natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I det foreliggende tilfælde fremgår det af ordlyden af den omtvistede bestemmelse, at denne finder anvendelse generelt, og at krav, som støttes på fællesskabsretten, derfor ikke er underlagt mindre gunstige vilkår end dem, der gælder lignende krav, som støttes på national lovgivning.
However, it is clear from the judgment in Steenhorst-Neerings that the solution adopted in Emmott was justified by the particular circumstances of that case, in which a time-bar had the result of depriving the applicant of any opportunity whatever to rely on her right to equal treatment under the directive.
Det bemærkes endvidere, at bestemmelsen, der alene begrænser den periode forud for indgivelsen af ansøgningen, for hvilken der kan opnås efterbetaling af ydelser, ikke indebærer, at det i praksis er umuligt for borgere, der påberåber sig fællesskabsretten, at hævde krav.
In the light of the foregoing, the national rule which adversely affects Mrs Johnson's action before the Court of Appeal is similar to that at issue in Steenhorst-Neerings. Neither rule constitutes a bar to proceedings; they merely limit the period prior to the bringing of the claim in respect of which arrears of benefit are payable.
Domstolen fastslog på dette grundlag, at fællesskabsretten ikke er til hinder for anvendelsen af en national retsforskrift, hvorefter ydelser ved uarbejdsdygtighed højst kan tilkendes fra et år før datoen for indgivelsen af ansøgningen, såfremt en borger påberåber sig de rettigheder, han med virkning fra den 23. december 1984 direkte er tillagt ved artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7, og medlemsstaten på det tidspunkt, da ansøgningen blev indgivet endnu ikke havde gennemført ovennævnte bestemmelse korrekt i sin nationale retsorden.
In contrast, the rule at issue in Steenhorst-Neerings did not affect the right of individuals to rely on Directive 79/7 in proceedings before the national courts against a defaulting Member State but merely limited to one year the retroactive effect of claims for benefits for incapacity for work.
Det må herefter antages, at den nationale retsforskrift som er til hinder for, at der gives Johnson medhold ved den forelæggende retsinstans, kan sammenlignes med den i Steenhorst-Neerings-sagen omtvistede. I begge tilfælde er der tale om en bestemmelse, som ikke udelukker en hævdelse af krav, men som alene begrænser den periode forud for indgivelsen af ansøgningen, for hvilken der kan opnås efterbetaling af ydelser.
Community law does not preclude the application, to a claim based on the direct effect of Council Directive 79/7/EEC of 19 December 1978 on the progressive implementation of the principle of equal treatment for men and women in matters of social security, of a rule of national law which merely limits the period prior to the bringing of the claim in respect of which arrears of benefit are payable, even where that directive has not been properly transposed within the prescribed period in the Member State concerned.
Domstolen besvarede herefter de forelagte spørgsmål således :
He proposed that the Court should reply as follows:
»Fællesskabsretten er ikke til hinder for, at der på en ansøgning, som støttes på de umiddelbare retsvirkninger af Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn tü social sikring, anvendes en national retsforskrift, der alene begrænser den periode forud for indgivelsen af ansøgningen, for hvilken der kan opnås efterbetaling af ydelser, uanset om direktivet ikke er blevet korrekt gennemført i den pågældende medlemsstat inden for den fastsatte frist*
Community law does not preclude the application of a national rule of law according to which an invalidity benefit is payable not earlier than one year before the date of claim, in the case where an individual seeks to rely on rights conferred directly by Article 4(1) of Council Directive 79/7/EEC of 19 December 1978 on the progressive implementation of the principle of equal treatment for men and women in matters of social security with effect from 23 December 1984 and where on the date the claim for benefit was made the Member State concerned had not yet properly transposed that provision into national law.
Generaladvokat C Gulmann fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenuml den 1. juni 1994.
Case C-277/93 Commission of the European Communities ν Kingdom of Spain Freedom of movement for persons
Han foreslog heri Domstolen følgende besvarelse :
The Kingdom of Spain does not deny the infringement with regard to stomatology.
»Fællesskabsretten er ikke til hinder for anvendelse af en national retsforskrift, hvorefter en ydelse ved invaliditet højst kan tilkendes fra et år før datoen for indgivelsen af ansøgningen, såfremt en borger påberåber sig de rettigheder, han med virkning fra den 23. december 1984 direkte er tillagt ved artikel 4, stk 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring, og medlemsstaten på det tidspunkt, da ansøgningen blev indgivet, endnu ikke havde gennemført ovennævnte bestemmelse korrekt i sin interne retsorden.«
By application lodged on 13 May 1993, the Commission of the European Communities brought an action for a declaration that, by not providing remuneration for the periods of training necessary to obtain in Spain formal qualifications in the medical specialties listed in the third section of the Annex to Royal Decree No 127/1984 of 11 January 1984 concerning specialized medical training and the award of qualifications in specialized medicine, namely stomatology, medical hydrology, space medicine, sports and physical education medicine, forensic medicine and occupational medicine, the Kingdom of Spain has failed to fulfil its obligations under Council Directives 75/362/EEC and 75/363/EEC, both of 16 June 1975.
Sag C-277/93 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Kongeriget Spanien Fri bevægelighed for personer
It should be borne in mind at the outset that Articles 4 and 6 of the 'recognition' directive provide for the formal qualifications in specialized medicine awarded by one Member State to be recognized by the other Member States in certain circumstances.
»Etableringsret — fri udveksling uddannelsesperioder — løn* (Domstolens plenum) foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser.
Directive 75/362 (hereinafter 'the "recognition" directive') is intended to achieve the mutual recognition of diplomas, certificates and other evidence of formal qualifications in medicine and includes measures to facilitate the effective exercise of the right of establishment and freedom to provide services.
Med direktiv 75/363 (herefter benævnt »samordningsdirektivet«) tilsigtes en samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge.
Directive 75/363 (hereinafter 'the "coordination" directive') is intended to achieve the coordination of provisions laid down by law, regulation or administrative action in respect of the activities of doctors.
Direktiverne blev ændret ved Rådets direktiv 82/767EØF af 26. januar 1982 og 89/594/EØF af 30. oktober 1989.
Those directives have been amended by Council Directives 82/76/EEC of 26 January 1982 and 89/594/EEC of 30 October 1989.
Kommissionen har anført, at Kongeriget Spanien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til »anerkendelses«- og »samordningsdirektiverne«, idet det ikke betaler løn i de uddannelsesperioder, der i Spanien er nødvendige for at blive speciallæge i et af de i præmis 7 nævnte specialer.
Recognition is automatic and compulsory for all the Member States as regards formal qualifications in the medical specialties listed in Article 5 of the 'recognition' directive, whereas in the case of the formal qualifications listed in Article 7, it is automatic and compulsory only as between the Member States mentioned therein.
Kongeriget Spanien har ikke bestridt, at det ikke har opfyldt sine forpligtelser for så vidt angår stomatologi.
The Commission maintains that, by refusing to provide remuneration for the periods of training necessary to obtain in Spain formal qualifications in the medical specialties referred to in paragraph 7, the Kingdom of Spain has failed to fulfil its obligations under the 'recognition' and 'coordination' directives.
Direktiv 75/362 (herefter benævnt »anerkendelsesdirektivet«) indeholder bestemmelser om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger og omfatter
As for the medical specialties peculiar to one Member State or which that State has not included in the list in Article 7 of the 'recognition' directive, Article 8 of that directive provides only for recognition which is neither automatic nor compulsory, as the host Member State is obliged merely to consider applications for recognition case by case.
Derimod anser Kongeriget Spanien sig ikke for forpligtet til at ændre sine bestemmelser vedrørende betingelserne og uddannelsesperioderne for de fem andre specialer.
medical specialties which are common to all the Member States or to two or more Member States and which are mentioned in Article 5 or Article 7 of the 'recognition' directive.
Det bemærkes indledningsvis, at det fremgår af »anerkendelsesdirektivets« artikel 4 og 6, at de eksamensbeviser for speciallæger, som udstedes af en medlemsstat skal anerkendes af de øvrige medlemsstater på visse betingelser.
As pointed out above, the purpose of coordinating and harmonizing the conditions of training in medical specialties is to facilitate recognition of those specialties.
Denne anerkendelse forudsætter, at uddannelsesbetingelserne for de pågældende lægespecialer samordnes og harmoniseres.
The host Member State therefore retains the right to set its own conditions of training for the recognition of formal qualifications which are specific to that State or which it has decided not to include in the list in Article 7 of the 'recognition' directive.
Da anerkendelsen af eksamensbeviser og andre beviser for sådanne specialer, der kun findes i én medlemsstat ikke er obligatorisk, kan det heller ikke anses for obligatorisk, at medlemsstaten overholder de mindstekrav med hensyn til uddannelsen, der stilles i »samordningsdirektivets« artikel 2.
Since recognition of the formal qualifications which are peculiar to one Member State is not compulsory, compliance with the minimum conditions of training set out in Article 2 of the 'coordination' directive cannot be considered to be compulsory either.
Forpligtelsen til i henhold til artikel 2, stk 1, litra c), i »samordningsdirektivet« at betale løn under uddannelsen til speciallæge gælder således kun for de lægespecialer, som er fælles for alle medlemsstaterne eller for to eller flere medlemsstater, og som er nævnt i »anerkendelsesdirektivets« artikel 5 eller 7.
It follows that the requirement to provide remuneration for the periods of training in specialized medicine, laid down in Article 2(l)(c) of the 'coordination' directive, applies only to
I »samordningsdirektivets« artikel 2 fastlægges det således, hvilke betingelser der stilles, for at en medlemsstat kan udstede et eksamensbevis eller et andet bevis inden for et lægespeciale, således at dette bliver anerkendt af de øvrige medlemsstater.
In the circumstances, it is common ground that, of the Spanish qualifications in specialized medicine which are at issue, only stomatology ('Estomatología') is mentioned in Article 7(2) of the 'recognition' directive as a specialty recognized by that State.
Denne anerkendelse sker uden videre og er obligatorisk for alle medlemsstater for så vidt angår eksamensbeviser og andre beviser inden for de lægespecialer, der er nævnt i »anerkendelsesdirektivets« artikel 5, mens dette kun er tilfældet med hensyn til de i artikel 7 nævnte beviser mellem de heri nævnte medlemsstater.
By contrast, occupational medicine ('Medicina del Trabajo') is not mentioned except as a heading in the Spanish version of that provision, and Spain does not appear in the list of Member States which recognize that specialty.
For så vidt angår lægespecialer, der kun findes i én medlemsstat og lægespecialer, som denne medlemsstat ikke har medtaget i listen i »anerkendelsesdirektivets« artikel 7, sker anerkendelsen i henhold til direktivets artikel 8 ikke uden videre og er ikke obligatorisk Værtslandet er alene forpligtet til at undersøge ansøgninger om anerkendelse i hvert enkelt tilfælde.
As for the other four specialties, namely medical hydrology, space medicine, sports and physical education medicine and forensic medicine, they are not set out in that directive even as headings.
Som anført ovenfor er formålet med samordningen og harmoniseringen af betingelserne for speciallægeuddannelser at lette
Spain is therefore under no obligation to provide remuneration for periods of training in those specialties.
Det hedder i domskonklusionen :
The Court:
Kongeriget Spanien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til Rådets direktiv 75/362/EØF af 16. juni 1975 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, og Rådets direktiv 75/363/EØF af 16. juni 1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge, som
Declared that, by not providing remuneration for the periods of training necessary to obtain in Spain a formal qualification in stomatology ('Estomatología'), the Kingdom of Spain had failed to fulfil its obligations under Council Directive 75/362/EEC of 16 June 1975 concerning the mutual recognition of diplomas, certificates and other evidence of formal qualifications in medicine, including measures to facilitate the effective exercise of the right of establishment and freedom to provide services, and Council Directive 75/363/EEC of 16 June 1975 concerning lhe coordination of provisions laid down by law, regulation or administrative action in respect of activities of doctors, both as amended by Council Directive 82/76/EEC of26 January 1982.
I øvrigtfrifindes sagsøgte.
Dismissed the remainder of the application.
Hver part bærer sine omkostninger.*
Ordered the parties to bear their own costs.
Generaladvokat G. Tesauro fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenumi den 14. september 1994.
Advocate General Tesauro delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 14 September 1994.
»at give sagsøgeren medhold for så vidt angår specialet stomatologi og at frifinde sagsøgte for så vidt angår de fem øvrige specialer.
He proposed that the Court should: allow the application with regard to specialized training in stomatology and dismiss it with respect to the five other specialties.
Da begge parter delvist har tabt sagen, foreslår jeg, at hver part bærer sine omkostninger.«
Since each party has succeeded on some and failed on other heads, the parties should bear their own costs.
Retten
Page 12
Sag T-450/93 Lisrestal — Organização Gestão de Restaurantes Colectivos, Ld." m.fl. / Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Socialpolitik
Case T-450/93 Lisrestal — Organização Gestão de Restaurantes Colectivos, Lda and Others ν Commission of the European Communities Social policy
»Den Europæiske Socialfond — annullationssøgsmål vedrørende en beslutning om nedsættelse af det oprindeligt bevilgede tilskud — tilsidesættelse af retten til kontradiktion — begrundelse* (Første Afdeling)
Legal Background investigation by the Community in order to verify the correctness and legality of those operations, but that it could not provide any other information, since the Commission had not yet adopted a definitive decision on those operations.
I overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 udbetalte ESF et forskud på 50% af det tilskud, der var bevilget sagsøgerne, nemlig 173 426 612 ESC
In accordance with Article 5(1) of Regulation No 2950/83, the ESF made an advance payment of 50% of the assistance granted to the applicants, namely ESC 173 426 612.
Den 31. oktober 1988 anmodede sagsøgerne via DAFSE om udbetaling af saldobeløbet, dvs. 127 483 930 ESC Ansøgningen var vedlagt dokumentation og en rapport med en redegørelse for de gennemførte foranstaltninger.
On 31 October 1988 a claim was made by the applicants, through the intermediary of DAFSE for payment of the balance, namely ESC 127 483 930. Supporting documents and a report on the operations carried out were sent with that claim.
11986 indgav sagsøgerne, som alle er etableret i Portugal, en ansøgning til ESF via Departamento para os assuntos do fundo social europeu (herefter benævnt »DAFSE«), om tilskud i henhold til artikel 3, stk. 1, i afgørelse 83/516 til iværksættelse af et projekt til erhvervsuddannelsesforanstaltninger i området Setúbal (Portugal).
In the same letter DAFSE was informed that a ceiling of ESC 35 154 808 had been set for the amount of ESF aid and that, having regard to the payment of ESC 173 426 612 which had been paid by way of initial advance, ESC 138 271 804 would have to be repaid. The Commission allowed DAFSE 30 days to submit its observations.
Ved skrivelser af 24. april 1992 og 7. maj 1992 underrettede DAFSE sagsøgerne om Kommissionens beslutning om at nedsætte det bevilgede tilskud og meddelte dem de beløb, som skulle tilbagebetales ESF og OSS/IGFSS.
By letter of 8 July 1991 DAFSE informed the ESF that it did not have any observations to make on the inspection reports of the ESF inspectors or on its letter of 14 June 1991, and that it accepted the decision made.
Den 25. november 1988 foreslog ESFs »kontrolsektion«, at der blev foretaget en fornyet gennemgang af sagens akter under hensyn til, at der ikke var klarhed om de udgifter og foranstaltninger, som var omhandlet i faktureringen.
It must be held that the contested decision deprives the recipient undertakings of a part of the assistance initially granted and that Regulation No 2950/83 does not give the Member State concerned any power to make its own assessment
Dette er baggrunden for, at sagsøgerne har anlagt den foreliggende sag ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. juni 1992.
By letters of 24 April 1992 and 7 May 1992 DAFSE informed the applicants of the Commission's decision to reduce the assistance granted and of the amounts to be refunded to the ESF.
Pistanden om annullation af Kommissionens beslutning om nedsættelse af tilskuddet fra ESF
These are the circumstances in which, by application lodged on 19 June 1992, the applicants brought this action.
Den 19. oktober 1990 udstedte DAFSE nogle »certifikater« til sagsøgerne, hvori den anførte, at der var blevet udført en EF-kontrol med henblik på at efterprøve foranstaltningernes forskriftsmæssighed og lovlighed, men at DAFSE ikke kunne give yderligere oplysninger derom, da Kommissionen endnu ikke havde truffet nogen endelig beslutning vedrørende de pågældende foranstaltninger.
Furthermore, it was in the repayment demand of 3 March 1992 that the Commission definitively purported to reduce the assistance granted, as it had indicated in the letter of 14 June 1991 from DG V to DAFSE The Commission's decision incorporated in the abovementioned letter was, it is true, addressed only to the Portuguese authorities. However, it named and expressly referred to the applicants as direct beneficiaries of the assistance granted.
Anbringenderne om tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet og om, at der er givet en utibtrækkelig begrundelse
Annulment of the Commission Decision reducing the ESF assistance
Sagsøgerne har for det første gjort gældende, at DAFSE i sine skrivelser af 24. april og 7. maj 1992 har omtalt den af ESFs tjenestegrene trufne beslutning om at nedsætte det oprindelige tilskud, men har undladt at vedlægge beslutningen eller blot en fotokopi heraf, hvorfor der ikke kan antages overhovedet at være truffet nogen beslutning.
The applicants are therefore directly affected by the economic consequences of the decision to reduce the assistance, which adversely affects them since they have primary liability for the repayment of the sums paid without warrant.
Sagsøgerne tilføjer, at DAFSE ikke underrettede dem om, at den var blevet opfordret af Kommissionen til at fremsætte sine bemærkninger, selv om sagsøgerne var umiddelbart og individuelt berørt
Moreover, the Commission acknowledged at the hearing that, if necessary, it could commence proceedings against the applicants in the national courts for recovery of the sums at issue.
Ved skrivelse af 14. juni 1991 tilsendte chefen for den pågældende afdeling i Kommissionens Generaldirektorat for Beskæftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale Anliggender (GD V) DAFSE inspektørernes konklusioner, idet han angav, at ESF var af den opfattelse, at der var anvendt et beløb på 536 879 559 ESC til udgifter, som ikke kunne godkendes, »da de tidligere godkendte foranstaltninger ikke svarede til dem, som var angivet i ansøgningen om udbetaling af saldobeløbet, og da visse fakturaer ikke var berettigede eller var forsynet med datoer, som lå senere end det år, hvorunder foranstaltningerne fandt sted«.
The applicants point out, first, that DAFSE, which in its letters of 24 April and 7 May 1992 referred to the decision of the ESF departments to reduce the financial assistance initially granted, failed to enclose even a photocopy of it, and the applicants therefore claim that the decision is non-existent.
Sammen med denne skrivelse fremsendte Kommissionen kontrolrapporterne.
They add that, even though they were directly and individually concerned, DAFSE did not inform them that it had been invited by the Commission to submit its observations.
Sagsøgerne har for det andet kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat væsentlige formforskrifter ved at vedtage den anfægtede beslutning uden at underrette dem herom og uden at meddele dem Kommissionens grunde til beslutningen.
It follows that the Commission, which alone assumes legal liability to the applicants for the contested decision, was not entitled to adopt the contested decision without first giving those undertakings the possibility, or ensuring that they had had the possibility, of effectively setting forth their views on the proposed reduction in assistance.
Ved samme skrivelse blev DAFSE underrettet om, at ESFs maksimumsbeløb for tilskuddet udgjorde 35 154 808 ESC og at der skulle tilbagebetales 138 271 804 ESC under hensyn til det beløb på 173 426 612 ESC, der var blevet udbetalt som et første forskud.
The applicants also complain that the Commission infringed essential procedural requirements by adopting the contested decision without informing them and without telling them the reasons for it
Ved skrivelse af 8. juli 1991 meddelte DAFSE ESF, at den ikke havde nogen bemærkninger at fremsætte vedrørende de kontrolrapporter, som var afgivet af ESFs inspektører, eller vedrørende ESFs skrivelse af 14. juni 1991, og at DAFSE accepterede den trufne beslutning.
To determine whether the applicants' rights of defence have been infringed in this case, it must be considered whether, having regard to the role played in the relevant procedure by the Member State as sole interlocutor of the ESF, the contested decision is capable of directly concerning the applicants and adversely affecting them.
I så henseende må det fastslås, at de tilskudsmodtagende virksomheder ved den anfægtede beslutning blev frataget en del af det oprindeligt bevilgede tilskud, uden at der ved forordning nr. 2950/83 er tillagt den pågældende medlemsstat en selvstændig skønsbeføjelse.
It is common ground that neither the reports of the Commission's enquiry nor the Commission's complaints against them were notified to the applicants, and that they were not heard by the Commission before it adopted the contested decision.