natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Efter at dommen havde fået retskraft gav Corte d'appello di Milano på begæring af sagsøgeren — der ifølge særlig fuldmagt var repræsenteret af en italiensk advokat, Fornaro — tilladelse til fuldbyrdelse af den franske dom.
After that judg­ment had become res judicata, Messrs Adriencense, represented by Mr Fornaro, an Ital­ian lawyer, obtained an order for its enforcement from the Corte d'Appello, Milan.
Imcar indgav begæring om genoptagelse i medfør af konventionens arti­kel 36, idet selskabet henviste til, at Tribunal de commerce, Valenciennes, ikke havde haft den fornødne kompetence; det var derimod Tribunale di Monza, der havde kompe­tencen i medfør af konventionens artikel 5, idet salgsaftalen med Agemo var indgået i Tribunale di Monza's retskreds.
Im­car appealed against that order under Article 36 of the Convention. It submitted that the Tribunal de Commerce, Valenciennes, lacked jurisdiction inasmuch as Article 5 of the Convention conferred jurisdiction on the Tribunale di Monza, in whose district the con­tract of sale with Agemo had been concluded.
Desuden hævdede Imcar, at stævningen og indkaldel­sen ikke var blevet forskriftsmæssigt forkyndt, dels fordi kun den franske tekst var ble­vet forkyndt, dels fordi selskabet ikke havde fået tilstrækkelig tid til at forberede vareta­gelsen af sine interesser under sagen.
The appellant further contended that the document instituting the proceedings had not been properly served, first because the document served was written in French, and secondly because it had not allowed the ap­pellant sufficient time to arrange for its defence.
Corte d'appello fastholdt imidlertid afgørelsen.
The appeal was dismissed.
Da den sag, der var anlagt ved den franske ret, var en sag mod »flere sagsøgte«, kunne retten ikke antages at have savnet kompetence; i sådanne tilfælde var det afgørende kriterium nemlig den indbyrdes sam­menhæng mellem kravene, jfr. konventionens artikel 6, nr. 1.
In the opinion of the Corte d'Appello, since the case tried by the French court concerned "a number of defendants", its jurisdiction could not be called in question in view of the terms of Article 6(1) of the Convention.
Det dér anvendte udtryk »flere sagsøgte« måtte forstås i vid betydning, således at det omfattede både nødvendigt
In particular, the term "a number of defendants" must be construed broadly and was capable of re­ferring both to a situation in which the plaintiff sued several persons on a single or insev­erable cause of action (necessary joinder) and a situation in which the plaintiff claimed against several parties in the same proceedings in respect of distinct, but inter-related,
1975) [jfr. ovenfor under 1­6 — B 2].
(continued 1) causes of action (optional joinder; see Corte di Cassazione, Sezioni Unite, judgment of 6 November 1975, No 3718, supra 16 — Β 2).
Corte d'appello gav heller ikke Imcar medhold i det andet anbringende vedrørende spørgsmålet, om stævningen var forskriftsmæssigt og rettidigt forkyndt. Forskrifts­mæssigheden skulle i henhold til artikel 797, nr. 2, i den italienske civilproceslov afgøres efter loven på det sted, hvor dommen var afsagt.
The second ground of appeal was held to be equally unfounded, as regards both the sub­mission that the document instituting the proceedings was not duly served and the sub­mission that the appellant was not allowed sufficient time to arrange for its defence.
Hverken efter fransk eller italiensk ret kunne der stilles krav om en oversættelse af det processkrift, der skulle forkyndes i ud­landet, til modtagerens sprog.
Neither French nor Italian law laid down any requirement that documents to be served abroad must be translated into the language of the addressee.
En sådan forpligtelse fulgte i øvrigt heller ikke af artikel 2 i lov nr. 4 af 3. marts 1957 om ratifikation af Haag­konventionen af 1. marts 1954.
Moreover, such a requirement was not even laid down by Article 2 of Law No 4 of 3 March 1957, which ratified the Hague Convention of 1 March 1954.
Heller ikke anbringendet om, at bestemmelsen var forfatningsstridig kunne lægges til grund, idet det ikke var et indgreb i varetagelsen af sagsøgtes rettigheder — som udtrykkeligt be­skyttes i den italienske forfatnings artikel 24 — at denne eventuelt måtte afholde sikkert ikke særlig store udgifter til oversættelse for at få kendskab til indholdet af det for­kyndte processkrift, således som det havde været tilfældet i den foreliggende sag.
Furthermore, with reference to the latter provision, the appellant's submission that recognition of the French judgment would be repugnant to the Constitution was manifestly unfounded, since the right to a fair hearing — which was expressly protected by Article 24 of the Italian Constitution — was not prejudiced by the fact that the defen­dant might, as in the present case, incur the not unconscionable expense of employing the services of a translator in order to understand the contents of the document served on him.
Med hensyn til spørgsmålet om rettidigheden i konventionens artikel 27, nr. 2's forstand ud­talte Corte d'appello, at den ikke havde beføjelse til at efterprøve, om fransk procesret var overholdt i alle detaljer. Retten nåede derefter til det resultat, at indrømmelse af en frist på 50 dage utvivlsomt var tilstrækkeligt til, at det princip om varetagelse af sagsøg­tes rettigheder i en kontradiktorisk procedure, som civilproceslovens artikel 797, nr. 2, og konventionens artikel 27, nr. 2, kunne føres tilbage til, var overholdt.
As regards the sufficiency of the period referred to in Article 27 (2) of the Convention, the Corte d'Appello observed that it was not required to verify whether the rules of French procedure had been scrupulously observed and held that a period of 50 days was undoubtedly sufficient for the protection of the defendant's right to a fair hearing, which constituted the principle underlying the rules contained in Article 797 (2) of the Italian Code of Civil Procedure and Article 27 (2) of the Convention.
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — uforenelighed med en retsafgørelse truffet i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 3) — ikke tilfældet, såfremt der ved fuldbyrdelsen af de to afgørelser kan ske modregning
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article 34) — Whether judgment irreconcilable with a judgment in the State where enforcement is sought (Article 27 (3)) — Not irreconcilable where set­off is possible if both judgments are enforced
Fuldbyrdelse — udeblivelsesdom — hindringer for fuldbyrdelse — rettidig forkyn­delse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen (artikel 27, nr. 2) — krite­rium — sagens faktiske omstændigheder — fuldbyrdelsesstatens retsplejeregler uden betydning
Enforcement — Judgment in default — Reasons for refusing enforcement — Serv­ice in sufficient time of the document which instituted the proceedings (Article 27 (2)) Criteria — Facts and circumstances of each case — Rules of procedure in the State where enforcement is sought irrelevant
Den 7. oktober 1974 blev det franske selskab ved Tribunal de grande instance de Laval (Frankrig) dømt til at betale den endelige erhverver af fjerkræet erstat­ning på grand af mangler.
On 7 October 1974, in an action before the Tribunal de Grande Instance, Laval (France), the French company was ordered to pay damages to the ultimate purchaser of the poultry since the quality of the poultry had been defective.
Afgørelsen fra Cour d'appel var heller ikke i strid med konventionens artikel 27, nr. 3, hvorefter en retsafgørelse ikke kan anerkendes, »såfremt [den] er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til«.
Nor did the judgment of the Cour d'Appel infringe Article 27 (3) of the Convention, which provides that a judgment shall not be recognized if it is "irreconcil­
Den anfægtede afgørelse var endelig heller ikke i strid med konventionens artikel 27, nr. 2, af den grand, at det deri antoges, at en indkaldelse med et varsel på 10 dage — kortere end ved franske retter — var tilstrækkelig til, at sagsøgte kunne varetage sine interesser.
Finally, the judgment un­der appeal did not misapply Article 27 (2) of the Convention by regarding the period of 10 days' notice, which was shorter than the period allowed in proceedings before French courts, as sufficient for the purpose of arranging a defence.
Cour d'appel havde kunnet træffe endelig afgørelse af, om appellanten havde modtaget det indledende pro­cesskrift i sagen i så god tid, at appellanten kunne varetage sine interesser, på grundlag af sagens faktiske omstændigheder og uden at være bundet af de frister, der var fastsat i national fransk ret.
It was possible for the Cour d'Appel to give a conclusive answer to the question whether the appellant had received the document which instituted the proceedings in sufficient time to enable it to arrange for its defence on the basis of the facts and circumstances of the case and without regard to the periods provided for by French municipal law.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — fælles regler — dokumenter der skal fremlægges
Recognition and enforcement — Common provisions — Documents which must be produced
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — afgørelsens uforene­lighed med en retsafgørelse truffet i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 3) — udenlandsk afgørelse i hovedsagen — national afgørelse om foreløbige forholdsregler — bedøm­melse af det omtvistede retsforhold efter forskellige landes ret — afgørelserne var ikke uforenelige
Enforcement — Grounds for refusal (second paragraph of Article 34) — Irreconcila­bility of the judgment with a judgment given in the State in which enforcement is sought (Article 27(3)) — Foreign judgment on the substance of the case — Domestic judgment granting interim relief— Application of different legal systems to the facts in issue — Judgments not incompatible
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — anslået bereg­ning af tabet efter fransk ret — ingen modstrid med grundlæggende tyske retsprincipper
Enforcement — Grounds for refusal (second paragraph of Article 34) — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Article 27(1)) — Global assess­ment of damages under French law — Not contrary to German public policy
Fortolkning af konventionen — protokol af 3. juni 1971 — forelæggelse af fortolk­ningsspørgsmålfor Domstolen — spørgsmål angåendeforeneligheden af en udenlandsk retsafgørelse med en retsafgørelse truffet i fuldbyrdelsesstaten samt hvorvidt der fore­ligger modstrid med grundlæggende retsprincipper ifuldbyrdelsestaten — ikke spørgs­mål omfortolkningen af konventionen
Interpretation of the Convention — Protocol of 3 June 1971 — Referral of questions of interpretation to the Court of Justice — Questions concerning the compatibility of a foreign judgment with a judgment given in the enforcing State and questions concerning the alleged breach of the public policy of the enforcing State — Not questions concerning the interpretation of the Convention
I en retssag ved Tribunal de commerce de Paris var rekvisitus, der havde arbejdet som handelsagent for rekvirenten, et fransk selskab, i Forbundsrepublikken Tyskland, blevet tilpligtet at betale bestemte pengebeløb, herunder en anslået skadeserstatning på 100 000 franske francs. Dommen blev stadfæstet af Cour de cassation.
In an action before the Tribunal de Commerce, Paris, the defendant company, which had been engaged in the Federal Republic of Germany as agent for the applicant, a French company, was ordered to pay certain sums of money, including a global assess­ment of damages in the amount of FF 100 000.
Afgørelsen blev imidlertid stadfæstet af Oberlandes­gericht.
(continued 1) sion to the Cour de Cassation was dismissed.
Rekvisitus anfægtede herefter denne afgørelse ved en »Rechtsbeschwerde«, men fik heller ikke medhold heri.
The defendant objected to the granting of an order for the enforcement of the French judgment in the Federal Republic of Germany, contending in essence that recognition of the French judgment was precluded by Article 27(1) and (3) of the Convention.
Bundesgerichtshof fastslog først, at de dokumenter, der krævedes i henhold til konven­tionens artikel 46, nr. 1, og artikel 47, nr. 1, i modsætning til, hvad rekvisitus hævdede, var blevet fremlagt i den behørige form.
The Bundesgerichtshof held in the first place that, contrary to the defendant's submis­sion, the documents required under Articles 46(1) and 47(1) of the Convention had been properly produced in conjunction with the application for the order for enforce­ment.
Den fremlagte genpart af den udenlandske afgø­relse, hvis fuldbyrdelse blev begæret, skulle ikke være forblevet i sagens akter, men kunne leveres tilbage til rekvirenten efter meddelelsen af fuldbyrdelsespåtegningen.
The copy produced of the foreign judgment which the applicant was seeking to en­force did not have to remain with the documents before the court but could legitimately be returned to the applicant after the issue of the order for enforcement.
Endvidere skulle der kun fremskaffes bevis for forkyndelsen af den udenlandske retsaf­gørelse, der skulle fuldbyrdes, og ikke tillige for forkyndelsen af den senere afgørelse, hvorved kassationsinstansen stadfæstede den.
Furthermore, proof of service only had to be provided in respect of the foreign judgment which the ap­plicant wished to enforce: it was not required in respect of the further judgment whereby the appeal to the Cour de Cassation had been dismissed.
En anerkendelse af den retsafgørelse, der skulle fuldbyrdes, var dernæst ikke udelukket, fordi den var uforenelig med en national retsafgørelse.
The court went on to hold that recognition of the judgment could not be refused on the ground that it was irreconcilable with a judgment given in Germany.
Efter Bundesgerichtshofs opfat­telse var de to afgørelser ikke uforenelige med hinanden i den forstand, at de var i mod­strid med hinanden.
The two judgments were not obviously irreconcilable in the sense that they contradicted one another.
Den omstændighed, at de franske retter ved afgørelsen afbetalings­søgsmålet havde anvendt fransk ret, mens de tyske retter i sagen om det foreløbige rets­middel havde anvendt tysk ret, medførte ikke, at de to afgørelser var uforenelige med hinanden.
The fact that in the action for damages the French courts had applied French law, whereas the German courts had applied German law in the action for an interlocutory injunction, did not render the two judgments irreconcilable.
Hvilken national ret, en domstol anvendte ved afgørelsen af en retssag, var kun et præjudicielt spørgsmål, og det afhang ikke af besvarelsen heraf, om de trufne af­gørelser var uforenelige med hinanden.
The question which national law a court applied in deciding a case was merely a preliminary question, the answer to which did not determine whether the judgments given were irreconcilable.
Bundesgerichtshof tog heller ikke den af rekvisitus fremsatte indsigelse til følge, hvoref­ter anerkendelsen af afgørelsen skulle være i modstrid med grundlæggende tyske rets­principper, fordi den byggede på en anslået beregning af tabet uden angivelse af bereg­ningsgrundlaget.
The court also dismissed the defendant's submission that recognition of the judgment was contrary to German public policy inasmuch as it contained a global assessment of damages without any indication of the basis of assessment.
Ved afgørelsen af, om anerkendelse af en udenlandsk dom var i strid med tysk ordre public, måtte der ikke foretages en sammenligning mellem tysk ret og den pågældende fremmede ret.
In deciding whether recogni­tion of a foreign judgment would be contrary to German public policy the court could not carry out a comparison between German law and the foreign law applied.
Det kom kun an på, om det konkrete resultat af anven­delsen af fremmed ret måtte misbilliges ud fra tysk rets standpunkt.
The sole test was whether the specific result of the application of foreign law was repugnant from the point of view of German law.
Kun krænkelser af den nationale ret, der forekom uacceptable, kunne føre til, at anerkendelsen blev afslået under henvisning til ordre public.
Only intolerable breaches of domestic law could lead to the refusal of recognition on grounds of public policy.
En sådan krænkelse var der ikke tale om, når den på­gældende fremmede ret tillod, at størrelsen af den skadeserstatning, der skulle ydes, af retten blev fastsat til et anslået beløb, når erstatningspligten lå fast.
There was no such breach where the foreign law allowed the court, upon establishing liability, to assess damages globally.
Rekvisitus havde ikke påstået, at det beløb, der var fastsat i det foreliggende tilfælde, var uforholdsmæs­sigt stort og vilkårligt.
It had not been contended by the defendant that the sum awarded in the pres­ent case was wholly inappropriate and arbitrary.
Bundesgerichtshof afslog i øvrigt at indhente en præjudiciel afgørelse fra EF­Domstolen vedrørende fortolkningen af artikel 27, nr. 3, og artikel 27, nr. 1.
The Bundesgerichtshof also refused to request a preliminary ruling from the Court of Justice of the European Communities on the interpretation of Article 27 (1) and (3).
Spørgsmålet, om en tysk retsafgørelse var uforenelig med en afgørelse truffet i en anden kontraherende stat, var ikke et spørgsmål om fortolkningen af konventionen som nævnt i artikel 1 i protokollen af 3. juni 1971.
The question whether a German judgment was irreconcilable with a judgment given in another Contracting State was not a question on the interpretation of the Convention within the meaning of Article 1 of the Protocol of 3 June 1971.
3 fortsat 2) kun afgøres af de tyske retter.
That question concerned national law alone and could be decided solely by the German courts.
EF-Domstolen var ikke kompetent til at give retterne i de enkelte medlemsstater en bindende definition af begrebet ordre public.
It was not the task of the European Court of Justice to give a binding definition of the concept of public policy in the individual Member States.
Anerkendelse og fuldbyrdelse —fremgangsmåde — efterprøvelse af domsstatens domstoles kompetence — grænser — særregler for sager mod personer med bopæl i Luxembourg — rækkevidde
Recognition and enforcement — Procedure — Review of the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given — Limits — Special provision in relation to ac­tions against persons domiciled in Luxembourg — Scope
Desuden fremgik det klart af artikel 28, stk. 3, at kompetencereglerne ikke var omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper.
Furthermore, the third paragraph of Article 28 clearly stated that the test of public policy referred to in Article 27 (1) could not be applied to the rules relating to ju­risdiction.
Den ordinære kompetence i sager om kontraktsforhold i medfør af artikel 5, nr. 1, måtte ikke efterprøves af retten i den stat, som begæringen rettedes til, og endvidere indeholdt den som bilag til konventionen knyttede protokol, hvorefter enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan rejse indsigelse mod den pågældende rets kompetence, ingen fravigelse af dette princip.
The ordinary jurisdiction in actions in contract under Article 5(1) could not be reviewed by the court of the State in which recognition was sought; the Protocol to the Conven­tion, which provided that any person domiciled in Luxembourg who was sued in a court of another Contracting State pursuant to Article 5(1) might refuse to submit to the juris­diction ofthat court, did not involve any departure from that principle.
Fuldbyrdelse — begæring (artikel 34) — afvisning kun af de udtømmende opregnede grunde (artiklerne 27 og 28) — ingen efterprøvelse af, omretten i domsstaten var kompetent efter konventionen og/eller havde tilsidesat artikel20
Enforcement — Application (Article 34) — Refusal only for the reasons exhaustively listed in Articles 27 and 28 — No examination of the question whether the court of the State in which judgment was given had jurisdiction under the Convention or whether it complied with Article20
I denne sag havde Tribunal de grande instance de Montargis tilladt tvangsfuldbyrdelse af en udeblivelsesdom, som den i Belgien bosiddende sagsøger ved handelsretten i Courtrai havde opnået mod et fransk selskab. Cour d'appel stadfæstede afgørelsen om
In this case the Tribunal de Grande Instance, Montargis, granted an order for the en­forcement of a judgment given in default which the plaintiff, who was domiciled in Bel­
1968 ­ ARTIKEL 28 fortsat 1) at meddele fuldbyrdelsespåtegning og anførte, at sagsøgtes indsigelse om, at alene de franske domstole havde været kompetente ifølge domskonventionens artikel 2, og at den belgiske ret derfor ifølge konventionens artikel 20 på embeds vegne skulle have er­klæret sig inkompetent, ikke kunne lægges til grund.
(continued 1) gium, had obtained against a French company in the commercial court of Courtrai. The Cour d'Appel dismissed the appeal against the decision granting an order for enforce­ment and held to be unfounded the defendant's submission that under Article 2 of the Brussels Convention the French court had exclusive jurisdiction and that therefore, in accordance with Article 20 of the Convention, the Belgian court should have declared of its own motion that it had no jurisdiction.
Den anfægtede afgørelse havde derfor måttet træffes uden hensyn til, om den bel­giske ret havde iagttaget konventionens kompetenceregler.
Therefore, the decision appealed against had to issue irrespective of whether or not the Belgian court had complied with the rules on jurisdiction contained in the Con­vention.
Anerkendelse — hindringer for anerkendelse — tilsidesættelse af ufravigelige be­stemmelser om kompetencen (artikel 28, stk. 1) — tilsidesættelse af bestemmelserne om kompetence i søgsmål mod forsikringsgiveren (artikel 8)
Recognition — Grounds for refusal — Breach of mandatory jurisdiction rules (first paragraph of Article 28) — Breach of the jurisdiction rules for actions against an insurer (Article 8)
Anerkendelse — fremgangsmåde — efterprøvelse af kompetencen for retterne i domsstaten (artikel 28, stk. 3 og 1) — omfang — myndigheden bundet af de faktiske omstændigheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence — ikke bun­det af retlige konklusioner
Recognition — Procedure — Review of the jurisdiction of the adjudicating court (first and third paragraph of Article 28) — Limits — Enforcing court bound by the ad­judicating court's findings of f act — Not bound by the legal conclusions
Den italienske rekvirent havde købt en ladning sojabønnemel cif Venedig af et firma i Hamburg.
The Italian plaintiff had bought from a Hamburg firm a consignment of soya meal "cif Venice".
I forbindelse med sælgerens generalpolice blev der udstedt et assurancecerti­fikat som bevis for, at ladningen var forsikret.
An insurance certificate was issued for that consignment under a floating ma­rine insurance policy.
Assurancecertifikatet blev bl.a. underskre­vet af rekvisitus, et forsikringsselskab med hjemsted i Forbundsrepublikken Tyskland, og forsynet med påtegning »Præmien betalt«. Allianz Versicherungs­AG var i certifika­tet angivet som hovedassurandør.
The insurance certificate was signed by the defendant, an insur­ance company with its seat in the Federal Republic of Germany, with the endorsement "premium paid".
Efter at ladningen var ankommet til destinationshav­nen Venedig med brandskader, anlagde rekvirenten som indehaver af assurancecertifi­katet erstatningssag mod rekvisitus ved retten på sit hjemsted.
When the consignment reached Venice it had been damaged by fire. The plaintiff, as holder of the insurance certificate, claimed damages from the defendant in the Italian courts.