natgillin/translations-raw huggingface dataset:
CPL IMPERIAL 2 OG UNIFRIGO MOD KOMMISSIONEN eksporten at skulle betale en told, der ikke længere findes«, og at »der er tale om et meningsløst synspunkt«.
CPL IMPERIAL 2 AND UNIFRIGO V COMMISSION after the exportation took place, a duty which no longer exists', and that 'this is an absurd idea'.
Herefter skal det andet led af det tredje anbringende afvises.
In those circumstances, the second part of the third plea must be rejected as manifestly inadmissible.
CPL Imperial 2 har med det fjerde anbringende gjort gældende, at Retten har tilsidesat »non bis in idem«-princippet, samt artikel 5 i forordning nr. 1697/79 og artikel 220 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1), idet den ikke annullerede den anfægtede beslutnings bestemmelser om, at Kommissionen godkender efter opkrævning af den told, der er anført i en toldopgørelse, hvis beløb CPL Imperial 2 allerede havde betalt.
By the fourth plea, CPL Imperial 2 asserts that the Court of First Instance infringed the principle of non bis in idem and Articles 5 of Regulation No 1697/79 and 220 of Council Regulation (EEC) No 2913/92 of 12 October 1992 establishing the Community Customs Code (OJ 1992 L 302, p. 1), inasmuch as it did not annul that part of the contested decision in which the Commission authorised recovery of customs duties indicated on a customs slip in respect of which payment had already been effected by CPL Imperial 2.
Kommissionen skulle kun godkende efteropkrævning af beløbene ifølge denne opgørelse, såfremt disse beløb skyldtes.
According to the latter, the Commission should authorise the recovery of the sums relating to that slip only if they are due.
Den nøjagtige fastsættelse af de beløb, der er tale om, henhører under de nationale domstole.
It is for the national courts to fix the precise amount of such sums.
Kommissionen har anført, at dette anbringende skal afvises, idet det ikke nærmere er blevet forklaret, hvad det går ud på.
The Commission regards that plea as inadmissible, since it has not been explained with sufficient clarity.
Retten har nemlig fastslået, at det ikke er Kommissionens opgave at fastlægge det beløb, der skal efteropkræves, idet det er den nationale ret, der har kompetence til at afgøre spørgsmålet om lovligheden af den italienske forvaltningsakt, hvorefter tolden skal efteropkræves.
49 The Court of First Instance held that it is not for the Commission to determine the amount to be recovered, since the national court has sole jurisdiction to review the legality of the Italian administrative act ordering post-clearance recovery of the duties.
Retten har fastslået, at Kommissionen blot besvarede de italienske myndigheders anmodning vedrørende fortolkningen af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79.
50 The Court of First Instance found that the Commission had merely responded to the Italian authorities' request regarding the interpretation of Article 5(2) of Regulation No 1697/79.
Den tog i den anfægtede beslutning ikke stilling til det beløb i indførselstold, der var forfaldet til betaling, og som de italienske myndigheder havde henvist til.
It did not express a view in the contested decision as to the amount of the import duties payable, as referred to by the Italian authorities.
Kommissionen overtog blot de italienske myndigheders beløbsangivelse og foretog således ikke nogen beregning af det beløb, som de italienske myndigheder havde fastlagt, og gav heller ikke nogen begrundelse for dettes størrelse.
The Commission merely took the sum indicated by the Italian authorities at its face value and did not therefore carry out any calculation or verify the amount arrived at by the Italian authorities.
51 Herefter skal det fjerde anbringende forkastes.
51 In those circumstances, the fourth plea must be rejected as manifestly unfounded.
Appellanterne har med det femte anbringende gjort gældende, at medlemssta­terne i henhold til Kommissionens forordning (EF) nr. 1677/98 af 29. juli 1998 om ændring af forordning nr. 2454/93 (EFT L 212, s. 18) uden godkendelse fra Kommissionen kan undlade at foretage efteropkrævning af told, når det skyldige beløb er under 50 000 ECU, hvilket er tilfældet i denne sag.
By the fifth plea, the appellants maintain that, in accordance with Commission Regulation (EC) No 1677/98 of 29 July 1998 amending Regulation No 2454/93 (OJ 1998 L 212, p. 18), Member States may waive post-clearance recovery of customs duties without authorisation from the Commission where, as in the present case, those duties amount to less than ECU 50 000.
Ifølge denne forordning skal appellanterne endvidere underrettes og høres, før et afslag herpå vedtages.
Moreover, that regulation provides that persons such as the appellants are to be informed and heard before a negative decision is adopted.
Der skal henvises til artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement, der ifølge samme reglements artikel 118 finder anvendelse på forhandlingerne for Dom­
Suffice it to note that Article 42(2) of the Rules of Procedure, which is applicable to appeal proceedings by virtue of Article 118 of those Rules, provides that no
CPL IMPERIAL 2 OG UNIFRIGO MOD KOMMISSIONEN stolen i sager, der angår appel af en afgørelse fra Retten, og hvorefter nye anbringender ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. handlingerne.
CPL IMPERIAL 2 AND UNIFRIGO V COMMISSION new plea in law may be introduced in the course of proceedings unless it is based on matters of law or of fact which come to light in the course of the procedure.
Den argumentation, appellanterne har fremført i tilslutning til det femte anbringende, er først blevet fremført i replikken under appelsagen, og da forordning nr. 1677/98 blev vedtaget og offentliggjort før appelskriftets ind givelse, skal det femte anbringende afvises.
Since the arguments expounded in the context of the fifth plea were not raised by the appellants prior to the submission of their reply in the proceedings before the Court of Justice, and since Regulation No 1677/98 was adopted and published before the date on which their appeal was lodged, the fifth plea must be rejected as manifestly inadmissible.
Det følger af de anførte grunde, at de anbringender, som appellanterne har fremført til støtte for appellen, skal afvises eller forkastes. Appellen skal derfor forkastes i henhold til procesreglementets artikel 119.
It follows from all the foregoing considerations that the pleas in law advanced by the appellants in support of their appeal are either manifestly inadmissible or manifestly unfounded.
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, der efter samme reglements artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Kommissionen har
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, which is applicable to appeal proceedings by virtue of Article 118, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party's pleadings.
KENDELSE AF 9.12.1999 — SAG C­299/98 Ρ nedlagt påstand herom, og da appellanterne har tabt sagen, pålægges det dem at betale sagens omkostninger.
Since the Commission has applied for costs, and since the appellants have been unsuccessful, they must be ordered to pay the costs.
Formand for Fjerde Afdeling
President of the Fourth Chamber
Sag C-335/99 P(R)
Case C­335/99 P(R)
HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG m.fl. mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber »Appel — kendelse afsagt af præsidenten for Retten i Første Instans i en sag om foreløbige forholdsregler — konkurrence — betaling af bøde — bankgaranti«
HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG and Others ν Commission of the European Communities (Appeal — Order of the President of the Court of First Instance in proceedings for interim relief — Competition — Payment of the fine — Bank guarantee)
Kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14. december 1999
Order of the President of the Court, 14 December 1999
Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — udsættelse af gennem førelsen af forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks inddrives — betingelser — ganske særlige omstændigheder
Applications for interim measures — Suspension of operation of a measure — Suspension of the obligation to provide a bank guarantee as a condition for non­enforcement of the right to immediate payment of a fine — Conditions for granting — Exceptional circumstances
Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — betingelser — alvorlig og uoprettelig skade — risiko for, at virksomheden må indgive konkursbegæring — konkret bedømmelse
Applications for interim measures — Suspension of operation of a measure — Conditions for granting — Serious and irreparable damage — Risk that the under­taking might have to apply for insolvency proceedings to be commenced — Assessment on a case­by­case basis
Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — udsættelse af gennem førelsen af forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks inddrives — betingelser — alvorlig og uoprettelig skade — hensyntagen til den økonomiske situation i den koncern, som virksomheden tilhører
Applications for interim measures — Suspension of operation of a measure — Suspension of the obligation to provide a bank guarantee as a condition for nonenforcement of the right to immediate payment of a fine — Conditions for granting — Serious and irreparable damage — Account taken of the financial situation of the group to which the undertaking belongs
Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — foreløbige forholdsregler — betingelser — alvorlig og uoprettelig skade — bevisbyrde
Applications for interim measures — Suspension of operation of a measure — Interim measures — Conditions for granting — Serious and irreparable damage — Standard of proof
En begæring om foreløbige forholdsregler, hvorved der søges opnået fri tagelse for en forpligtelse, som Kom missionen har pålagt en virksomhed, til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks søges inddrevet, kan kun imødekommes, såfremt der foreligger ganske særlige omstændigheder.
An application seeking waiver of the obligation to provide a bank guarantee as a condition for postponing recovery of a fine imposed by the Commission may be granted only in exceptional circumstances.
Ved vurderingen af, om en virksomhed kan stille en bankgaranti, skal der tages hensyn til den koncern, som virksomheden indgår i, og navnlig til de ressourcer, denne koncern som helhed råder over.
In order to assess whether an under taking is in a position to provide a bank guarantee, regard must be had to the group of undertakings to which it belongs and, in particular, to the resources available to that group as a whole.
Muligheden for at kræve sikkerheds stillelse, der for så vidt angår sager om foreløbige forholdsregler er udtrykke ligt hjemlet i Domstolens og Rettens procesreglement, er i overensstemmelse med Kommissionens velbegrundede, generelle fremgangsmåde.
In the context of applications for interim relief, express provision is made in the Rules of Procedure of both the Court of Justice and the Court of First Instance for requiring security to be lodged, consistent with the general policy of the Commission which has been found to be reasonable.
HFB M.FL. MOD KOMMISSIONEN til den interesse, som de, der kontrol lerer den, har i dens fortsatte beståen.
HFB V COMMISSION val separately from the controlling group's interest in seeing it survive.
Selv om det i en sag om foreløbige forholdsregler med henblik på at godt gøre, at der foreligger en alvorlig og uoprettelig skade, ikke er nødvendigt, at det godtgøres, at der er en absolut vished for, at skaden indtræder, idet det er tilstrækkeligt, at skaden kan forud siges med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed, skal sagsøgerne ikke desto mindre fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der skal begrunde, at der er udsigt til en sådan alvorlig og uoprettelig skade.
Although in order to establish the existence of serious and irreparable damage it is not necessary for the occurrence of the damage to be demonstrated with absolute certainty, it being sufficient to show that damage is foreseeable with a sufficient degree of probability, the applicants are required to prove the facts forming the basis of their claim that serious and irreparable damage is likely.
Det er i denne forbindelse irrelevant, at den person, der i sin egenskab af hovedejer af virksomheden kontrollerer denne, er en fysisk person, som ikke selv udgør en virksomhed.
In that connection no importance is to be attributed to the fact that the person who controls the undertakings by virtue of being their principal owner is a natural person who is not himself an undertaking.
KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS PRÆSIDENT 14. december 1999 *
ORDER OF THE PRESIDENT OF THE COURT 14 December 1999 *
I sag C-335/99 P(R),
In Case C-335/99 P(R),
Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen (Tyskland), ved advokaterne P. Krömer og F. Nusterer, Sankt Polten, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat A. May, 31, Grand-rue, appellanter, angående appel af kendelse afsagt den 9. juli 1999 af præsidenten for De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sag T-9/99 R, HFB m.fl. mod Kommissionen (Sml.
Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, established at Sondershausen (Germany), represented by P. Krömer and F. Nusterer, Rechtsanwälte, Sankt Polten, with an address for service in Luxembourg at the Chambers of A. May, 31 Grand-Rue, appellants,
HFB M.FL. MOD KOMMISSIONEN denne kendelse, om, at de påstande, appellanterne nedlagde i første instans, tages til følge, og om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, den anden part i appelsagen:
HFB V COMMISSION order sought at first instance by the appellants be upheld and that the Commission be ordered to pay costs, the other party to the proceedings being:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved E. Gippini Fournier og W. Mölls, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg, sagsøgt i første instans, har
Commission of the European Communities, represented by E. Gippini Fournier and W. Mölls, of its Legal Service, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg at the office of C. Gómez de la Cruz, also of that Service, Wagner Centre, Kirchberg, defendant at first instance,
DOMSTOLENS PRÆSIDENT efter at have hørt generaladvokaten, P. Léger, afsagt følgende
THE PRESIDENT OF THE COURT, after hearing the Advocate General, P. Léger, makes the following
II, s. 2429, herefter »den appellerede kendelse«), hvorved præsidenten ikke tog selskabernes begæring til følge om udsættelse af gennemførelsen og af tvangsfuldbyrdelsen af artikel 3, litra d), og artikel 4 i Kommissionens beslutning 1999/60/EF af 21. oktober 1998 om en procedure efter EF-traktatens artikel 85 (sag IV/35.691/E-4: Rørkartel (præisolerede rør)) (EFT 1999 L 24, s. 1), som berigtiget ved beslutning af 6. november 1998.
Article 50 of the EC Statute of the Court of Justice against the order of the President of the Court of First Instance in Case T-9/99 R HFB and Others v Commission [1999] ECR 11-2429 (hereinafter 'the order under appeal') rejecting their application for suspension of the operation and stay of the enforcement of Articles 3(d) and 4 of Commission Decision 1999/60/EC of 21 October 1998 relating to a proceeding pursuant to Article 85 of the EC Treaty (Case No IV/ 35.691/E-4 — Pre-Insulated Pipe Cartel) (OJ 1999 L 24, p. 1), as amended by the rectifying decision of 6 November 1998.
Appellanterne har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede kendelse og derudover nedlagt følgende påstande:
As well as seeking to have that order set aside, the appellants request:
— Gennemførelsen og tvangsfuldbyrdelsen af artikel 3, litra d), og artikel 4 i beslutning 1999/60 udsættes indtil den 15. december 2000, i det omfang beløb svarende til en del af den af Kommissionen pålagte bøde ikke allerede er betalt til denne, dog højst indtil Retten har afsagt endelig dom i hovedsagen, såfremt der inden fire uger efter kendelsen vedrørende denne begæring stilles en bankgaranti for en del af bøden på 1 500 000 EUR tillige med renter fra den 14. februar 1999 til fordel for Kommissionen, og såfremt der senest den 15. december 1999 overføres 350 000 EUR til Kommissionen.
— suspension of the operation and stay of enforcement of Articles 3(d) and 4 of Decision 1999/60 until 15 December 2000, in so far as sums representing part of the fine imposed by the Commission have not already been paid, and, at the latest, until the Court of First Instance has given judgment in the main proceedings, in so far as, in the four weeks following the order ruling on this request, the Commission will be provided with a bank guarantee covering part of the amount of the fine, that is to say, EUR 1 500 000, together with interest calculated from 14 February 1999, and, by 15 December 1999, the Commission will receive payment by bank transfer of the sum of EUR 350 000;
— Sagen hjemvises om fornødent til Retten til fornyet afgørelse.
— if appropriate, referral of the case back to the Court of First Instance for a fresh decision; and
Ved processkrift indleveret til Justitskontoret den 4. oktober 1999 har Kommis sionen fremsat sine skriftlige bemærkninger for Domstolen.
By document lodged at the Registry on 4 October 1999, the Commission submitted its written observations to the Court.
Med hensyn til de faktiske omstændigheder har Retten i den appellerede kendelse fastslået følgende:
The factual background to the dispute was described in the order under appeal as follows :
» 1 Sagsøgerne er fem østrigske og tyske selskaber, som producerer præisolerede rør, der fortrinsvis anvendes til fjernvarmeanlæg.
'1 The applicants are five Austrian and German producers of pre-insulated pipes which are mainly used in urban heating systems.
Den 13. november 1998 fik sagsøgerne meddelelse om Kommissionens beslutning 1999/60 ...
On 13 November 1998 Commission Decision 1999/60... was notified to the applicants.
I meddelelsesskrivelsen blev det understreget, at hvis sagsøgerne anlagde sag ved Retten, ville Kommissionen ikke tage skridt til inddrivelse af bøden, så længe sagen verserede for Retten, forudsat at det skyldige beløb blev forrentet fra datoen for udløbet af fristen for betaling af bøden, og at der senest på dette tidspunkt blev stillet en bankgaranti, som Kommissionen kunne godkende, og som dækkede det skyldige beløb samt renter og tillæg.
In the accompanying letter it was stated that, if the applicants made an application to the Court of First Instance, the Commission would not take any proceedings for recovery whilst the case was pending before that court, subject to the debt bearing interest as from the date of expiry of the period prescribed for payment of the fine, provided that a bank guarantee acceptable to the Commission and covering the principal debt together with interest and any amounts added thereto was provided by that date.
Beslutning 1999/60 blev meddelt sagsøgerne i deres egenskab af medlemmer af 'Henss/Isoplus-koncernen'.
Decision 1999/60 was notified to the applicants in their capacity as members of the "Henss/Isoplus Group".
I beslutningens artikel 1 fastslås det bl.a., at sagsøgerne har overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), fra oktober 1991 til i hvert fald marts eller april 1996.
Article 1 thereof charges the applicants in particular with infringing Article 85(1) of the EC Treaty (now Article 81(1) EC) from October 1991 to March or April 1996 at least.
Derfor pålægges der i artikel 3, litra d), Henss/Isoplus-koncernen en bøde på
Consequently, Article 3(d) imposes on the Henss/Isoplus Group a fine of EUR 4 950 000,
4 950 000 EUR, for hvilken de fem sagsøgende selskaber og selskabet Isoplus Fernwärmetechnik GmbH — stille Gesellschaft hæfter solidarisk.
1999 — CASE C-335/99 P(R) for which the five applicant companies, and also Isoplus Fernwärmetechnik GmbH — stille Gesellschaft, are jointly and severally liable.
Der er imidlertid mellem parterne opnået enighed om ikke at inddrage sidstnævnte selskab i sagen.
The parties agreed, however, not to involve the latter company in these proceedings.
Det fremgår af sagsøgernes forklaringer under den mundtlige høring, at de alle har forbindelse med W. Henss.
According to the information given by the applicants at the hearing, it appears that they all have links with Mr Henss.
De beskriver deres forbindelser med ham således:
They describe their links with him as follows:
— Femte sagsøger, Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen (Tyskland) (herefter 'Isoplus— Sondershausen'): På tidspunktet for vedtagelsen af beslutning 1999/60 tilhørte en tredjedel af selskabet den første sagsøger, en tredjedel et selskab, som selv ejes 100% af W. Henss, og en tredjedel en anden familie.
— the fifth applicant, Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen, Germany ("Isoplus— Sondershausen") belonged, when Decision 1999/60 was adopted, as to one third to the first applicant, as to one third to a company which is itself wholly owned by Mr Henss and as to the remaining one third to another family.
Efter den 6. november 1998 er W. Henss' andel af kapitalen i Isoplus — Sondershausen vokset yderligere. «
After 6 November 1998 Mr Henss's holding in the capital of Isoplus — Sondershausen increased further.'
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. januar 1999 anlagde appellanterne sag med påstand om annullation af beslutning 1999/60.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 18 January 1999, the appellants sought annulment of Decision 1999/60.
Den 5. februar 1999 betalte Isoplus — Rosenheim, Isoplus — Hohenberg og Isoplus — Sondershausen hver især 770 000 EUR, dvs. i alt 2 310 000 EUR, til Kommissionen som en delvis betaling af den pålagte bøde, således at den del af bøden, som endnu mangler at blive betalt, blev nedbragt til 2 640 000 EUR eksklusive renter.
On 5 February 1999, Isoplus-Rosenheim, Isoplus-Hohenberg and Isoplus-Son-dershausen each made a payment to the Commission of EUR 770 000 — giving a total amount of EUR 2 310 000 — by way of partial payment of the fine, thus reducing the amount outstanding to EUR 2 640 000, not including interest.
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 10. februar 1999 fremsatte appellanterne i medfør af artikel 242 EF begæring om udsættelse af gennemførelsen og tvangsfuldbyrdelsen af artikel 3, litra d), og artikel 4 i beslutning 1999/60, indtil der er afsagt endelig dom i hovedsagen.
By separate document, lodged at the Registry of the Court of First Instance on 10 February 1999, the appellants lodged an application pursuant to Article 242 EC for suspension of the operation and stay of enforcement of Articles 3(d) and 4 of Decision 1999/60 pending delivery of the judgment in the main proceedings.
Den 30. april 1999 begrænsede appellanterne deres begæring om foreløbige forholdsregler, således at begæringen i det væsentlige svarede til de
On 30 April 1999 the appellants limited their application for interim relief, essentially to coincide with the forms of order sought in the present appeal, as set out in paragraph 2 above.
Ved den appellerede kendelse bestemte Rettens præsident, at begæringen om foreløbige forholdsregler ikke kunne tages til følge.
By the order under appeal, the President of the Court of First Instance dismissed the application for interim relief.