natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ifølge Bruxelles­konventionens artikel 47, nr. 1, var den særlige bekræftelse, der i denne forbindelse var udfærdiget af lederen af rettens justitskontor i Toulouse, hvor de pågældende domme var afsagt, nemlig tilstrækkelig.
For the purposes of Article 47(1) of the Brussels Convention the special certi­ficate issued by the head of the registry of the court in Toulouse which had delivered the judgments in question was certainly sufficient.
Endelig fandt Corte di cassazione ikke grundlag for at tage en række anbringender til følge, som kassationsappellanten havde fremført til støtte for, at den franske rets kon­stateringer stred mod grundlæggende retsprincipper. Disse anbringender vedrørte: a) tilladeligheden af proforma­fuldmagten, b) kassationsindstævntes egenskab af arbejds­tager, c) beviskraften af nogle under sagen afgivne forklaringer, d) adgangen til at fremsætte nye påstande under sagen, e) anerkendelsen af beviskraften af nogle sagkyn­dige erklæringer, som ikke stemte overens med de sagkyndige erklæringer, der er om­handlet i den italienske retsorden, f) den omstændighed, at der påløb renter fra sagens anlæg også for så vidt angik fordringer, der forfaldt efter dette tidspunkt.
Finally the court also rejected Roccaplast's submission that certain findings of the French court were contrary to public policy, namely those concerning inter alia: (a) whether apparent authority could be relied on; (b) Mr Fetas' status as an employee; (c) the probative force of some of the statements made in the proceedings; (d) the ad­missibility of new claims during the proceedings; (e) the recognition of the probative force of a number of expert opinions differing from the kind of expert opinions for which provision was made in the Italian legal system; (f) the fact that interest began to accrue from the date on which the action was brought even with regard to claims which did not fall due until later.
Corte di cassazione udtalte, at som Corte d'appello di Bologna allerede havde fastslået, skulle nogle af de opregnede spørgsmål ikke besvares anderledes efter italiensk ret; i hvert fald vedrørte de realiteten i de franske afgørelser, og en efterprøvelse ville være i klar modstrid med Bruxelles­konventionens artikel 29.
The Corte di cassazione pointed out that, as the Corte d'appello, Bologna, had already held, some of the questions raised would not have been answered any differently under Italian law: in any case it was clear that they went to the substance of the French judg­ments, which was obviously contrary to Article 29 of the Brussels Convention.
Begrebet ordre public omfatter i Italien det kompleks af grundlæggende principper, som statsfællesskabets etisk­sociale struktur i en bestemt periode beror på, og de ufravigelige principper, som ligger til grund for de vigtigste retsinstitutter.
The con­cept of Italian public policy covered the whole set of fundamental principles characte­rizing the ethico­social structure of the national community at a particular time and the unalterable principles inherent in the chief legal institutions.
Under henvisning til sine tidligere afgørelser bekræftede Corte di cassazione, at den blotte omstændighed, at bestemmelserne i den udenlandske retsorden vedrørende bevisbyrden og retternes frie bevisbedømmelse er forskellige fra bestemmelserne i den italienske retsorden, ikke udgjorde en tilsidesættel­se af italiensk ordre public.
Referring to its own case­law the Corte di cassazione affirmed that the mere fact that the provisions of a foreign legal system regarding the burden of proof and the judge's freedom to weigh the evi­dence differed from those of the Italian legal system did not amount to a breach of Ital­ian public policy.
En sådan tilsidesættelse forelå heller ikke med hensyn til de andre tilfælde, kassationsappellanten havde nævnt, hvor de udenlandske bestemmelser enten var forenelige eller direkte sammenlignelige med reglerne i italiensk ret (dette var tilfældet med hensyn til tilladeligheden af proforma­fuldmagten, den egenskab af ar­bejdstager, som var tillagt kassationsindstævnte, samt de heraf følgende krav), hvor der var tale om et princip, hvorfra der gjaldt adskillige undtagelser, og som ikke vedrørte en mangel, der skulle undersøges ex officio (bestemmelser om, hvorvidt der kan fremsættes nye påstande under sagen), eller hvor der var tale om et spørgsmål, som var undergivet fravigelige bestemmelser, som utvivlsomt ikke var dikteret af overordnede samfundsmæssige hensyn (fra hvilket tidspunkt der beregnes renter af fordringer).
Neither did other circumstances pleaded by the appellant constitute such a breach, since there was either compatibility or direct comparability with the Ital­ian legal order (as regards in particular reliance on apparent authority and the recogni­tion of the status of Mr Fetas as an employee, together with the rights attaching thereto), or the principle involved was subject to numerous exceptions and related to a defect that could not be examined of the court's own motion (provisions on the ad­missibility of new claims in the course of the proceedings) or the matter in question was subject to provisions from which derogation could be made and which were definitely not determined by overriding considerations of public interest (time from which inter­est begins to accrue on claims).
1­54 — Β 7 Cour d'appel de Colmar, dom af 4. juni 1986, Deutsche Genossenschaftsbank mod SA Brasserie du Pêcheur (afgørelse truffet efter præjudiciel afgørelse fra EF­Domstolen)
1­54 — Β 7 Cour d'appel, Colmar, Judgment of 4 June 1986, Deutsche Genossenschaftsbank ν SA Brasserie du Pêcheur (judgment delivered following a preliminary ruling by the Court of Justice of the European Communities)
(fortsat I) bekræftet dokument udstedt i en anden kontraherende stat.
(continued 1) forcement of an authentic instrument formally drawn up or registered in another Con­tracting State.
Retten havde forelagt Domstolen et spørgsmål om fortolkningen af konventionens artikel 36 til præjudiciel afgørelse.
It had referred to the Court of Justice for a preliminary ruling a question on the interpretation of Article 36 of the Convention.
I dommen af 2. juli 1985 (sag 148/84, jfr. ovenfor under 1­36 — A 1) havde Domstolen besvaret spørgsmålet uden at udtale sig om, hvorvidt konventionen ifølge artikel 54 overhovedet fandt anvendelse på et officielt bekræftet dokument, der var ud­stedt, før konventionen trådte i kraft den 1. februar 1973.
In its judgment of 2 July 1985 in Case 148/84 Deutsche Genossenschaftsbank ν SA Brasserie du Pêcheur (supra, 1­36 — A 1), the Court had replied to the question without prejudice to the issue of whether the Convention applied, by virtue of Article 54, to an authentic instrument formally drawn up or registered prior to the Convention's entry into force on 1 February 1973.
I tilslutning til denne dom fastslog Court d'appel, at konventionen ikke fandt anven­delse i det foreliggende tilfælde.
In the light of that judgment, the Cour d'appel held that the Convention was not ap­plicable to the case before it.
Med hensyn til de faktiske omstændigheder i og bag­grunden for hovedsagen henvises til den nævnte præjudicielle afgørelse fra Domstolen.
For the facts and background to the dispute in the main proceedings, reference is made to the abovementioned preliminary ruling by the Court of Justice.
Når konventionens artikel 50 bl.a. gør tilladelsen til fuldbyrdelse af et offi­cielt bekræftet dokument udstedt i en anden kontraherende stat afhængig af, at doku­mentet forinden er blevet erklæret eksigibelt i denne stat, bevirker dette ikke, at den al­mengyldige overgangsbestemmelse i artikel 54 sættes ud af spillet. Da det omtvistede dokument var udstedt før den 1. februar 1973, kunne det ikke forsynes med fuldbyrdel­sespåtegning efter konventionens bestemmelser; de fandt nemlig ikke anvendelse i det foreliggende tilfælde, selv om dokumentet først var blevet erklæret eksigibelt i Tysk­land efter dette tidspunkt.
The fact that Article 50 of the Convention made an order for enforcement of an authentic instrument formally drawn up or registered in a Contracting State subject, in particu­lar, to the requirement that the instrument had previously been declared enforceable in that State could not prevent the operation of the general transitional provision set out in Article 54.
Med den begrundelse, at begæringen om tilladelse til fuldbyrdelse efter fransk ret skul­le have været indgivet ved en stævning til Tribunal de grande instance, stadfæstede Cour d'appel herefter den foreløbige kendelse, hvorved præsidenten for Tribunal de grande instance de Strasbourg på begæring af Brasserie du Pêcheur havde ophævet til­ladelsen til fuldbyrdelse af det omtvistede dokument.
On the ground that the order for enforcement ought, under French law, to have been requested by way of formal summons before the Tribunal de grande instance, the Cour d'appel then went on to uphold the order for interim measures by which the President of the Tribunal de grande instance, Strasbourg, had withdrawn, at the request of Bras­serie du Pêcheur, the order for enforcement in respect of the instrument in question.
167; kommentar af NN i J.C.P. 1989, Jur., nr. 21276).
167; Note: X, J.C.P. 1989, Jur., No 21276).
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf— den udenlandske afgørel­se uforenelig med en afgørelse truffet i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 3) — uden­landsk afgørelse, hvorved en påstand, som blev taget tilfølge ifuldbyrdelsestaten, var blevet forkastet, og en kontrakt, som blev ophævet i fuldbyrdelsesstaten, var blevet an­set for gyldig — afgørelserne var uforenelige
Recognition and enforcement — Grounds — Foreign judgment irreconcilable with a judgment delivered in the State in which enforcement is sought (Art. 27(3)) — Foreign judgment declaring unfounded a claim accepted in the State in which enforcement is sought and accepting the validity of a contract declared void in the State in which en­forcement is sought — Irreconcilability
Begge afgørelser blev erklæret eksigible i Belgien, og tilladelsen til fuldbyr­delse blev anfægtet ved genoptagelse.
An order for the enforcement of those two judgments was issued in Belgium and an appeal was brought against that order.
Den part, som begærede genoptagelse, gjorde gældende, at begæringen om tilladelse til fuldbyrdelse skulle have opfyldt formkravene i konventionen mellem Belgien og Italien af 6. april 1962 og ikke formkravene i Bruxel­les­konventionen, som endnu ikke var trådt i kraft, da sagen blev anlagt. Navnlig skulle begæringen om tilladelse til fuldbyrdelse i henhold til konventionen af 1962 have været fremsat i overensstemmelse med bestemmelserne i fuldbyrdelsesstaten, i Belgien altså ved en stævning, medens den i det foreliggende tilfælde var fremsat ved en begæring i henhold til Bruxelles­konventionens artikel 31.
According to the appellant, the application for enforcement ought to have complied with the formal requirements of the bilateral Convention of 6 April 1962 between Belgium and Italy, rather than those of the Brussels Convention, which was not in force when the initial proceedings were brought.
I tilfælde, hvor der er anlagt sag før konventionens ikrafttræden, og hvor retsafgørelsen træffes efter dette tidspunkt, følger det af denne artikel, at kon­ventionens bestemmelser om tilladelse til fuldbyrdelse bl.a. finder anvendelse, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og fuldbyrdel­sesstaten. Dette var tilfældet i den foreliggende sag.
Under that article, where proceedings had been instituted before the entry into force of the Convention and the judicial decision was delivered after the Convention had entered into force, the provisions on the issue of an order for enforce­ment applied if the jurisdiction rules applied were consistent with, inter alia, those laid down in a convention that was in force between the State in which enforcement was sought and the State of origin at the time when the action was brought.
Efter den nævnte konvention mel­lem Belgien og Italien er der nemlig i sager om kontraktforhold kompetence for retten i den stat, hvor forpligtelsen er opstået, er blevet opfyldt eller skulle have været opfyldt.
The abovementioned convention between Belgium and Italy accepted the jurisdiction, in matters relating to contract, of the courts of the State in which the obligation arose, was performed or ought to have been performed.
Disse bestemmelser var overholdt, idet den italienske ret havde kompetencen i den for den anlagte sag efter i det mindste en af disse kompetenceregler.
Those rules had been complied with, since the Italian court had been able to rely on one of the heads of jurisdiction in order to deal with the action brought before it.
Den part, som begærede genoptagelse, gjorde endvidere gældende, at der i forbindelse med samme retstvist var truffet andre afgørelser i Belgien, og at disse var uforenelige med de italienske afgørelser.
The appellant also submitted that other judgments had been delivered in Belgium in connection with the same dispute and that the Belgian and Italian judgments were ir­reconcilable.
I medfør af konventionens artikel 27, nr. 3, kunne de ita­lienske afgørelser ikke erklæres eksigible i Belgien.
According to Article 27(3) of the Convention, the Italian judgments could not be declared enforceable in Belgium.
Tribunal de première instance ophævede derfor kendelsen om tilladelse til fuldbyrdelse af de italienske afgørelser.
The court accepted that that submission was well founded, in view of the fact that one of the claims upheld in Belgium had been de­
Overgangsbestemmelser — tiltrædelseskonventionen 1978 (artikel 34) — det tidspunkt, hvor en sag anses for »anlagt« — bestemmes efter national ret — adcitation — sagen an­sås for anlagt den dag, hvor der blev givet tilladelse til at udtage og forkynde adcita­tionsstævningen
Transitional provisions — Accession Convention of 1978 (Art. 34) — Date when legal pro­ceedings are considered to be 'instituted' — Determination in accordance with national law — Third party proceedings — Proceedings considered to be instituted on date of leave to issue and serve third party notice
Sagsøgeren ydede et selskab et lån og indgik samtidig en kreditforsikringsaftale med sagsøgte, hvorved denne erklærede sig indforstået med at forsikre sagsøgeren mod risi­koen for, at selskabet ikke betalte lånet tilbage.
The plaintiff lent money to a company and at the same time entered into a 'credit guar­antee insurance agreement' with the defendant by which the latter agreed to insure the risk of default by the company in repaying the loan.
Sagsøgte indgik en genforsikringsaftale med adcitatus for så vidt angik sagsøgtes eventuelle ansvar over for sagsøgeren.
The defendant entered into a con­tract of reinsurance in respect of its potential liability to the plaintiff with the third party.
De tre aftaler blev indgået i London.
The three contracts were made in London.
Da låntager ikke overholdt sine forpligtelser, afslog sag­søgte at betale forsikringssummen til sagsøgeren og gjorde i den forbindelse bl.a. gældende, at sagsøgeren havde afgivet urigtige oplysninger og undladt at give oplysnin­ger om risikoens omfang.
When the company defaulted, the de­fendant refused to pay the sum insured to the plaintiff on the grounds, inter alia, of misrepresentation and non­disclosure by the plaintiff in relation to the security for the risk undertaken.
Sagsøgeren anlagde i 1987 i Irland sag mod sagsøgte, som herefter krævede erstatning af adcitatus.
The plaintiff issued a summons in Ireland in 1987 against the defend­ant who then claimed a full indemnity as against the third party.
Den 2. maj 1988 fik sagsøgte af den irske High Court tilladelse til at udtage adcitationsstævning og forkynde den i udlandet.
The defendant was given liberty by the High Court (Ireland) on 2 May 1988 to issue a third party notice and serve it out of the jurisdiction.
Adcitatio­nen blev foretaget den 14. juni 1988.
It was issued on 14 June 1988.
Adcitatus nedlagde for den irske ret bl.a. påstand om, at retten i medfør af konventio­nen og tiltrædelseskonventionen af 1978 (som trådte i kraft i Irland den 1. juni 1988) erklærede sig inkompetent til at træffe afgørelse om det mod adcitatus fremsatte krav, da adcitatus allerede i 1987 havde anlagt sag i England om det samme krav. Adcitatus gjorde gældende, at sagen i Irland var anlagt den 14. juni 1988 (tidspunktet for adcita­tionen), ikke den 2. maj (tidspunktet for tilladelsen til adcitation).
The third party sought, inter alia, an order that the Irish court should decline jurisdic­tion to hear the third party claim pursuant to the Convention and the 1978 Accession Convention (which came into force in Ireland on 1 June 1988) on the ground that pro­ceedings had been instituted in England in relation to the same cause of action by the third party in 1987.
Medens adcitatus støttede sig på konventionens artikel 21, gjorde sagsøgte gældende, at denne bestem­melse ikke fandt anvendelse, jfr. artikel 34 i tiltrædelseskonventionen af 1978.
Whereas the third party sought to rely on Article 21 of the Convention, the defendant argued that this provision did not apply because of Article 34 of the 1978 Accession Convention.
High Court fastslog, at konventionens artikel 21, hvorefter den skulle have erklæret sig inkompetent, ikke fandt anvendelse, da tiltrædelseskonventionens artikel 34 bestemte, at konventionen af 1968 ikke fandt anvendelse på sager, der var anlagt, før tiltrædelses­konventionen trådte i kraft.
The High Court held that Article 21 of the Convention, which would have obliged the court to decline jurisdiction, did not apply because Article 34 of the 1978 Accession Convention provided that the 1968 Convention as amended did not apply to legal pro­ceedings instituted before the Accession Convention entered into force.
Det er nemlig meddelelsen af tilladelsen til at udtage adci­tationsstævning og forkynde den, der er afgørende for sagens anlæg, og den var sket, før tiltrædelseskonventionen trådte i kraft i Irland den 1. juni 1988.
Indeed, the High Court considered the grant of liberty to issue and serve the third party notice to be
(fortsat 1) var således anlagt, før konventionens artikel 21 var blevet anvendelig i Irland, således at der ikke opstod spørgsmål om en pligt for retten til at erklære sig inkompetent.
(continued 1) the decisive event for the institution of proceedings, and this had occurred before the entry into force of the Accession Convention in Ireland on 1 June 1988.
(Jfr. også 1­1.2 ­ B 5, 26)
(See also 1­1.2 ­ Β 5,26)
CD kendelse af 10. oktober 1977 ­ VIII ZB 44/75 (afgørelse truffet i tilslutning til præjudiciel afgørelse fra EF­Domstolen)
Order of 10 October 1977 — VIII ZB 44/75 (Decision following a preliminary ruling by the Court of Justice of the European Communities)
Forholdet til andre konventioner — den tysk­belgiske konvention af 30. juni 1958 —fort­sat gyldighed for sagsområder, der ikke er omfattet af konventionen — fortolkning af be­grebet »borgerlige sager, herunder handelssager« i artikel I i den tysk­belgiske konvention — den af retten i domsstaten anlagte fortolkning bestemmendefor anerkendelses­ og fuld­byrdelsessagen
Relationship to other Conventions — German­Belgian Convention of 30 June 1958 — Continued effect in relation to matters to which the Brussels Convention does not apply — Interpretation of the term 'civil and commercial matters' in Article 1 of the German­Belgian Convention — Interpretation given by the court of the State in which the judgment was given is also applicable in the proceedings for recognition and enforcement
I denne sag havde Bundesgerichtshof forelagt EF­Domstolen et spørgsmål til præjudi­ciel afgørelse, som denne besvarede ved dom af 14. juli 1977 (forenede sager 9 og 10/77; jfr. ovenfor under 1­56 — A 1).
The Court of Justice answered that question in its judgment of 14 June 1977 (Joined Cases 9 and 10/77 Bavaria Fluggesell­schaft ν Eurocontrol [1977] ECR 1517; supra, 1­56 — A 1).
I sin afgørelse vedrørende det tyske luftfarts­selskabs anfægtelse af tilladelsen til ifølge domskonventionen at fuldbyrde den dom, Eurocontrol havde opnået i Belgien, tog Bundesgerichtshof herefter stilling til, om den belgiske dom måtte erklæres eksigibel i henhold til den tysk­belgiske anerkendelses­ og fuldbyrdelseskonvention af 30. juni 1958, idet en fuldbyrdelsespåtegning i medfør af domskonventionen ifølge EF­Domstolens dom af 14. oktober 1976 (sag 29/76; jfr. ovenfor under I­1.1 — A 1) var udelukket, medens den tysk­belgiske konvention ifølge dommen for så vidt fortsat var i kraft.
In its decision on the Ger­man airline's appeal against an order issued under the Brussels Convention for the en­forcement of the judgment which Eurocontrol had obtained in Belgium the Bundesge­richtshof considered the question whether the Belgian judgment was enforceable under the German­Belgian Convention of 30 June 1958 on recognition and enforcement, since, on the one hand, it was clear from the judgment of the European Court of Justice of 14 October 1976 (Case 29/76 LTU ν Eurocontrol [1976] ECR 1541; supra, I­l.l — A 1) that no order for enforcement could be made under the Brussels Convention, whilst, on the other hand, according to the judgment of 14 July 1977, the German­Belgian Convention continued to have effect.
Med hensyn til det i denne sammenhæng afgørende spørgsmål, nemlig om den belgiske dom var afsagt i en borgerlig sag, herunder en handelssag, i den i artikel 1 i den tysk­belgiske konvention forudsatte betydning, lagde Bundesgerichtshof den belgiske rets fortolkning af dette begreb til grund.
In dealing with the decisive question in that regard, namely whether the Belgian judg­ment was given in a civil or commercial matter within the meaning of Article 1 of the German­Belgian Convention, the Bundesgerichtshof proceeded on the basis of the Bel­gian court's interpretation of that term.
I modsætning til, hvad der gjaldt på domskonven­tionens område, var det afgørende for, om en retssag måtte betragtes som en borgerlig sag, herunder en handelssag, i den tysk­belgiske konventions forstand ikke tysk ret (som fuldbyrdelsesstatens ret), men derimod domsstatens ret.
Unlike in the context of the Brussels Conven­tion, the question whether a dispute should be regarded as a civil or commercial matter within the meaning of the German­Belgian Convention was governed not by German law, as the law of the enforcing State, but by the law of the State in which the judgment was given.
Den af den belgiske ret foretagne retlige kvalifikation af den foreliggende sag som en handelssag efter belgisk ret måtte også lægges til grund under anerkendelses­ og fuldbyrdelsessagen ifølge den tysk­belgiske konvention.
The Belgian court's classification of the present dispute as a commercial matter under Belgian law had to be followed in the proceedings for recognition and en­forcement under the German­Belgian Convention.
Bundesgerichtshof hjemviste derfor sagen til retten i første instans, idet underinstanserne havde behandlet sagen på grund­lag af domskonventionen og ikke på grundlag af den tysk­belgiske konvention.
The Bundesgerichtshof went on to confirm that the making of an order for the enforce­ment of the Belgian judgment was possible in principle and in view of the special legal
I den parallelle sag, hvorunder Bundesgerichtshof ligeledes havde anmodet EF­Dom­stolen om en præjudiciel afgørelse (jfr. ovenfor under 1­56 — A 1), afsagde Bundesge­richtshof samme dag en ligelydende kendelse (VIII ZB 10/76; NJW 1978, 113).
In the parallel case in which the Bundesgerichtshof had likewise requested a pre­liminary ruling from the Court of Justice of the European Communities (see 1­56 — A 1, supra) it issued a similar order on the same day (VIII ZB 10/76; NJW 1978, 1113).
CD kendelse af 20. januar 1978 ­ 19 W 18/75 (afgørelse truffet i tilslutning til præjudiciel afgørelse fra EF­Domstolen)
(Decision following a preliminary ruling by the Court of Justice of the European Communities)