natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Oberlandesgericht henviste herved til konventionens artikel 24, hvor­efter tyske retter også er kompetente, selv om retterne i en anden kontraherende stat i medfør af konventionen har kompetence til at afgøre hovedsagen.
In this respect the Oberlandesgericht relied on Article 24 of the Conven­tion under which the German courts may still grant provisional measures, even if under the Convention the courts of another Contracting State have jurisdiction as to the sub­stance of the matter.
Ifølge tysk procesret (§ 919 i ZPO) var i dette tilfælde den ret kompetent, i hvis retskreds det gods, hvori ar­resten skulle foretages, befandt sig.
German procedural law (paragraph 919 ZPO) conferred jurisdic­tion in such a case on the courts in whose district the property which was to be attached was situated.
Oberlandesgericht afviste dog, at den arrestgrund — fuldbyrdelse i udlandet (§917, stk. 2, i ZPO) — som Landgericht havde anført, skul­le foreligge, og anførte, at denne regel kun fandt anvendelse, når en tysk dom skal fuld­byrdes i udlandet.
However, the Oberlandesgericht held that the ground for protective measures acted on by the Landgericht, namely the fact that enforcement would have to take place outside Germany (second subparagraph of paragraph 917 ZPO), was not ap­plicable and stated that that provision was only available where a German judgment had to be enforced in a foreign country.
Formålet med § 917, stk. 2, var at bevare værdien af et tysk ekseku­tionsfundament under tvangsfuldbyrdelsen, hvorfor reglen ikke omfattede udenland­ske domme.
The second subparagraph of paragraph 917
Kompetence — foreløbige retsmidler — anvendelsen bedømmes efter national ret — fuld­byrdelse af tyske domme i udlandet som arrestgrund — dette princips fortsatte gyldighed inden for rammerne af domskonventionen
Jurisdiction — Provisional measures — Availability under national law — Necessity of enforcing German judgments abroad as a ground for seeking an order for attachment in security of a claim — Principle still valid in the context of the Brussels Convention
Efter at skyldneren havde standset sine betalinger og i Nederlandene anmodet om et morato­rium, havde arrestrekvirenten ladet foretage arrest i skyldnerens gods i Forbundsrepu­blikken. Amtsgericht stadfæstede arrestdekretet.
After the defendant had discontinued payments and asked in the Netherlands for a postponement of the payment of the debt, the plain­tiff obtained an order for attachment of the defendant's assets in the Federal Republic of Germany.
Amtsgericht udtalte, at den tyske internationale kompetence reguleredes af konventio­nens artikel 24; arten af de retsmidler, der stod til rådighed, bestemtes af tysk national ret.
The international jurisdiction of the German courts was governed by Article 24 of the Convention; the kind of measures to be ordered was determined by domestic German law.
Arrest kunne finde sted i henhold til § 917, stk. 2, i den (tyske) Zivilprozeßordnung, hvorefter det skal anses som tilstrækkelig arrestgrund, at en dom skal fuldbyrdes i ud­landet.
The attachment was lawful under the second subparagraph of paragraph 917 of the Zivilprozeßordnung [Code of Civil Procedure], which provided that the fact that a judgment had to be enforced in a foreign country was deemed to be an adequate ground for issuing an order for attachment.
Retten udtalte, at denne regel også, modsat en fra visse sider hævdet opfattelse fandt anvendelse, når retssagen til prøvelse af fordringen skulle afgøres af en uden­landsk ret.
Contrary to a view held in some quarters, that provision also applied if the substance of the case had to be dealt with by a foreign court.
Reglen fandt også anvendelse over for skyldnere fra andre af EF­konventio­nens kontraherende stater efter dennes ikrafttræden.
Furthermore, it continued to be applicable as against debtors in other Contract­ing States after the entry into force of the Brussels Convention.
I modsætning til konventionens artikel 3, hvorefter bestemte nationale kompetenceregler ikke længere kan gøres gældende, forblev medlemsstaternes lovgivning i henhold til konventionens artikel 24 uden undtagelse anvendelig, for så vidt angår anvendelse af foreløbige retsmidler.
For in contrast to Ar­ticle 3 of the Convention, which provided that certain national provisions relating to jurisdiction should no longer apply, Article 24 of the Convention did not affect the ap­plicability of the law of Member States relating to the granting of measures.
Hel­ler ikke det retspolitiske grundlag for § 917, stk. 2, var bortfaldet ved konventionen.
The justifi­cation for the second subparagraph of paragraph 917 in terms of legal policy had not disappeared as a result of the Convention.
For selv om afgørelserne også anerkendes i de andre kontraherende stater, skal de dog for at kunne fuldbyrdes stadig på begæring forsynes med en fuldbyrdelsespåtegning i hen­hold til konventionens artikel 31. Hindringerne for fuldbyrdelsen var således ikke fal­det bort, kun blevet mindre.
For, even if judgments were recognized in the other Contracting States, their enforcement was nevertheless still dependent on an application for an order for enforcement under Article 31 of the Convention, so that the obstacles to enforcement had not disappeared but had merely been reduced.
Oberlandesgericht München tilsluttede sig i en afgørelse af 15. juni 1983 — 25 W 1560/83 (NJW 1983, 2778; RIW 1983, 534) udtrykkeligt den her forfægtede opfattelse, hvorefter det fortsat er en gyldig arrestgrund, at fuldbyrdelse skal ske i udlandet.
In a decision of 15 June 1983 ­ 25 W 1560/83 (NJW 1983, 2778; RIW 1983, 534), the Oberlandesgericht München expressly endorsed the above view on the continued va­lidity of that ground for seeking an order for attachment when enforcing a judgment
Fortolkning af konventionen — nationale procesretlige begreber — henvisning til na­tional ret — henvisning til de nationale regler, der finder anvendelse på tidspunktet for sagen for
Interpretation of the Convention — Concepts used in national procedural law — Ref­erence to national law — Construed as a reference to the national provisions in force at the time of litigation
Fortolkning af konventionen — protokollen af 3. juni 1971 — ingen forelæggelse Domstolen — »acte clair«­doktrinen
Interpretation of the Convention — Protocol of 3 June 1971 — Reference to the Court of Justice — Not necessary — Acte clair
Kompetence — foreløbige, herunder sikrende retsmidler — begreb — henvisning til national ret — begæring om en foreløbig forholdsregel i form afbetaling af et afdrag — konventionens artikel 24 fandt anvendelse
Jurisdiction — Provisional, including protective, measures — Concept — Reference to national law — Claim for interim damages — Included
Et selskab med hjemsted i Belgien havde opsagt den arbejdsaftale, selskabet havde ind­gået med en arbejdstager, der var bosiddende i Frankrig, fordi denne havde gjort sig skyldig i alvorlige forseelser.
A Belgian company had terminated, on account of serious misconduct, the contract of employment which it had concluded with a person resident in France.
Præsidenten for Tribunal de grande instance de Nanterre, i hvis retskreds arbejdstageren havde bopæl, afsagde efter arbejdstagerens begæring en kendelse om foreløbige forholdsregler, hvorefter selskabet tilpligtedes at betale arbejds­tageren et afdrag på tilgodehavende løn og godtgørelse i anledning af opsigelsen på grundlag af artikel 809, stk. 2, i den franske Nouveau Code de procédure civil, som indført ved anordning af 5. december 1975; afgørelsen var begrundet med, at der var tale om et foreløbigt retsmiddel, som ifølge konventionens artikel 24 kunne kræves an­vendt af de franske retslige myndigheder, selv om de belgiske retter var kompetente til at påkende sagens realitet.
That person ob­tained from the President of the Tribunal de grande instance, Nanterre, an interim award covering arrears of salary and damages in lieu of notice, on the basis of Article 809(2) of the new French Code of Civil Procedure introduced by a decree of 5 Decem­ber 1975. The award was made on the ground that it constituted an interim measure for which application could be made to the French courts even though the Belgian courts had jurisdiction as to the substance of the matter.
Den klare og præcise affattelse af artikel 24, som udelukkende omtaler »de foreløbige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning« uden at afgrænse denne lovgivning tidsmæssigt, kunne ikke give anledning til tvivl, og der var derfor ikke grundlag for at anmode Domstolen om en fortolkning i form af en præjudiciel afgørelse, således som appellanten havde foreslået.
The clear and precise terms of Article 24, which referred solely to 'such provisional, in­cluding protective, measures as may be available under the law of the State' without any limitation based on the date of enactment of the legislation in question, did not lead to any ambiguity and could not therefore justify the appellant's suggestion that a preliminary ruling on the interpretation of Article 24 should be obtained from the Court of Justice of the European Communities.
Cour d'appel definerede følgelig de i artikel 24 omtalte foreløbige, herunder sikrende retsmidler i henhold til de franske retsregler, der var gældende på det pågældende tids­punkt, og fastslog, at den foreløbige karakter, som enhver foreløbig forholdsregel, der træffes i medfør af artikel 484 i den franske Nouveau Code de procédure civile, har, uden undtagelse opfyldte de i artikel 24 opstillede kriterier for, at retten i en anden stat end den, hvor den ret, der er kompetent til at påkende sagens realitet, er beliggende, kan træffe de foreløbige, herunder sikrende forholdsregler, som er påtrængende nød­vendige.
Going on to define on that basis the provisional or protective measures referred to by Article 24, having regard to the French legislation currently in force, the court held that the provisional nature ascribed by Article 484 of the new French Code of Civil Proce­dure to any interlocutory decision satisfied, without any possible exception, the criteria by reference to which Article 24 authorized the courts of a Contracting State to grant provisional or protective measures, even though the courts of another Contracting State had jurisdiction as to the substance of the matter.
Da artikel 809, stk. 2, i samme lov endvidere udtrykkeligt anførte betaling af et afdrag til fordringshaveren i den situation, hvor fordringens eksistens ikke reelt kan be­strides, som et eksempel på en sådan forholdsregel, kunne det ved at sammenholde be­stemmelserne konstateres, at præsidenten for Tribunal de grande instance de Nanterre med føje havde erklæret sig kompetent til at afgøre spørgsmålet om betaling af et af­drag.
In addition, Article 809(2) of the same Code expressly included amongst those measures the award of an interim sum to the plaintiff where the existence of the obligation could not seriously be contested. Read together, those provisions showed that the President of the Tribunal de grande instance had rightly held that he had jurisdiction to decide on the claim for interim damages.
Kompetence — speciel kompetenceregel — opfyldelsesværneting fuldmagt — betaling af provision — henteskyld
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the place of per­formance (Art. 5(1)) — Agency — Payment of commission — Obligation to be per­formed at the seat of the debtor
En i Luxembourg bosat fuldmægtig (»mandataire salarié«) for et fransk selskab havde for dette undersøgt markedet i Storhertugdømmet og for fuldmagtsgiverens regning af­sluttet en aftale med en luxembourgsk kunde.
The Luxembourg agent (mandataire salarié) of a French company had carried out a study of the Luxembourg market for the company and had concluded a contract on its account with a client in Luxembourg.
Han anlagde i den anledning sag mod fuldmagtsgiveren ved Tribunal d'arrondissement de Luxembourg med påstand om be­taling af provision og godtgørelse af omkostninger.
He brought proceedings against his principal be­fore the Tribunal d'arrondissement, Luxembourg, for the payment of commission and expenses.
Til sikkerhed for sit krav udvirkede sagsøgeren, at der blev gjort arrest i sagsøgtes fordring mod et selskab med hjemsted i Luxembourg; han nedlagde herefter ved den nævnte ret påstand om stadfæstelse af foretagelsen af denne arrest.
In order to secure his claim the plaintiff attached debts owed to the defend­ant by a company whose seat was in Luxembourg; he then applied to the same court for the judicial confirmation of the garnishee order.
Retten afsagde en kendelse om foranstaltning af bevisfø­relse, efter at den med hensyn til kompetencen til at træffe afgørelse om sidstnævnte påstand havde fastslået, at denne afhang af, om retten også var kompetent til at træffe afgørelse i hovedsagen.
The court made an order for the taking of evidence, after holding that its jurisdiction to hear the application for judicial confirmation depended on whether or not it had jurisdiction to hear the main action.
Cour d'appel, som sagen blev indbragt for, ophævede denne mellemafgørelse.
On appeal the Cour d'appel set aside that order.
Den lu­xembourgske ret var ikke kompetent til at træffe afgørelse i hovedsagen, men derimod nok til at træffe afgørelse om påstanden om stadfæstelse afarresten.
The Luxembourg court did not have jurisdiction to hear the main action, but it did have jurisdiction to hear the application for the judicial confirmation of the garnishee order.
Hertil anførte Cour d'appel, at arrest i fordringer på tredjemand i henhold til artiklerne 557 ff. i den luxem­
The court held that the garnishee procedure provided for in Article 557 et seq. of the Luxembourg Code of Civil Proce­dure was a protective measure for the purposes of Article 24 of the Convention.
Rechtbank fastslog endvidere, at de nederlandske retters kompetence ikke fulgte af ar­tikel 28 i ABN's almindelige forretningsbetingelser, som indeholdt en værnetingsklau­sul til fordel for de nederlandske retter, da det ikke var fastslået, at kontoindehaverne udtrykkeligt havde accepteret klausulen, jfr. de krav, der er opstillet i Domstolens nævnte domme af 14. december 1976 i sagerne 24 og 25/76.
(continued 2) ferring jurisdiction on the Netherlands courts, since there was no evidence that the ac­count­holder had expressly accepted the clause in accordance with the requirements laid down in the judgments of the Court of Justice of 14 December 1976 in Cases 24 and 25/76.
Rechtbank tog ikke begæringen om genoptagelse til følge.
The application to set aside the President's order was dismissed as unfounded.
1­24 — B 11 Cour d'appel de Colmar, dom af 5. marts 1982, Sahm mod SA Maechler
1­24 — Β 11 Cour d'appel, Colmar, Judgment of 5 March 1982, Sahm ν SA Maechler
Kompetence —foreløbige, herunder sikrende retsmidler — bestemmelse om betaling af et foreløbigt beløb (»provision«) under en sag om foreløbige forholdsregler — artikel 24 fandt anvendelse
Jurisdiction — Provisional, including protective, measures — Interlocutory order for the provisional payment of a sum of money — Article 24 applicable
Ved kendelse afsagt af den dommer ved Tribunal de grande instance de Strasbourg, der var kompetent til at træffe foreløbige forholdsregler i handelssager, var den part, over for hvem der begæredes foreløbige forholdsregler, en handlende bosat i Forbundsrepu­blikken Tyskland, blevet tilpligtet at betale den begærende part et foreløbigt beløb (»provision«) på 165 144,35 DM.
By a decision of the judge of the Tribunal de grande instance, Strasbourg, empowered to hear interlocutory applications in commercial matters, the respondent, a merchant resident in the Federal Republic of Germany, was ordered to make a provisional pay­ment to the applicant of DM 165 144.35.
For dette beløb havde et selskab, der ligeledes havde hjemsted i Forbundsrepublikken, accepteret veksler, som var betalbare på selskabets hjemsted.
A company whose seat was also in the Federal Republic of Germany had accepted a bill of exchange in that amount, payable at the seat of the company.
Da vekslerne ikke blev betalt, gjorde rekvirenten krav gældende både over for det tyske selskab og over for den part, mod hvem de foreløbige forholdsregler begæredes, som havde kautioneret for det tyske selskabs forpligtelser; sagen mod det tyske selskab blev imidlertid udsat, da der var åbnet forhandlinger om akkord for dette.
The bill was not honoured, and the applicant brought an action against the German company and against the respondent, who had guaranteed the company's liabilities; the proceedings against the German company were stayed, since it was engaged in composition proceedings.
Den tyske handlende kærede Tribunal de grande instances kendelse og gjorde i det væsentlige gældende, at retten i første instans savnede kompetence.
The respondent appealed against the order of the Tribunal de grande instance and argued in particular that that court had no juris­diction.
Det krav, der var blevet gjort gældende af rekvirenten, gik ikke ud på, at der blev truffet bestemmelse om et foreløbigt eller sikrende retsmiddel, men vedrørte realiteten i sagen, som ifølge kærende var unddraget de franske retters kompetence.
The applicant's claim, he said, was not an application for a provisional or pro­tective measure but concerned the substance of the dispute, which was not within the jurisdiction of the French courts.
Cour d'appel stadfæstede kendelsen.
The Cour d'appel dismissed the appeal.
Ifølge artikel 873 i Nouveau Code de procédure civile kan retsformanden for den ret, der er kompetent i handelssager, tilkende kreditor et foreløbigt beløb, når kravet ikke for alvor kan bestrides.
Under Article 873 of the New Code of Civil Procedure the President of the court competent to hear commercial matters could order the payment of a provisional amount to the creditor where the claim could not be seri­ously disputed.
Der er her tale om et forelø­bigt retsmiddel i den betydning, der er forudsat i artikel 24 i konventionen af 1968, som også kan kræves anvendt af de retslige myndigheder i en kontraherende stat, selv om retterne i en anden kontraherende stat er kompetente til at påkende sagens realitet.
That was a provisional measure within the meaning of Article 24 of the Brussels Convention, and could therefore be applied for in the courts of one Contract­ing State even where the courts of another Contracting State had jurisdiction over the substance of the matter.
Cour d'appel udtalte, at retten i Strasbourgs kompetence var så meget mere velbegrun­det, som der mellem rekvirenten og acceptanten af vekslerne havde bestået et løbende forretningsforhold, hvor Strasbourg var aftalt som værneting. Dette værneting var også anført på de regninger, som de omtvistede veksler var udstedt for.
Further justification for the conclusion that the Strasbourg court had jurisdiction could be found in the fact that there had been continuing busi­ness relations between the applicant and the acceptor of the bill of exchange in respect of which the parties had agreed to confer jurisdiction on the courts of Strasbourg.
Endvidere kunne den part, mod hvem de foreløbige forholdsregler begæredes, som kautionist uden vi­dere restforfølges sammen med hovedskyldneren for samme ret. I øvrigt var det heller
Furthermore, the respondent could, as guarantor, be sued jointly with the principal debtor before the same court.
(fortsat 1) ikke godtgjort, at det mellem parterne var aftalt, at en anden ret skulle have stedlig kompetence.
(continued 1)
Under en sag om de civilretlige følger af et færdselsuheld, der var sket i Skotland, for Tribunal de grande instance de Lorient, hvor skadelidtes søgsmål mod en fransk og en tysk sagsøgt var anlagt, tilkendte den enedommer, der havde fået til opgave at forbere­de sagen, i medfør af artikel 771, stk. 3, i Nouveau Code de procédure civile sagsøgeren et foreløbigt beløb på 300000 FF.
After a traffic accident in Scotland the injured party brought proceedings before the Tribunal de grande instance, Lorient, against French and German defendants; the single judge of that court responsible for the preparatory inquiries in the case granted the plaintiff a provisional sum of FF 300000 under Article 771 of the New Code of Civil Procedure.
De sagsøgte havde gjort gældende, at retten i Lorient savnede kompetence.
The defendants had objected that the court had no jurisdiction.
Dommeren udtalte i afgørelsen, at artikel 14 i Code civile ganske vist i princippet var uanvendelig i medfør af artikel 3 i konventionen af 1968, men dette gjaldt dog i medfør af konventionens artikel 24 ikke med hensyn til anvendelse af fore­løbige retsmidler.
In his decision the judge stated in that regard that, although Article 14 of the Civil Code was made inapplicable in principle by Article 3 of the Convention, under Article 24 of the Convention that was not true with regard to the ordering of provisional measures.
Afgørelsen blev stadfæstet ved Cour d'appel de Rennes' dom af 20. maj 1980, Soc.
That decision was upheld by a judgment of the Cour d'appel, Rennes, of 20 May 1980 (Soc.
Nordstern m.fl. mod Eon m.fl.
Nordstern and Others ν Eon and Others).
En bestemmelse om, at der skal beta­les et foreløbigt beløb, er omfattet af konventionens artikel 24's anvendelsesområde og kan ifølge denne regel også træffes, når den pågældende ret ikke har kompetence til at påkende sagens realitet.
An order for provisional payment fell within the scope of Article 24 of the Convention, and could therefore be made even where the court seised had no jurisdiction as to the substance of the dispute.
I en afgørelse truffet af Cour d'appel d'Aix­en­Provence den 4. maj 1981 i en sag om foreløbige forholdsregler, Diehm mod Sicre (Rev.crit.dr.int.pr.
In an interlocutory decision of 4 May 1981 (Diehm ν Sicre, Rev.crit.dr.int.pr.
1983, 110, kommenteret af Couchez), blev der sat spørgsmålstegn ved, om en bestemmelse om, at der skal beta­les et foreløbigt beløb, truffet under en sag om foreløbige forholdsregler, falder ind un­der konventionens artikel 24's anvendelsesområde. Sagen om foreløbige forholdsregler vedrørte et krav om skadeserstatning i tilslutning til et færdselsuheld i Forbundsrepu­blikken Tyskland, hvor den part, mod hvem de foreløbige forholdsregler begæredes, havde bopæl.
1983, 110, Note: Couchez) the Cour d'appel, Aix­en­Provence, expressed doubt as to whether an interlocutory order for a provisional payment in respect of a claim for damages in tort (the claim arose out of a traffic accident in the Federal Republic of Germany, and the respondent was domiciled in Germany) fell within the scope of Article 24 of the Con­vention.
Cour d'appel udtalte, at en foreløbig forholdsregel uden videre kan ændres af den ret, der påkender realiteten; en afgørelse om, at der skal betales et fore­løbigt beløb, foregriber imidlertid afgørelsen vedrørende realiteten, når skaden herved allerede erstattes delvis.
It was true that a provisional measure might be changed or reversed by the court dealing with the substance of the matter; an order for provisional payment might however prejudice the decision on the substance of the case if it provided partial com­pensation for the loss suffered.
For så vidt den skadelidte ved hjælp af en sådan bestemmelse kan opnå næsten fuldstændig erstatning gennem retten på det sted, hvor han har bopæl, er der mulighed for omgåelse af reglerne i konventionen af 1968.
In so far as the injured party might by means of such an order made by the court of his domicile obtain almost full compensation, the possi­bility arose of evasion of the rules laid down in the Convention.
Spørgsmålet var i hvert fald så tvivlsomt, at det ikke kunne afgøres af den enedommer, der nu be­handlede sagen, men kun af Cour d'appel in plenum.
The question was how­ever so uncertain that it could not be decided by the single judge hearing the matter, but must be reserved for a decision by the full court.
Af de 10000 FF, som den fore­gående instans havde tilkendt skadelidte som et foreløbigt beløb, skulle der foreløbig kun udbetales 1 000 FF, medens resten skulle deponeres.
In the meantime, of the provisional payment of FF 10000 ordered by the lower court, only FF 1 000 was to be paid to the applicant, and the rest was to be paid into court.