ret; den italienske ret skulle derfor er­klære sig inkompetent i medfør af konventionens artikel 21.
The defendant argued that he had brought proceedings on the same cause of iction before a German court and that the Italian court was therefore obliged under Arti­:le 21 of the Convention to decline jurisdiction.
Retten erklærede sig ved mellemafgørelse kompetent.
n an interlocutory judgment the Pretore held that he had jurisdiction.
Den fastslog først, at de to sager, der var anlagt af hver af parterne ved en ret i deres hjemland, ikke havde samme gen­stand eller hvilede på samme grundlag, jfr. konventionens artikel 21.
He stated first of ill that the claims brought by each of the parties before a court in their country of origin lid not involve the same cause of action for the purposes of Article 21.
Ikke blot var par­ternes stilling vendt om i de to sager, men de gjorde også forskellige krav gældende.
The positions of he parties in the two proceedings were reversed; furthermore, they raised different Jaims.
Til forskel fra det foreliggende proceskrav var formålet med den sag, som var anlagt af den her sagsøgte ved den tyske ret, nemlig at få fastslået, at de italienske selskaber var for­pligtet in solidum at erstatte ham det tab, som var påført ham som følge af misligholdel­sen af visse forpligtelser i henhold til agentaftalen.
In contrast to the claims brought before the Pretura, the action brought by the igent before the German court sought to hold the Italian companies jointly and severally iable in damages for loss suffered by him as a result of the non­performance of certain ibligations under the agency agreement.
Indbyrdes sammenhængende krav —Jlod­ og kanalskibsjart — sag ved retten i en kontra­herende stat og ved en »Schiffahrtsgericht« i en anden kontraherende stat — henvisning til »Schiffahrtsgericht«
Related actions — Shipping by inland waterway — Dispute in a court in one Contracting State and in a shipping court in another Contracting State — Matter remitted to the shipping court
Den første sag verserede ved Schiffahrtsge­richt Duisburg­Ruhrort mellem Sitra BV og det tyske rederi Raab­Karcher (herefter be­nævnt rederiet); den anden, hvori blandt andet Sitra og rederiet var sagsøgt, verserede ved Rechtbank Rotterdam.
One action was brought be­fore the Schiffahrtsgericht Duisburg-Ruhrort between Sitra BV and the German ship­ping line Raab-Karcher: a second action, in which Sitra and Raab-Karcher, among oth­ers, were defendants, was brought before the Rechtbank, Rotterdam.
I den her foreliggende tredje sag sagsøgte Sitra rederiet og nedlagde påstand om, at dette ved den dom, der skulle afsiges i den anden sag, der verse­rede i Rotterdam, samtidig tilpligtedes at betale Sitra det beløb, som selskabet eventuelt blev dømt til at betale i den anden sag.
In the third action Sitra claimed an indemnity against Raab-Karcher, submitting that in the judgment to be given in the other proceedings in Rotterdam Raab-Karcher should be ordered to pay to Sitra any amount for which Sitra might be found liable in those proceedings.
Sitra anmodede under den tredje sag om, at denne forenedes med den allerede nævnte anden sag ved Rechtbank Rotterdam, som fir­maets regressøgsmål hang sammen med. Under denne (anden) sag i Rotterdam påbe­råbte rederiet og en medsagsøgt sig Bruxelles­konventionen og anmodede i medfør af dennes artikel 22 om, at sagen henvistes til Schiffahrtsgericht.
Sitra ap­plied for the joinder ofthat third action with the other action pending before the Recht­bank, Rotterdam, on the ground that its claim for an indemnity was related to that ac­tion. In that action Raab-Karcher and another defendant, relying on Article 22 of the Brussels Convention, had applied to have the action referred to the Schiffahrtsgericht Duisburg.
Under den foreliggende sag anmodede rederiet ligeledes om, at sagen henvistes til Schiffahrtsgericht i henhold til artikel 22.
Raab-Karcher made a similar application in the third action.
Sitra overlod det til Rechtbank at træffe afgørelse vedrørende denne an­modning.
Sitra made no submission on that application.
Rechtbank sluttede heraf, at Sitra anså Schiffahrtsgericht for kompetent til at træffe af­gørelse i sagen mellem Sitra og rederiet.
The Rechtbank concluded from that that Sitra considered that the Schiffahrtsgericht had jurisdiction to hear the dispute between it and Raab-Karcher.
Efter Rechtbank's opfattelse var der mellem de tre sager en så nær sammenhæng, at det var nødvendigt at behandle og afgøre dem sam­tidig af hensyn til en god retspleje.
In the Rechtbank's view the three actions were so closely related that in the interests of the proper administration of justice they should be heard and decided together.
Således kunne det forhindres, at der blev truffet ufor­enelige afgørelser, hvilket ikke kunne udelukkes, hvis sagerne blev afgjort hver for sig.
That would avoid the risk of irre­concilable judgments which might result from separate proceedings.
Ved dom af 23. juli 1982 henviste Rechtbank den anden sag til Schiffahrtsgericht, undta­gen med hensyn til en part, som ikke var part i den foreliggende sag.
By a judgment of 23 July 1982 the Rechtbank had referred the second action to the Schiffahrtsgericht, ex­cept in so far as it concerned a party who was not a party to the third action.
Rechtbank henviste derfor også ved sin afgørelse, der imødekom anmodningen om henvisning, hovedsagen og stridsspørgsmålet vedrørende foreningen af sagerne på det stade, dette stridsspørgs­mål befandt sig, til Schiffahrtsgericht Duisburg­Ruhrort.
Granting the application the Rechtbank therefore referred the action for an indemnity and the in­terlocutory application for joinder of the actions to the Schiffahrtsgericht Duisburg-Ruhrort.
Indbyrdes sammenhængende krav — sag om betaling af købesummen anlagt af en fabri­kant mod den belgiske forhandler ved en tysk ret — krav om godtgørelse fremsat affor­
Related actions — Action in a German court for the purchase price of goods sold and delivered by a German manufacturer to its Belgian distributor — Action for compensation brought by the distributor against lhe manufacturer in a Belgian court — Clause in
1968 ­ ARTIKEL 22 fortsat I) handleren mod fabrikanten for en belgisk ret — forbud mod modregning i fabrikantens al­mindeligeforretningsbetingelser — ingen udsættelse af den tyske sag
(continued 1/ manufacturer's general conditions of business precluding set-off— No slay of proceedings in German court
Sagsøgeren, en tysk virksomhed, fremsatte over for sin tidligere belgiske forhandler krav om betaling af købesummer, som rent beløbsmæssigt var ubestridte.
The plaintiff, a German undertaking, brought proceedings against its former Belgian dis­tributor for the price of certain goods, the amount of which was not in dispute.
Der var mellem parterne kun tvist om et af sagsøgte fremsat modkrav.
The only remaining dispute between the parties concerned a claim for a set-off by the defendant.
I anledning af dette modkrav havde sagsøgte ved Tribunal de commerce de Bruxelles anlagt sag mod sagsøgerens retsantecessor med den begrundelse, at sagsøgte, efter at forhandlingsaftalen var opsagt uden varsel, havde krav på godtgørelse.
The defendant had brought proceedings in the commercial court in Brussels against the plaintiffs predecessor in title, claiming that it was entitled to compensation after the dis­tribution agreement was cancelled without notice.
Sagsøgeren anså den modregningsindsigelse, der var fremsat under den tyske sag, for ubegrundet, fordi sagsøgerens almindelige for­retningsbetingelser indeholdt en klausul, hvorefter modregning kun kunne ske »med ubestridte modkrav«.
The plaintiff argued that the set-off could not be pleaded in the German proceedings since its general conditions of business contained a clause according to which only an undisputed claim could be set off.
Landgericht havde i medfør af konventionens artikel 22 udsat sa­gen, indtil der var truffet en retskraftig afgørelse i den ved Tribunal de commerce de Bru­xelles verserende sag, og blandt andet anført, at modregningsklausulen i sagsøgerens al­mindelige forretningsbetingelser var i strid med § 11, nr. 3, i den tyske lov om alminde­lige forretningsbetingelser og derfor var ugyldig.
The Landgericht stayed the proceedings under Article 22 of the Convention until such time as judgment should have been given in the proceedings in Brussels, and stated that the set-off clause in the plaintiffs general conditions of business was void, since it offended against Paragraph 11 (3) of the German Law on General Conditions of Business.
Kendelsen om udsættelsen blev kæret til Oberlandesgericht, som gav den kærende medhold.
An ap­peal against the stay of proceedings was successful.
Oberlandesgericht anførte, at betingelserne for udsættelse i medfør af konventionens ar­tikel 22 sammenholdt med § 148 i den tyske Zivilprozeßordnung ikke var opfyldt ; den afgørelse, der ventedes fra den belgiske ret, var ikke præjudicerende for den tyske sag, fordi der ikke kunne tages hensyn til det af sagsøgte fremsatte modkrav på grund af ude­lukkelsen af modregningen i sagsøgerens almindelige forretningsbetingelser, og der der­for ikke var fare for uforenelige afgørelser.
The Oberlandesgericht held that the conditions laid down in Article 22 of the Conven­tion and Paragraph 148 of the German Code of Civil Procedure for the stay of proceed­ings were not met ; the Belgian court's decision would not pre-empt the decision in the ac­tion before the German court since the defendant's counterclaim could not be taken into account, because of the clause in the plaintiffs general conditions of business preclud­ing set-offs, and there was therefore no risk of irreconcilable judgments.
Modregningsklausulen var blevet en del af den aftale, der bestod mellem parterne, og som var undergivet tysk ret.
The set-off clause was part of the contract between the parties, which was governed by German law.
Det er rigtigt, at modregningsklausuler i henhold til loven om almindelige forretningsbetingelser er ugyl­dige, for så vidt som de udelukker modregning med retskraftigt fastslåede modkrav.
It was true that set-off clauses were void under the Law on General Conditions of Busi­ness in so far as they purported to preclude the setting-off of counterclaims in respect of which final judgment had been given by a court.
I det foreliggende tilfælde måtte klausulen imidlertid fortolkes således, at den ikke for­bød modregning med sådanne krav ; retskraftigt fastslåede krav var kun særtilfælde af »ubestridte« krav. Da klausulen altså var gyldig, kunne sagsøgte ikke modregne.
In this case the clause was to be inter­preted in such a manner as not to prevent the setting-off of such claims; claims in respect of which final judment had been given by a court were merely a particular example of undisputed claims.
Dette kunne ganske vist ændre sig, hvis Tribunal de commerce de Bruxelles traf en retskraftig afgørelse, men det var ikke tilstrækkeligt til en udsættelse i medfør af § 148 i Zivilprozess­ordnung — og følgelig i medfør af konventionens artikel 22 — at en sag, der i sig selv var moden til afgørelse, kunne miste sin genstand på grund af en anden sag.
The situation would of course be otherwise if final judgment were giv­en by the commercial court in Brussels; for a stay of proceedings under Paragraph 148 of the Code of Civil Procedure and Article 22 of the Convention it was not sufficient that the dispute, in itself ready for judgment, might be rendered without object as a re­sult of other proceedings.
Ifølge § 148 i Zivilprozessordnung kan retten, »når afgørelsen i sagen helt eller delvis afhænger af, om der består eller ikke består et retsforhold, som er genstand for en anden verserende sag..., bestemme, at sagens forhandling skal udsættes, indtil den anden sag er afgjort...«.
Under Paragraph 148 of the German Code of Civil Procedure, where the outcome of the dispute depends entirely or in part on the existence or non-existence of a legal relation­ship which is the object of other pending proceedings, the court may stay its proceedings until such time as the other disputeis settled.
Kompetence — foreløbige retsmidler — kompetencen uafhængig af kompetencen med hensyn til hovedsagen (artikel 24)
Jurisdiction — Provisional measures — Jurisdiction as to lhe substance of the matter (Article 24)
Anvendeligheden af foreløbige retsmidler bedømmes efter national ret — fuldbyr­delse af tyske domme i udlandet som arrestgrund — dette principsfortsatte gyldighed indenfor rammerne af domskonventionen
Availability of provisional measures under national law — Protective measures justi­fied by the fact that enforcement of a German judgment must take place in a foreign country — Retention of that principle in the context of the Brussels Convention
Oberlandesgericht udtalte, at da der ikke var noget værneting for hovedsagen i henhold til domskonventionen — godsværnetinget i tysk procesret (§ 23 i ZPO) er udelukket ved konventionens artikel 3, stk. 2 — måtte tyske retters internationale kompetence have et særligt grundlag.
As the courts in the Federal Republic of Germany did not have jurisdiction under the Brussels Convention as regards the substance of the matter — jurisdiction under Arti­cle 23 of the ZPO by virtue of the presence of property belonging to the defendant within the territorial jurisdiction of the court was excluded by the second paragraph of Article 3 of the Convention — a separate basis was necessary to give the German courts jurisdic­tion.
Oberlandesgericht henviste herved til konventionens artikel 24, hvor­efter tyske retter også er kompetente, selv om retterne i en anden kontraherende stat i medfør af konventionen har kompetence til at afgøre hovedsagen.
In this respect the Oberlandesgericht relied on Article 24 of the Convention under which the German courts may still grant provisional measures, even if under the Con­vention the courts of another Contracting State have jurisdiction as to the substance of the matter.
Formålet med § 917, stk. 2, var at bevare værdien af et tysk eksekutions­fundament under tvangsfuldbyrdelsen, hvorfor reglen ikke omfattede udenlandske domme.
Arti­cle 917 (2) sought to maintain the usefulness of a German judgment by facilitating its en­forcement and therefore did not apply to foreign judgments.
(Fortsættelse på følgende blad)
(continued on next recto page)
Fortolkning af konventionen — nationale procesretlige begreber — henvisning til na­tional ret — henvisning til de nationale regler, der finder anvendelse på tidspunktet for sagen
Interpretation of the Convent/on — Concepts used in national procedural law — Reference to national law — Construed as a reference to the national provisions in force at the lime of litigation
Fortolkning af konventionen — protokollen af 3. juni 1971 — ingen forelæggelse for Domstolen — »acte clair«­doktrinen
Interpretation of the Convention — Protocol of 3 June 1971 — Reference to the Court of Justice — Nol necessary — Acte clair
Kompetence — foreløbige, herunder sikrende retsmidler — begreb — henvisning til national ret — begæring om en foreløbig forholdsregel i form afbetaling af et afdrag — konventionens artikel24 fandt anvendelse
Jurisdiction — Provisional and protective measures — Concept — Reference to na­tional law — Claim for interim damages — Included
1968 ­ ARTIKEL 24 fortsat 1)
1968 - ARTICLE 24