natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Disse grunde til at anvende artikel 16, nr. 1, er imidlertid uden betydning, når der er tale om kontrollen af almindelige forretningsbetingelser under en sag efter AGB­lovens § 13 ff. Under en så­dan sag undersøger den tyske ret udelukkende de anfægtede bestemmelser på grundlag af tysk materiel ret.
However, those reasons for applying Article 16(1) were not relevant where general conditions of business were being reviewed in proceedings under Article 13 et seq. of the AGB­Gesetz.
Sagen tjener tværtimod det formål at sikre en beskyttelse, som slet ikke kan opnås under sager om rettigheder og pligter i henhold til en lejekontrakt.
In those proceedings the Ger­man court examined the terms to which an objection had been made exclusively on the basis of German substantive law.
Den skal nemlig sikre, at der i rets­forhold i Tyskland ikke anvendes klausuler, som er ulovlige i henhold til den tyske AGB­lov.
In so doing, questions of law concerning the repay­ment of deposits which would have to be answered by reference to mandatory rules of the State of situs concerning tenancies were not material to the decision.
Dette beskyttelsesformål kan imidlertid kun opnås fuldt ud, hvis de tyske ret­ter har international kompetence i sager som den foreliggende, der er anlagt af en orga­nisation.
It was rather the case that the proceedings served a protective purpose which was not achieved in disputes over rights and obligations arising out of a letting contract.
Desuden er kontrol­ og forbuds­effekten af en sådan sag i Tyskland større end ved tilsvarende sager i de fleste andre EF­medlemsstater.
Its aim was to keep legal relations in Germany free from clauses which were not permitted under the Ger­man AGB­Gesetz.
Bundesgerichtshof anså det ikke for nødvendigt at forelægge et fortolkningsspørgsmål for Domstolen.
However, that protective purpose could only be achieved in full if the German courts had international jurisdiction for such actions brought by associ­ations.
Ifølge de principper, der er opstillet med hensyn til forelæggelsesplig­
If the courts of the State of situs were also to have exclusive jurisdiction under
(fortsat 2) ten efter EØF­traktatens artikel 177, stk. 3, og som også gælder for forpligtelsen efter fortolkningsprotokollens artikel 3, stk. 1, består en sådan forpligtelse bl.a. ikke, når den korrekte anvendelse af EF­retten fremgår med en sådan klarhed, at der ikke foreligger nogen rimelig tvivl om afgørelsen af det rejste spørgsmål.
According to the principles developed concerning the obligation to make a reference under the third paragraph of Article 177 of the EEC Treaty, which also applied to the obligation under Article 3(1) of the Protocol on Interpretation, there was no such obligation, inter alia, when the correct application of Community law was so obvious that there remained no room for reasonable doubt regarding the question asked.
Således forholdt det sig i den konkrete sag.
Such was the case here.
Som anført var det hverken efter ordlyden af eller formålet med konven­tionens artikel 16, nr. 1, påkrævet, at der skulle være enekompetence i en sag anlagt af en organisation efter den tyske AGB­lov.
As had been stated, exclusive jurisdiction under Article 16(1) of the Convention over an action by an association under the German AGB­Gesetz was required neither by the wording nor the purpose of the provision.
Retten var sikker på, at retterne i de øvrige kontraherende stater og Domstolen selv ville være lige så overbevist herom, når hensås til fællesskabsretten som helhed, dens formål og dens nuværende udviklingstrin.
The chamber making the decision was con­vinced that the same certainty also existed for the courts of the other Contracting States and for the European Court of Justice, if the question were viewed in the light of Com­munity law as a whole, its aims and its then current state of development.
[kompetence i sager vedrørende selskaber eller juridiske personer]
[Jurisdiction in proceedings concerning companies or other legal persons or associations]
Kompetence — enekompetence — selskaber eller juridiske personer — sag vedrørende handlinger foretaget af et i Frankrig bosat bestyrelsesmedlem i et selskab med hjemsted i England udenfor hans beføjelser (ultra vires) — artikel 16, nr. 2, fandt anvendelse
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Companies or other legal persons or associations — Proceedings relating to actions committed ultra vires by a director domiciled in France of a company having its seat in England — Article 16(2) held applicable
Et selskab stiftet efter engelsk ret med hjemsted i England anlagde sag, hvorunder det gjorde gældende, at to af bestyrelsesmedlemmerne på et møde i Frankrig havde handlet uden for deres beføjelser.
A company incorporated under English law and having its seat in England issued a writ, with a statement of claim alleging that the actions of two directors at a meeting in France were ultra vires.
Et af bestyrelsesmedlemmerne havde bopæl i Frankrig, det andet i De Forenede Stater. I medfør af Order 11 i Rules of the Supreme Court anmo­dede selskabet Master of the High Court om tilladelse til at forkynde stævningen for de sagsøgte i udlandet.
One of the directors was domiciled in France, the other in the United States.
Der blev givet tilladelse til at forkynde stævningen for den sagsøg­te, der havde bopæl i De Forenede Stater. Med hensyn til den sagsøgte, der havde bopæl i Frankrig, kom Master of the High Court imidlertid til det resultat, at en tilla­delse var unødvendig, da spørgsmålet om forkyndelse var reguleret i Bruxelles­konven­tionen.
Leave was granted to serve the writ on the defendant in the United States.
De sagsøgte nedlagde påstand om, at forkyndelserne skulle anses for at være uden retsvirkning, og om, at det blev fastslået, at retten ikke havde kompetence til at behandle sagen mod dem.
The defendants applied for service of the writ on them to be set aside and for a declaration that the court had no jurisdiction over them in respect of the subject matter of the claim or the relief sought.
Med hensyn til den i Frankrig bosatte sagsøgte fastslog High Court, at denne i medfør af konventionens artikel 2 skulle sagsøges dér, medmindre den engelske ret var kompe­tent i medfør af artikel 16, nr. 2.
With regard to the defendant domiciled in France, the High Court held that Article 2 of the Convention required that he be sued there unless the English court had jurisdiction under Article 16(2).
Udtrykket »sager om gyldighed ... af ... beslutninger truffet af [selskabers] organer« i denne bestemmelse refererer til sagsgenstanden. Ud­trykket som helhed skal ikke alene fortolkes på grundlag af den engelske tekst, men og­så i lyset af den franske og den tyske tekst.
In this latter provision, the phrase 'proceedings which have as their object the validity of... the decisions of... organs ... of companies' referred to the sub­ject matter of the proceedings.
Det skal navnlig fortolkes således, at der er enekompetence i sager om gyldigheden af beslutninger truffet af et selskabs organer.
In particular, it was to be construed as giving exclusive jurisdiction in proceedings which had as their object the validity of the decisions of the organs of a company.
Sager vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt et bestyrelsesmedlems handlinger er rime­lige, er ikke omfattet af artikel 16, nr. 2, men i den foreliggende sag var der ikke i første række tale om, hvorvidt bestyrelsesmedlemmernes handlinger var rimelige, men om, hvorvidt de gyldigt havde handlet inden for deres beføjelser.
Whilst pro­ceedings concerned with the reasonableness of a director's action fell outside Article 16(2), the company's claim was not principally concerned with reasonableness but with the validity or otherwise of the directors' exercise of their powers.
Artikel 16, nr. 2, fandt derfor anvendelse, og High Court havde enekompetence.
Accordingly, Article 16(2) did apply and the High Court had exclusive jurisdiction.
Da selskabet imidlertid havde
However, as the com­
(fortsat 1) frafaldet alle sine krav mod den i Frankrig bosatte sagsøgte, kunne der ikke gives det medhold, og forkyndelsen af stævningen for denne sagsøgte måtte derfor anses for at være uden retsvirkning.
(continued 1) pany had waived all its claims against the defendant domiciled in France, the action against him was bound to fail and, accordingly, service of the writ as against him was set aside.
Dom af 15. november 1983 [Fjerde Afdeling]'), sag 288/82, Duijnstee mod Goderbauer (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden), Sml.
1-16.4 — A 1 Judgment of 15 November 1983 (Fourth Chamber),' Case 288/82 Dugnstee ν Goderbauer [1983] ECR 3663
1983, s. 3663 (forslag til afgørelse fra generaladvokat S. Rozès, s. 3679)
(Preliminary ruling requested by the Hoge Raad der Nederlanden) Advocate General: S. Rozès (p. 3679)
Kompetence — konventionens regler —forrang for nationale lovgivninger
Jurisdiction — Rules of the Convention — Precedence over national legislation
Kompetence — prøvelse af kompetencen og andre formalitetsspørgsmål — enekompetencefor domstolene i en kontraherende stat — forpligtelse for retterne i en anden kon traherende stat til på embeds vegne at erklære sig inkompetente — rækkevidde
Jurisdiction — Review of jurisdiction and of admissibility — Exclusive jurisdiction of the courts of a Contracting State — Obligation of a court in another Contracting State to declare of its own motion that it has no jurisdiction — Scope
Kompetence — enekompetence — sager »om registrering eller gyldighed af patenter« — begreb — selvstændig fortolkning — grænser
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Proceedings 'concerned with the registration or validity of patents' — Meaning — Independent interpretation — Limits
Ved dom af 29. oktober 1982 forelagde Nederlandenes Hoge Raad Domstolen tre spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikel 16, nr. 4, og artikel 19.
By a judgment of 29 October 1982 the Hoge Raad der Nederlanden referred to the Court of Justice for a preliminary ruling three questions on the interpretation of Article 16(4) and Article 19 of the Convention.
Spørgsmålene var blevet rejst under en kassationssag, hvorunder Ferdinand M.J.J. Duijnstee havde indanket en dom, afsagt den 20. maj 1981 af Gerechtshof's-Hertogen-bosch, som stadfæstede en dom afsagt af Arrondissementsrechtbank Maastricht.
Those questions were raised in the course of an appeal by Ferdinand Duijnstee against a judgment delivered on 20 May 1981 by the Gerechtshof, 's-Hertogenbosch, confirming a judgment of the Arrondissementsrecht­bank, Maastricht.
Den 28. november 1979 havde Duijnstee som kurator for selskabet BV Schroefboutenfabriek, under konkurs, under en sag om foreløbige forholdsregler indstævnet den for henværende direktør for virksomheden, Lodewijk Goderbauer, for præsidenten for Ar rondissementsrechtbank Maastricht, med påstand om, at han skulle dømmes til at over drage konkursboet de patentansøgninger og patenter, der var indgivet, henholdsvis meddelt i toogtyve lande, herunder i nogle af de kontraherende stater i henhold til kon ventionen, vedrørende en opfindelse, som Goderbauer havde gjort, mens han var ansat i det nævnte selskab.
On 28 November 1979, Mr Duijnstee had, in his capacity as the liquidator in the wind­ing-up of BV Schroefboutenfabriek, applied to the Arrondissementsrechtbank, Maas­tricht, for an interlocutory injunction requiring Lodewijk Goderbauer, the former man­ager ofthat company, to transfer to it the patents applied for or granted in 22 countries, including some which had acceded to the Convention, in respect of an invention which Mr Goderbauer had made while employed by that company.
Den 19. december 1979 blev Goderbauer frifundet, for så vidt an gik Duijnstees påstand, der byggede på, at den nederlandske patentkommission havde i) Processprog: nederlandsk.
Mr Duijnstee's claim, which was based on the fact that the Netherlands Patent Office had decided that BV
(fortsat 1) tilkendt selskabet BV Schroefboutenfabriek retten til det nederlandske patent for Goderbauers opfindelse.
(continued 1)
Den 21. december 1979 anlagde Goderbauer selv sag mod kurator ved Arrondissementsrechtbank Maastricht med påstand om, at Goderbauer — hvis og i det omfang de i stævningen nævnte patenter og patentansøgninger tilhørte konkursboet — havde ret til at udøve tilbageholdsret heri over for kurator.
On 21 December 1979, Mr Goderbauer in turn brought an action against the liquidator in the Arrondissementsrechtbank, Maastricht, claiming that, if and in so far as the patents and applications for patents referred to in the writ were the property of the insolvent company, Mr Goderbauer had a lien over them as against the liquidator.
Duijnstee fremsatte derefter et mod krav af samme indhold som hans påstand under den tidligere sag om foreløbige for holdsregler, anlagt den 28. november 1979.
Mr Duijnstee then pleaded a counterclaim in the same terms as his application for an inter locutory injunction of 28 November 1979.
Denne dom blev indanket for og stadtfæstet af Gerechtshof 's-Hertogenbosch ved dom af 20. maj 1981.
That judgment was con firmed on appeal by the Gerechtshof, 's-Hertogenbosch, by judgment of 20 May 1981.
Denne afgørelse har Duijnstee indanket til kassation under anbringende af, at den ne derlandske patentlov er blevet anvendt fejlagtigt.
Mr Duijnstee appealed against that judgment to the Hoge Raad on the ground that it was contrary to the Octrooiwet [Netherlands Patents Law].
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 7—28):
The Court of Justice stated (paragraphs 7 to 28 of the decision) that:
»7 Uanset at kassationsanken alene bygger på et anbringende om, at den nederlandske patentlov er blevet anvendt fejlagtigt, har Hoge Raad imidlertid udtrykt tvivl med hensyn til, om retten er kompetent til at behandle sagen, idet denne på visse punkter har tilknytning til andre staters ret, hvilket i henhold til konventionens artikel 16, nr. 4, kan medføre, at retterne i andre kontraherende stater er enekompetente.
'7 Although the only ground of appeal was the alleged infringement of the Netherlands Patents Law, the Hoge Raad none the less expressed doubt over its own jurisdiction on the ground that certain factors involving the law of other States might, by virtue of Article 16(4) of the Convention, mean that the courts of other Contracting States had exclusive jurisdiction.
8 Dersom det forudsættes, at den foreliggende sag skal behandles af en domstol i en anden kontraherende stat som enekompetent, har Hoge Raad for det første rejst det spørgsmål, om der også gælder en sådan kompetence, selv om ingen af parterne i retstvisten har gjort dette gældende.
8 In the first place, the Hoge Raad raised the question whether, on the assumption that the courts of another Contracting State had exclusive jurisdiction, that jurisdiction should be recognized even though the point had not been pleaded by any of the parties.
Retten har herved anført, at i henhold til artikel 419, stk. 1, i den nederlandske civilproceslov, skal Hoge Raad i sin behandling 'kun tage de anbringender, hvorpå anken støttes, i betragtning', mens det følger af kon ventionens artikel 19, at 'en ret i en kontraherende stat, for hvilken der som det væsentligste indbringes en retstvist, der i medfør af artikel 16 henhører under en i en anden kontraherende stat beliggende rets enekompetence, ... på embeds vegne [skal] erklære sig inkompetent'.
Article 419(1) of the Netherlands Code of Civil Procedure provides that the Hoge Raad is to confine its consideration of the case "to the grounds on which the appeal is based", whereas Article 19 of the Convention provides that "where a court of a Contracting State is seised of a claim which is principally concerned with a matter over which the courts of another Contracting State have exclusive jurisdiction by virtue of Article 16, it shall declare of its own motion that it has no jurisdiction". diction".
9 Hoge Raad har således i sit første spørgsmål anmodet Domstolen om at afgøre, om den pligt, som konventionens artikel 19 pålægger en ret i en kontraherende stat til på embeds vegne at erklære sig inkompetent, medfører, at en bestemmelse som den, der findes i den nederlandske civilproceslovs artikel 419, stk. 1, mister sin betydning, således at kassationsdomstolen i sin behandling skal inddrage spørgsmålet, om den indankede afgørelse er truffet i en sag som omhandlet i artikel 19, og — i bekræftende fald — skal annullere den indankede afgørelse, samt om dette også skal ske, når det nævnte spørgsmål ikke er rejst i form af et kassationsanbringende.
9 In its first question, the Hoge Raad therefore asks the Court whether the obligation imposed by Article 19 on the court of a Contracting State to declare of its own motion that it has no jurisdiction implies that a provision such as Article 419(1) of the Netherlands Code of Civil Procedure has no effect, inasmuch as a court of cassa tion must include in its consideration of the case the question covered by Article 19 and, if that question is answered in the affirmative, must quash the judgment ap pealed against, even if the question has not been raised in the grounds of appeal.
Kompetence — enekompetence i sager om patenters gyldighed — krænkelse af et pa­tent — kompetence for retten på det sted, hvor patentet er deponeret eller registreret
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction in proceedings concerned with the validity of patents — Breach of patent rights — Jurisdiction of the court for the place where the patent was deposited or registered
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — dom til beta­ling af en foreløbig fastsat del af et samlet erstatningsbeløb afsagt af en fransk dom­stol — ikke i modstrid med grundlæggende italienske retsprincipper
Recognition and enforcement — Reasons for refusal — Contrary to public policy in the State in which recognition is sought (Art. 27(1)) — French judgment ordering the pay­ment of interim damages — Not contrary to Italian public policy
Fuldbyrdelse — udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde (ar­tikel 43) — betingelser for fuldbyrdelse i fuldbyrdelsesstaten — finder ikke anvendelse på domme, der går ud på betaling af en foreløbig fastsat del af et samlet beløb
Enforcement — Foreign decisions imposing a penalty (Art. 43) — Conditions for en­forcement in another State — Not applicable to judgments ordering the payment of in­terim damages
I denne sag skulle Corte d'appello di Milano tage stilling til et tilfælde, hvor en part i medfør af konventionens artikel 36 ff. havde indgivet begæring om genoptagelse af en afgørelse, der tillod fuldbyrdelse af en dom afsagt af Tribunal de grande instance de Paris den 25. juni 1973.
The Corte d'appello, Milan, was required to give judgment, under Article 36 et seq. of the Convention, on an appeal against the enforcement of a judgment of the Tribunal de grande instance, Paris, of 25 June 1973.
Den franske domstol havde tilpligtet det italienske firma Frigo­mat (der indgav begæringen om genoptagelse) at betale en foreløbig fastsat del af et samlet beløb, som firmaet skulle betale i erstatning for den skade, det havde forvoldt ved krænkelse af et patent, som en italiensk statsborger, Poerio Carpigiani, lovligt hav­de fået registreret i Frankrig.
That judgment ordered the Italian undertaking 'Frigomat' (the appellant) to pay a sum by way of interim damages in respect of its abuse of a patent properly registered in France by Poerio Carpigiani, an Italian na­tional.
Den endelige opgørelse af skaden skulle ifølge den fran­ske domstol foretages på grundlag af en teknisk og regnskabsmæssig sagkyndig erklæring, der skulle indhentes til dette formål.
The French judgment stated that damages would be finally assessed on the basis of a technical and financial survey commissioned for that purpose.
Corte d'appello opretholdt imidlertid fuldbyrdelsespåtegningen.
The appeal was dismissed.
Det italienske firma havde i første række gjort gældende, at domskonventionen ikke fandt anvendelse i det konkrete tilfælde, idet den franske domstols afgørelse — som var truffet i en sag, der var anlagt før konventionens ikrafttræden — ikke opfyldte betingelserne i artikel 54, stk. 2, om anerkendelse af rets­afgørelser, som er truffet efter konventionens ikrafttræden i sager, der er anlagt før ikrafttrædelsen.
The appellant had submitted in the first place that the Brus­sels Convention was inapplicable on the ground that the decision of the French court, in which the respondent had commenced proceedings before the entry into force of the Convention, did not satisfy the conditions laid down in the second paragraph of Ar­ticle 54 for the recognition of decisions given after the entry into force of the Conven­tion in actions commenced before that date.
Herom udtalte Corte d'appello, at den sag, Poerio Carpigiani havde anlagt ved den franske ret, ikke alene angik konstateringen af den påståede krænkelse af patentet, men også spørgsmålet om patentets gyldighed, som det havde været nød­vendigt at afgøre forinden.
The Corte d'appello held that the object of the action commenced by the respondent in the French court was not simply to estab­lish the alleged breach of the patent and that the action was also necessarily concerned with the validity of the patent in question.
I hvert fald havde Tribunal de grande instance de Paris først erklæret patentet gyldigt og dernæst pålagt Frigomat at betale erstatning på grundlag af bevisførelsen. Uanset parternes bopæl måtte det følge af konventionens ar­tikel 16, nr. 4, at den franske domstol var enekompetent, da Frankrig var den kontrahe­rende stat, på hvis område deponeringen eller registreringen var foretaget.
Indeed the Tribunal de grande instance, Paris, had commenced by declaring the patent valid and in consequence had ordered Frigomat, on the basis of the evidence adduced, to pay damages.
Frigomat havde endvidere gjort gældende, at en anerkendelse af den franske retsafgø­relse — i det omfang den pålagde en pligt til at betale en foreløbig fastsat del af et sam­let beløb — var i modstrid med grundlæggende italienske retsprincipper.
The applicant contended further that the recognition of the French judgment — in so far as it ordered the appellant to pay interim damages — must be considered to be con­trary to Italian public policy.
Afgørelsen om, at der skulle betales en foreløbig fastsat del af et samlet beløb, var nemlig kun for­melt en endelig dom, medens der reelt var tale om en afgørelse, som var truffet under forbehold af en efterfølgende afgørelse vedrørende opgørelsen af den samlede skade, som også kunne blive fastsat til et beløb, der var lavere end det allerede tilkendte delbe­løb.
It argued that the order to pay interim damages was a final judgment only in form and that in substance it was contingent upon the subse­quent decision assessing the total damages, the exact amount of which — yet to be es­tablished — might even be lower than the interim damages.
Dette måtte efter Frigomats opfattelse indebære, at en udenlandsk retsafgørelse, som ikke var endelig, og som gik ud på betaling af et beløb af ubestemt størrelse, ikke kunne anerkendes.
It would therefore be con­trary to public policy to recognize a foreign judgment which was not final and which ordered the payment of an amount not yet established.
Corte d'appello kunne ikke tage dette anbringende til følge, men udtalte, at en dom til betaling af en foreløbig fastsat del af et samlet beløb efter fransk ret forudsatte, at der for retten var ført sikkert og ubestrideligt bevis for, at der var indtrådt en skade af mindst denne størrelse.
The Corte d'appello rejected that argument. The order to pay interim damages entailed, in French law also, a definite and irrefutable finding on the part of the court that dam­age at least equal to that sum had been proved.