natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det fremgik ganske vist ikke udtrykkeligt, at det kontorlokale, sagsøgtes ansatte benytte­de, var sagsøgtes forretningslokale; ikke desto mindre kunne sagsøgte benytte lokalet efter behov, og det var altid muligt for sagsøgtes kunder at komme i forbindelse med sag­søgte dér.
Although the office used by the defendant's employee had not specifically been described as the defendant's business premises, the defendant had none the less been able to use the office in accordance with its business re­quirements and had been permanently within the reach of its clients there.
Den ansatte sagde, når han tog telefonen, »Somafer«, og på sagsøgtes brevpa­pir, hvor adressen var anført som »Somafer­Vertretung für Deutschland«, var anført både det pågældende telefonnummer og en tysk bankforbindelse.
The defen­dant's employee had announced himself on the telephone as "Somafer".
I betragtning af repræsentationens materielle
The defen­dant's notepaper, with the heading "Somafer — representation for Germany", men­
(fortsat 1) udstyr var det ikke nødvendigt for sagsøgtes kunder at henvende sig til sagsøgtes hoved­kontor i Frankrig for at indgå aftaler, så meget mere som den ansatte, der repræsente­rede sagsøgte, ikke havde en underordnet stilling.
In view of the outward appearance of the representation, the need to refer to the defendant's head office in France in connection with legal agreements had not existed so far as the defendant's clients were concerned, particularly since the employee acting for the defendant had not held a subordinate position.
Den foreliggende sag var en sag »vedrørende driften« af sagsøgtes tyske filial.
The dispute now before the court constituted a dispute "arising out of the operations" of the defendant's branch in Germany.
Det frem­satte krav vedrørte en forpligtelse, som det nævnte centrum for erhvervsudøvelsen havde påtaget sig på sagsøgtes vegne. Når Domstolen i den præjudicielle afgørelse end­videre havde udtalt, at der skulle være tale om en forpligtelse, der skulle »opfyldes« i den kontraherende stat, hvor dette centrum var etableret, kunne det ikke sluttes heraf, at også opfyldelsesstedet i henhold til konventionens artikel 5, nr. 5, skulle ligge i Tysk­land.
The claim concerned an undertaking which that branch had entered into on behalf of the defendant.
En sådan fortolkning ville, når der var tale om kontraktsmæssige forpligtelser, be­tyde, at reglen i artikel 5, nr. 5, mistede enhver selvstændig betydning.
Such an interpreta­tion would, in the field of contractual obligations, deprive the rule laid down in Article 5 (5) of any independent function.
Hvis Domstolen havde villet drage en så vidtrækkende konsekvens, ville den have givet udtryk herfor med tilstrækkelig tydelighed.
If the Court of Justice had wished to bring about such a far-reaching consequence it would have expressed that intention with sufficient clari­ty.
I tilfælde som det foreliggende var det tilstrækkeligt og nødvendigt, at det krav på betaling, der blev gjort gældende, stod i nær, umiddelbar for­bindelse med den ydelse fra sagsøgtes side, der var typisk for kontraktsforholdet.
In such a case as the present it was sufficient and necessary that the claim pursued was closely and directly connected with an obligation of the defendant which was typi­cal of the contractual relationship.
I det foreliggende tilfælde syntes der på grund af den nære forbindelse mellem de ydelser, der skulle præsteres af sagsøgte i Tyskland, og sagsøgerens krav på godtgørelse, at være grundlag for at tale om en »opfyldelse« af forpligtelsen i Tyskland, som omtalt i Dom­stolens præjudicielle afgørelse.
In the present case the close connection between the services required of the defendant in Germany and the plaintiffs claim for compensa­tion justified the assumption that that obligation was to be "performed" in Germany within the meaning of the preliminary ruling delivered by the Court of Justice.
(fortsat 1) relationer til den franske sagsøgte, og erklærede sig kompetent vedrørende kravet mod den tyske sagsøgte, da værnetingsaftalen var ugyldig i henhold til fransk procesret.
(continued 1) blic, since in spite of being properly served with the document instituting the proceed­ings that defendant had not entered an appearance.
Under appellen af handelsrettens dom fik appellanterne medhold.
The court of first instance did not ac­quire jurisdiction under the Convention.
Retten udtalte, at det franske selskab kun havde ført forhandlingerne som fuldmægtig for det tyske selskab og derfor ikke var part i den aftale, der var sluttet mellem det tyske selskab og sagsøgeren; det kunne derfor heller ikke indstævnes til annullation af aftalen og betaling af skadeser­statning.
The plaintiff could not rely on Article 5 (1) of the Convention, since in paying the letter of credit it had merely acted as agent for the German bank, and had not entered into any legal relationship with the German defen­dant; Article 5(1) applied only to disputes arising from a contract between the parties to the action.
Da det franske selskab således var indstævnet med urette, kunne kriteriet, »hvor en af de sagsøgte har bopæl«, ikke finde anvendelse.
Further, there was no basis for jurisdiction under Article6 (1) of the Conven­tion.
Retten fastslog derpå, at der ikke bestod en gyldig værnetingsaftale, da der i parternes almindelige forretningsbetingelser fandtes indbyrdes modstridende værnetingsklausu­ler. Der var heller ikke værneting i Frankrig i henhold til artikel 5, nr. 1.
The jurisdiction provided for under that provision for cases where there were a number of defendants arose only in so far as there existed a genuine connection between the actions brought against the individual defendants.
I de udstedte dokumenter, nemlig bestillingen og den tyske sagsøgtes proformafaktura, var det klart fastslået, at overgivelsen af det købte skulle finde sted i sagsøgtes fabrik i Tyskland.
But, as was apparent from the plaintiffs submissions, the French undertaking had only been sued in case the action against the German undertaking was unfounded.
Overgivelsen havde også rent faktisk fundet sted i denne fabrik, ligesom betalingen, der var aftalt i tysk valuta, var erlagt i Tyskland.
Before bringing an action based on un­just enrichment against the French undertaking in France the plaintiff could just as easi­ly have awaited the outcome of an action against the German undertaking in Germany.
Hovedforpligtelserne i henhold til købeaf­talen var altså blevet opfyldt i dette land.
Thus there existed only an artificial, not a genuine, connection between the two actions, which, moreover, did not have the same subject­matter.
De forsøg, som havde fundet sted i sagsøge­rens fabrik med henblik på ibrugtagning af maskinen, udgjorde kun en biforpligtelse, der var uden betydning for spørgsmålet om anvendelsen af værnetingsreglerne.
As regards the case pleaded by the plaintiffs, as a further alternative, that both defendant undertakings were jointly and severally liable, that was even more artificial, as the plaintiff had not advanced any grounds for joint and several liability, which in any case ran contrary to the rest of its submissions.
Med henblik på afviklingen af en købeaftale mellem en fransk og en tysk virksomhed åbnede den tyske køber en tidsbegrænset rembours i en tysk bank, som på sin side gav en fransk bank i opdrag at foretage udbetalingen af købesummen mod udlevering af nærmere bestemte dokumenter.
A Belgian company had carried out repairs on radio equipment which a company based in Paris had ordered from a company based in New York for the Belgian armed forces.
Efter at den franske bank havde foretaget udbetalingen på denne måde og havde debiteret den tyske banks konto i overensstemmelse hermed,
The Belgian company brought an action to obtain payment for the repairs against the French company and the American company in the Tribunal de Commerce, Paris.
Under appellen af denne afgørelse gjorde den sagsøgende bank navnlig gældende, at retten i første instans havde kompe tence både i henhold til domskonventionens artikel 6, nr. 1, og artikel 5, nr. 1. Appelinstansen stadfæstede afgørelsen.
Hence the aforesaid provision was inapplicable a forti­ori after the action against the French company had been dismissed, since the only re­maining defendant was a company based in the United States.
Før der rejstes sag i Frankrig mod den franske virksomhed på grund af ugrundet berigelse, havde sagsøgeren lige så vel kunnet afvente udfaldet af en sag i Tyskland mod den tyske virksomhed.
Jurisdiction — Special jurisdiction — Plurality of defendants — Action against the members of an ad hoc association — Jurisdiction of the court where one of the members is domiciled (Article 6(1))
Kompetence — specielle kompetenceregler — flere sagsøgte — retten på et fransk selskabs hjemsted savnede kompetence i et søgsmål mod dettes mandant, der havde hjemsted i USA
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Forum clause in the general conditions of business of a member of an ad hoc association — Validity as against persons con­tracting with the association — Conditions
Et selskab med hjemsted i Belgien havde foretaget reparationer af radiomateriel, som et selskab med hjemsted i Paris havde bestilt hos et selskab i staten New York til det bel­giske militær.
A German company brought proceedings in the Rechtbank van Koophandel, Antwerp, against a Belgian and a German undertaking in their capacity as members of an ad hoc association under Belgian law (tijdelijke vereniging).
Det belgiske selskab anlagde sag mod det franske og det amerikanske sel­skab med påstand om betaling for reparationerne ved Tribunal de commerce de Paris.
The court gave judgment in favour of the plaintiff.
I hen­hold til denne bestemmelse kan retten bl.a. på embeds vegne erklære, at den savner sted­lig kompetence, når sagsøgte ikke giver møde.
An appeal against that judgment was unsuccessful.
Det belgiske selskab indbragte kompetencespørgsmålet for Cour d'appel, som tiltrådte underrettens anvendelse af den nævnte bestemmelse og udtalte, at selskabets anbrin­gende ikke kunne tages til følge.
The appeal court held that the lower court had rightly held that it had jurisdiction under Article 6 (1) of the Convention.
Det belgiske selskab havde gjort gældende, at det, da det havde haft kontraktsmæssige forbindelser ikke blot med det amerikanske selskab, men også med det franske selskab, i henhold til konventionens artikel 6, nr. 1, kunne sag­søge det amerikanske selskab ved Tribunal de commerce de Paris, i hvis retskreds det franske selskab — hvis medvirken i sagen det anså for nødvendig — havde sit hjemsted.
Since the action was directed against the ad hoc associa­tion, whose members were jointly and severally liable as against third parties, the plain­tiff could elect to sue in any of the courts which had jurisdiction over the individual members. That was so notwithstanding the fact that the German defendant's general conditions of business conferred jurisdiction on the Landgericht Düsseldorf.
Cour d'appel udtalte, at artikel 6, nr. 1 — som, hvis der er flere sagsøgte, gør det muligt at sagsøge en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, ved retten i en anden kontraherende stat, hvor en af dem har bopæl — ikke fandt anvendelse, allerede fordi det franske selskab, mens det var part i sagen, var blevet sagsøgt ved retten på sit hjemsted, og det amerikanske selskab ikke havde hjemsted på en kontraherende stats område.
Those con­ditions had not been accepted by the plaintiff and there was therefore no jurisdiction agreement under Article 17 of the Convention. It was true that the ad hoc association had used its own stationery to place an order with the plaintiff "in accordance with our usual conditions of purchase".
Dette måtte gælde så meget mere, efter at det franske selskab ikke længere var part i sagen, og den eneste sagsøgte var et selskab med hjemsted i USA.
However, since the ad hoc association did not have any conditions of purchase of its own, the plaintiff must have understood that simply as a ref­
Udsendelse 2/maj 1983
Issue2/May 1983
Den tyske sagsøger havde anlagt sag mod en belgisk og en tysk virksomhed, som var del­tagere i et konsortium efter belgisk ret (tijdelijke vereniging), ved Rechtbank van koop­handel, Antwerpen.
(continued 1) erence to the conditions orally agreed by the parties rather than a reference to the gener­al conditions of business of one or other of the members of the association.
Afdeling 3 - KOMPETENCE I FORSIKRINGSSAGER (artikel 7 — artikel 12)
Section 3 - JURISDICTION IN MATTERS RELATING TO INSURANCE (Articles 7 to 12)
(Jfr. også 1­28 ­ B 3)
(See also 1-28 - Β 3)
Kompetence — almindelige bestemmelser — selskabers og juridiske personers hjem­ting (artikel 2, og 53) — bestemmelse af hjemstedet — anvendelse afforumstatens in­ternationaleprivatret
Jurisdiction — General provisions — Jurisdiction based on the seat of companies and other legal persons (Articles 2 and 53) — Determination of the seat — Application of the rules of private international law of the lex fori
Sammenhængende sager — udsættelse af afgørelsen — betingelser — henvisning af en sag til domstolene i en anden kontraherende stat — ikke tilladt efter nederlandsk ret
Related action — Staying proceedings — Conditions — Transfer of case to courts of another Contracting State — Not possible under the law of the Netherlands
Den tilskadekomne knallertførers neder­landske socialforsikringsgiver, den sagsøgende Bedrijfsvereniging, udbetalte derpå ydelser på grund af uarbejdsdygtighed og indledte i samme anledning et regressøgsmål mod bilistens ansvarsforsikringsselskab, et forsikringsselskab med hjemsted i Perth (Skotland), ved Arrondissementsrechtbank Amsterdam.
The plaintiff Bedrijfsvereniging, a Netherlands social security organization with which the injured person was insured, paid him benefit in view of his incapacity for work. The plaintiff thereafter brought an action in the Arron­dissementsrechtbank, Amsterdam in which it claimed reimbursement of those payments from the motorist's insurer, an insurance company having its seat in Perth (Scotland).
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt Arrondissementsrechtbank Amsterdam var kompetent, anførte sagsøge­ren, at sagsøgte havde kontor i Amsterdam og således var etableret dér.
The plaintiff argued that the court had jurisdiction because the defendant maintained an office in Amsterdam and was therefore established there; accordingly, it was argued, the Arrondissementsrechtbank had jurisdiction under Article 2 of the Brussels Conven­tion.
Følgelig var Ar­rondissementsrechtbank kompetent i henhold til domskonventionens artikel 2.1 øvrigt havde sagsøgtes Amsterdam­kontor, efter at parterne siden 1970 havde ført forhandlin­ger om opgørelsen af erstatningskravet, i 1973 overtaget sagen og ført omfattende for­handlinger med sagsøgeren.
Moreover, following negotiations which had taken place between the parties since 1970 with a view to settling the claim, the defendant's Amsterdam office had taken over the matter in 1973 and conducted extensive negotiations with the plaintiff.
Sagsøgte gjorde gældende, at Arrondissementsrechtbank Amsterdam ikke var kompetent, og anførte bl.a., at sagen ikke vedrørte driften af kon­toret i Amsterdam, eftersom forsikringsaftalen med den i ulykken implicerede bilist var sluttet af sagsøgtes kontor i Antwerpen.
The defen­dant objected to the jurisdiction of the Amsterdam court, arguing inter alia that the dis­pute had not arisen out of the operation of its Amsterdam branch since the insurance contract with the driver involved in the accident had been concluded by its branch in Antwerp.
Subsidiært påstod sagsøgte bl.a. sagen henvist til Rechtbank van eerste aanleg, Dendermonde (Belgien) på grund af sammenhængen med den dér verserende sag mellem de direkte parter i uheldet.
In the alternative, it asked inter alia for the case to be transferred to the Recht­bank van Eerste Aanleg, Dendermonde (Belgium), on the ground that it was related to a case pending in that court between the persons involved in the accident themselves.
(fortsat 1) dog besvarede benægtende.
(continued 1)
Spørgsmålet om, hvor sagsøgtes hjemsted var beliggende, måtte i henhold til nederlandsk international privatret — der efter konventionens artikel 53 skulle finde anvendelse — løses efter nederlandsk ret.
In accordance with the rules of Netherlands private international law, which were applicable under Ar­ticle 53 of the Convention, the question where the defendant had its seat was to be an­swered under Netherlands law.
Da det stod fast, at sagsøgtes vedtægtsmæssige hjemsted var i Perth (Skotland), havde sagsøgte i henhold til artikel 10 i Burgerlijk Wetbok's første bog intet hjemsted i Nederlandene.
Since it was not disputed that according to its articles of association the defendant had its seat in Perth (Scotland), by virtue of Article 10 of Book 1 of the Burgerlijk Wetboek it had no seat in the Netherlands.
Efter konventionens artikel 4, stk. 1, var det derfor som udgangspunkt nederlandsk national ret, der måtte anvendes ved bestemmelsen af værnetinget.
Accordingly, under the first paragraph of Article 4 of the Convention jurisdiction had in principle to be deter­mined according to the domestic law of the Netherlands.
I det foreliggende tilfælde måtte sag søgte dog i medfør af konventionens artikel 8, stk. 3, stilles, som om selskabet havde hjemsted i Nederlandene, da der i det konkrete tilfælde var tale om en sag »vedrørende driften« af sagsøgtes kontor i Amsterdam.
However, in the present case the defendant had to be deemed to be domiciled in the Netherlands by virtue of the third paragraph of Article 8 of the Convention, since the case concerned a dispute "arising out of the operations" of its Amsterdam office.
Det var uden betydning, at bilisten, der havde været involveret i ulykken, havde indgået forsikringsaftalen med sagsøgtes kon tor i Antwerpen, idet tvisten ikke vedrørte denne forsikringsaftale, men sagsøgtes for pligtelser ifølge aftalen.
The fact that the insurance contract with the driver involved in the accident was concluded by its office in Antwerp was not deci­sive since the dispute did not concern that insurance contract, but the defendant's obliga­tions arising thereunder.
Begrebet »driften« af en forsikringsgivers filial eller agentur i den i artikel 8, stk. 3, anførte forstand omfattede ikke blot afslutning af forsikringsaftaler, men også afviklingen af heraf flydende krav.
The "operations" of an insurer's branch or agency within the meaning of the third paragraph of Article 8 covered not only the conclusion of insur­ance contracts, but also the settlement of claims under insurance contracts.
Sagsøgtes subsidiære påstand om henvisning af sagen til retten i Dendermonde på grundlag af konventionens artikel 22, stk. 2, kunne ikke tages til følge, heller ikke selv om det antoges, at denne ret var kompetent, idet det efter nederlandsk ret ikke var muligt at henvise en sag til en domstol i en anden kontraherende stat.
The defendant's alternative request for the case to be transferred to the court in Dendermonde under the second paragraph of Article 22 of the Convention could not be granted, even if that court had jurisdiction, as there was no provision in the law of the Netherlands for the transfer of a case to a court of another Contracting State.
Spørgsmålet, om retten i henhold til konventionens artikel 22, stk. 1, af retsplejemæssige hensyn skulle udsætte sin afgørelse, indtil dommen fra retten i Dendermonde forelå, kunne endnu ikke besvares, da denne sag endnu ikke var moden til påkendelse.
The question whether in the interests of the proper administration of justice the court should stay proceedings under the first paragraph of Article 22 until the court in Dendermonde gave judgment could not yet be answered, as a decision in the main action was not yet due.
Afdeling4 - KOMPETENCE VED VISSE FORMER FOR KREDITKØB OG LÅN (artikel 13 — artikel 15)
Section 4 ­ JURISDICTION IN MATTERS RELATING TO INSTALMENT SALES AND LOANS (Articles 13 to 15)
1-13.0 — A 1 Dom af 21. juni 1978, sag 150/77, Soc. Bertrand mod Paul Ott KG (anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af den franske Cour de cassation) Sml.
1-13.0 — A 1 Judgment of 21 June 1978, Case 150/77, Société Bertrand ν Paul Ott KG [1978] ECR 1431 (Preliminary ruling requested by the French Cour de Cassation) Advocate General: F. Capotorti (p. 1447)
Kompetence — visse former for kreditkøb og lånkøb, hvor købesummen skal betales i rater — selvstændigt begreb i konventionen — materielt indhold — købekontrakt med afbetalingsbestemmelse i forbindelse med en erhvervsmæssig virksomhed — ikke »køb, hvor købesummen skal betales i rater« i konventionens forstand
Jurisdiction — Instalment sales and loans — Sales on instalment credit terms — Independent interpretation of the Convention — Substantive contents — Contract of sale with an agreement on instalment credit terms in connection with trade or professional activ­ities — Nota "sale on instalment credit terms" within the meaning of the Convention
Domstolen udtalte, at begrebet afbetalingskøb er forskelligt fra medlemsstat til med lemsstat alt efter de enkelte lovgivningers formål.
The Court of Justice ruled that the concept of a contract of sale on instalment credit terms varied from one Member State to another, in accordance with the objectives pursued by their respective laws.
Da dette har ført til, at der er indført forskelligartede bestemmelser i de enkelte medlemsstater, er det — for at fjerne hindringerne for det retlige samkvem og for at løse de tvister, der opstår i tilknytning til samhandelen mellem fællesskabslandene i forbindelse med køb af løsøregenstande, hvor købe-
Since that had led to the creation of different rules in the various Member States it was necessary for the purpose of eliminating obstacles to legal relations and to the settlement of disputes in the context of intra­Community rela­
(fortsat 1) summen skal betales i rater — påkrævet at betragte dette begreb som selvstændigt og der med fælles for alle medlemsstaterne.
(continued 1) tions in matters of the sales of goods on instalment credit terms, to consider that concept as being independent and therefore common to all the Member States.
Også af hensyn til sammenhængen mellem konventionens artikel 13 til 15 var det uomgængeligt nødvendigt at give dette begreb et ensartet materielt indhold, som knytter sig til Fællesskabets retsorden.
Also it was indispensable, for the coherence of the provisions contained in Articles 13 to 15 of the Con vention, to give that expression a uniform substantive content allied to the Community order.
Ved begrebsbestemmelsen inddrog Domstolen de regler, der er fælles for medlemsstaternes lovgivning i så henseende. Ifølge disse regler skulle køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, forstås som en retshandel, hvor pengeydelsen skal er lægges i flere rater, eller som er forbundet med en finansieringsaftale.
It was clear from the rules common to the laws of the Member States that the sale of goods on instalment credit terms was to be understood as a transaction in which the price was discharged by way of several payments or which was linked to a financing con tract.
En snæver fortolkning af artikel 14, stk. 2, i overensstemmelse med formålene med afdeling 4, førte til, at denne fordelagtige værnetingsregel udelukkende måtte forbeholdes købere, som har behov for beskyttelse, idet deres økonomiske stilling er kendetegnet ved deres svaghed i forhold til sælgerne, fordi de er private, endelige forbrugere, og købet afvaren mod ratebetaling ikke står i forbindelse med en forretnings- eller erhvervsmæssig virksomhed.
A restrictive interpretation of the second paragraph of Article 14, in conformity with the objectives pursued by Section 4, entailed the restriction of the jurisdictional ad vantages granted by those provisions to buyers who were in need of protection, their economic position being one of weakness in comparison with sellers by reason of the fact that they were private final consumers and were not engaged, when buying the product acquired on instalment credit terms, in trade or professional activities.