natgillin/translations-raw huggingface dataset:
3i Med det første anbringende har Nicolaos Progoulis gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den sidestillede hans situation med Bruno Chauvin's og for så vidt angår begrundelsen i præmis 39-45 i Chauvin-kendelsen fastslog, at Alexopouloudommen ikke udgjorde en ny omstændighed, der bevirkede, at fristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 begyndte at løbe på ny.
31 By his first plea, Mr Progoulis complains that, by treating his situation as comparable to that of Mr Chauvin and by finding, for the reasons set out in paragraphs 39 to 45 of the order in Chauvin, that the judgment in Alexopoulou did not constitute a new fact capable of causing time to start running afresh for the purposes of the periods prescribed in Articles 90 and 91 of the Staff Regulations, the Court of First Instance committed an error of law.
Nicolaos Progoulis har anført, at hans sag adskiller sig fra Bruno Chauvin's, for så vidt som den omstændighed, som han anser for at være ny og væsentlig, ikke består i Rettens konstatering af, at visse bestemmelser i beslutningen af 1. september 1983 var i strid med vedtægten, men derimod i oplysningen fra Alexopoulou-dommen, hvorefter Kommissionen med virkning fra den 1. september 1983 anvendte en restriktiv praksis i sager om ændret indplacering, selv over for de tjenestemænd, der var blevet ansat inden denne dato.
Mr Progoulis argues that his case differs from that of Mr Chauvin, in that he is pleading as a material new fact not the finding by the Court of First Instance that certain provisions of the decision of 1 September 1983 were contrary to the Staff Regulations but the information, revealed by the judgment in Alexopoulou, that from 1 September 1983 onwards the Commission applied a restrictive policy as regards reclassification, even in relation to officials recruited prior to that date.
Således burde appellantens indplacering i lønklasse og på løntrin være fastsat på grundlag af beslutningen af 6. juni 1973, hvori det af punkt 1, litra b), andet afsnit, i bilag II hertil fremgår, at der automatisk foretages en ændret indplacering i en højere lønklasse fra det tidspunkt, hvor tjenestemanden har aftjent værnepligt i over 24 måneder, hvilket var tilfældet for appellantens vedkommende.
According to the appellant, his classification in grade and step was necessarily governed by the decision of 6 June 1973, the second subparagraph in point 1(b) of Annex II to which provided that an official should automatically be reclassified in a higher grade where he had completed more than 24 months' military service, as in the case of the appellant.
Derudover har Nicolaos Progoulis til forskel fra Bruno Chauvin rejst indsigelse mod indplaceringen umiddelbart efter afgørelsen herom.
In addition, unlike Mr Chauvin, the appellant had contested his classification immediately after adoption of the classification decision.
Med det andet anbringende har Nicolaos Progoulis gjort gældende, at Retten ikke har givet en tilstrækkelig begrundelse for, at Alexopouloudommen ikke udgjorde en ny faktisk omstændighed i forhold til hans sag.
By his second plea, Mr Progoulis complains that the Court of First Instance failed to give an adequate statement of the reasons for which the judgment in Alexopoulou did not constitute a material new fact in his particular case.
Det er Kommissionens opfattelse, at appellen er åbenbart grundløs. Ifølge Kommissionen er Alexopouloudommen ikke relevant i appellantens tilfælde, idet den omhandler tjenestemænd, som er blevet udnævnt i henhold til beslutningen af 1. september 1983, hvorimod appellanten er blevet udnævnt i henhold til beslutningen af 6. juni 1973, hvilket Retten tog hensyn til i præmis 36 i den anfægtede kendelse.
It maintains that the judgment in Alexopoulou is not relevant to the appellant's case since it concerns the situation of an official appointed pursuant to the decision of 1 September 1983, whereas the appellant was appointed pursuant to the decision of 6 June 1973, as the Court of First Instance acknowledged in paragraph 36 of the contested order.
Det følger af fast retspraksis at kun væsentlige, nye omstændigheder kan begrunde, at der indgives en ansøgning med det formål at udvirke en fornyet behandling af en afgørelse efter de frister, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91.
36 It is settled caselaw that only the existence of material new facts may justify the submission of a request for a review of a decision following the expiry of the timelimits prescribed by Articles 90 and 91 of the Staff Regulations.
For det første bemærkes, at selv om oplysningen fra Alexopoulou-dommen, som appellanten har påberåbt sig til støtte for sin ansøgning om ændret indplacering, består i, at der siden 1. september 1983 er blevet anvendt en restriktiv praksis i forbindelse med indplacering, som endda omfattede tjenestemænd, der var udnævnt før dette tidspunkt, og som medførte, at han — til forskel fra andre tjenestemænd, som havde aftjent værnepligt i over 24 måneder — ikke automatisk blev indplaceret i en højere lønklasse, må det fastslås, at dette ikke udgør en ny omstændighed.
38 First, although the information resulting from the judgment in Alexopoulou on which the appellant relies in seeking a review of his classification is the existence, from 1 September 1983 onwards, of a restrictive practice with regard to reclassification which was applicable even to officials appointed before that date and which meant that, unlike other officials who had completed more than 24 months' military service, he was not automatically classified in a higher grade, that does not amount to a new fact.
Denne af appellanten påståede praksis bestod nemlig alene i en anvendelse af bestemmelserne i beslutningen af 1. september 1983. Denne beslutnings eksistens var imidlertid velkendt, idet den blev offentliggjort over for personalet i en meddelelse af 21. oktober 1983.
The practice alleged by the appellant merely involved the application of the provisions of the decision of 1 September 1983.
For det andet er Nicolaos Progoulis' argumentation baseret på den forudsætning, at han — såfremt beslutningen af 6. juni 1973 havde fundet anvendelse på ham — ville være blevet indplaceret i den trinhøjere lønklasse som følge af, at han havde aftjent værnepligt i over 24 måneder.
Second, Mr Progoulis' arguments are based on the premiss that, if the decision of 6 June 1973 had been applied to him, he would have been classified in the higher grade of the career bracket on account of his having completed over 24 months' compulsory military service.
41 Det bestemmes i punkt 1, litra b), i bilag II til beslutningen af 6. juni 1973:
41 Point 1(b) of Annex II to the decision of 6 June 1973 provides as follows:
»For så vidt som værnepligten udgør en lovbestemt pligt tages der i princippet kun hensyn til denne med henblik på en eventuel oprykning til højere løntrin.
'The duration of any military service completed pursuant to a legal obligation shall in principle be taken into account only for the purposes of possible seniority in step.
En undtagelse fra dette princip kan imidlertid komme på tale og medføre en indplacering i den trinhøjere lønklasse, såfremt værnepligtens varighed er lig med eller overstiger 24 måneder.«
However, an exception may be made to that principle, resulting in classification in the higher grade of a career bracket, where the duration of such service is equal to or greater than 24 months.'
Således fremgår det af punkt 1, litra b), andet afsnit, i bilag II til beslutningen af 6. juni 1973, at ansættelsesmyndigheden kun undtagelsesvis kan træffe bestem melse om en sådan indplacering og altså råder over et skøn på dette område.
The second subparagraph in point 1(b) of Annex II to the decision of 6 June 1973 indicates that such a classification may only exceptionally be decided on by the appointing authority, which therefore enjoys a discretion in that regard.
Det følger af ovenstående, at den af Nicolaos Progoulis iværksatte appel er åbenbart grundløs og derfor må forkastes.
It follows from all the foregoing that Mr Progoulis' appeal is manifestly lacking in any legal foundation and must be dismissed.
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfør af artikel 118 finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, which, pursuant to Article 118, is applicable to the appeal procedure, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party's pleadings.
I henhold til procesreglementets artikel 70 bærer institutionerne i tvister mellem Fællesskaberne og deres ansatte selv deres egne omkostninger.
Article 70 of those Rules provides that the costs incurred by the institutions in proceedings brought by officials are to be borne by the institutions.
I henhold til procesreglementets arti kel 122, stk. 2, finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse ved appel, der iværksættes af tjenestemænd eller øvrige ansatte ved en institution mod denne.
However, under the second paragraph of Article 122 of the Rules, Article 70 is not applicable to appeals brought against an institution by its officials or other servants.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da appellanten har tabt sagen, pålægges det ham derfor at betale sagens omkostninger.
Since the Commission has applied for costs, and since the appellant has been unsuccessful, he must be ordered to pay the costs.
DOMSTOLEN (Første Afdeling)
THE COURT (First Chamber) hereby orders:
Sag C-249/99 P
Case C-249/99 P
Pescados Congelados Jogamar SL mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
Pescados Congelados Jogamar SL v Commission of the European Communities
»Appel — passivitetssøgsmål — sagen afvist i første instans«
(Appeal — Action for failure to act — Finding of inadmissibility at first instance)
Passivitetssøgsmål — opfordring til institutionen om at handle — betingelser — krav om udtrykkelig og præcis karakter
Actions for failure to act — Institution must be called upon to act — Conditions — Request must be clear and precise
En påstand om retsstridig passivitet kan kun tages under påkendelse, såfremt sags øgeren på behørig vis har fulgt proceduren forud for sagens anlæg ved at rette en opfordring til den sagsøgte institution om at handle i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i traktatens artikel 175, stk. 2 (nu artikel 232, stk. 2, EF).
An action for failure to act is admissible only in so far as the applicant has duly followed the prelitigation procedure, satisfying the essential procedural requirement of calling upon the institution concerned to act, within the meaning of the second paragraph of Article 175 of the Treaty (now the second paragraph of Article 232
Dette krav opfyldes ikke af en telefax fra en sagsøger til
Those conditions are not satisfied in the case of a fax addressed by the applicant to
SAMMENDRAG — SAG C-249/99 P nen, såsom telefon- og faxnumrene på de tjenestemænd og organer, der beskæftiger sig med sagen, og med hvilke sagsøgeren ifølge sine egne oplysninger ønsker kontakt. takt.
SUMMARY — CASE C-249/99 P the Commission, which gives no indication to that effect and in no way suggests that it is deemed to constitute a preliminary to legal proceedings, but on the contrary merely asks the Commission for certain information, such as the telephone and fax numbers of the officials and official bodies handling the matter, with whom the applicant — according to its own statements — wishes to make contact.
DOMSTOLENS KENDELSE (Første Afdeling) 18. november 1999*
ORDER OF THE COURT (First Chamber) 18 November 1999 *
I sag C-249/99 P,
In Case C-249/99 P,
Pescados Congelados Jogamar SL, Las Palmas (Spanien), ved advokat M. de Cristobal López, Madrid, og med valgt adresse i Luxembourg hos Fiduciaire Beaumanoir, 48, rue de Bragance, appellant, angående appel af kendelse afsagt den 30. april 1999 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Femte Afdeling) i sag T-311/97, Pescados Congelados Jogamar mod Kommissionen (Sml.
Pescados Congelados Jogamar SL, established in Las Palmas, Spain, represented by M. de Cristóbal López, of the Madrid Bar, with an address for service in Luxembourg at the offices of Fiduciaire Beaumanoir, 48 Rue de Bragance, appellant,
II, s. 1407), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne kendelse, den anden part i appelsagen:
APPEAL against the order of the Court of First Instance of the European Communities (Fifth Chamber) of 30 April 1999 in Case T-311/97 Pescados Congelados Jogamar v Commission [1999] ECR II-1407, seeking to have that order set aside, the other party to the proceedings being:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved J. Guerra Fernández, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i
Commission of the European Communities, represented by J. Guerra Fernández, of its Legal Service, acting as Agent, with an address for service in
Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 2. juli 1999 har Pescados Congelados Jogamar SL (herefter »Jogamar«) i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel af den kendelse, som den 30. april 1999 blev afsagt af Retten i Første Instans i sag T-311/97, Pescados Congelados Jogamar mod Kommissionen (Sml. II, s. 1407, herefter »den appellerede kendelse« ), ved hvilken Retten afviste Jogamar's søgsmål med påstand om, at det fastslås, at Kommissionen retsstridigt undlod at gribe ind i medfør af sin
By application lodged at the Registry of the Court of Justice on 2 July 1999, Pescados Congelados Jogamar SL (hereinafter 'Jogamar') brought an appeal pursuant to Article 49 of the EC Statute of the Court of Justice against the order of the Court of First Instance of 30 April 1999 in Case T-311/97 Pescados Congelados Jogamar v Commission [1999] ECR II-1407 (hereinafter 'the contested order'), in which the Court of First Instance dismissed its application for a declaration that, on the occasion of the boarding of the vessel Albor Uno by
PESCADOS CONGELADOS JOGAMAR MOD KOMMISSIONEN kompetence på fiskeriområdet, herunder navnlig kompetencen ifølge samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og Kongeriget Marokko på dette område, i forbindelse med de marokkanske myndigheders opbringeise af skibet Albor Uno.
PESCADOS CONGELADOS JOGAMAR V COMMISSION the Moroccan authorities, the Commission unlawfully failed to act in exercise of its authority in the fisheries sector and, in particular, of its powers under the Agreement on cooperation in the sea fisheries sector between the European Community and the Kingdom of Morocco.
Rådets forordning (EF) nr. 150/97 af 12. december 1996 om indgåelse af aftalen om samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Kongeriget Marokko inden for havfiskeri og om vedtagelse af bestemmelsernes anvendelse (EFT 1997 L 30, s. 1) godkendte denne aftale (herefter »aftalen«).
Council Regulation (EC) No 150/97 of 12 December 1996 on the conclusion of an Agreement on cooperation in the sea fisheries sector between the European Community and the Kingdom of Morocco and laying down provisions for its implementation (OJ 1997 L 30, p. 1) approved the aforementioned agreement (hereinafter 'the Agreement').
Aftalen erstatter den aftale, der blev godkendt ved Rådets forordning (EØF) nr. 3954/92 af 19. december 1992 om indgåelse af aftalen om forbindelserne mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marokko på havfiskeriområdet og om vedtagelse af bestemmelserne for dens anvendelse (EFT L 407, s. 1).
The Agreement replaces the agreement approved by Council Regulation (EEC) No 3954/92 of 19 December 1992 on the conclusion of the Agreement on relations in the sea fisheries sector between the European Economic Community and the Kingdom of Morocco and laying down provisions for its implementation (OJ 1992 L 407, p. 1).
Den 16. juli 1997 blev Albor Uno, som ejes af Jogamar, opbragt af de marokkanske myndigheder med den begrundelse, at skibet havde drevet fiskeri inden for den marokkanske tolv-milegrænse.
On 16 July 1997 the Albor Uno, which is owned by Jogamar, was boarded by the Moroccan authorities on the ground that it was fishing in the Moroccan 12-mile zone.
Herefter begav repræsentanter fra Kommissionen sig til Marokko for at indlede drøftelser med de marokkanske myndigheder for at løse tvisten i overensstemmelse med aftalens artikel 9, 10 og 11.
Commission representatives then went to Morocco in order to enter into negotiations with the Moroccan authorities to settle the dispute, in accordance with Articles 9, 10 and 11 of the Agreement.
Under forhandlingerne sendte Jogamar den 11. august 1997 til Kommissionens Delegation i Rabat en telefax, hvori appellanten anmodede Kommissionen dels om navnene på samt telefon- og faxnumrene på de med sagen beskæftigede
During those negotiations, the applicant, on 11 August 1997, sent a fax to the Commission delegation in Rabat in which it asked the Commission, first, for the names and telephone and fax numbers of the officials and bodies dealing with the
Nogle dage senere sendte Kommissionen nævnte rapport til Jogamar.
A few days later the Commission sent the report to Jogamar.
Den 1. september 1997 blev fartøjet endelig frigivet efter forlig.
The vessel was ultimately released on 1 September 1997 by administrative settlement.
Om de nærmere enkeltheder vedrørende sagens retlige og faktiske forhold henvises der til den appellerede kendelses præmis 118.
For a more detailed account of the legal context and facts of the case, reference should be made to paragraphs 1 to 18 of the contested order.
Da Jogamar fandt, at Kommissionen havde udvist grov forsømmelighed under drøftelserne med de marokkanske myndigheder, som havde ført til en uberettiget tilbageholdelse af selskabets fartøj og besætning i 45 dage under kontrol af marokkansk militær, anlagde selskabet den 10. december 1997 sag ved Retten med påstand om, at det måtte blive fastslået, at Kommissionen havde udvist retsstridig passivitet således forstået, at den undlod at handle i forbindelse med opbringeisen af Albor Uno i strid med EF-traktatens artikel 38 (efter ændring nu artikel 32 EF) og de følgende artikler samt i strid med forordning nr. 3954/92, ligesom det ønskedes fastslået, at Kommissionen burde have undladt at delegere sine beføjelser på fiskeriområdet til de nationale myndigheder.
Since Jogamar considered that the Commission had displayed gross negligence in the course of the discussions with the Moroccan authorities, resulting in its vessel and the crew being wrongfully held for 45 days, on 10 December 1997 it brought an action before the Court of First Instance for a declaration that the Commission had failed to act by not intervening in connection with the boarding of the Albor Uno, contrary to Article 38 et seq. of the EC Treaty (now, after amendment, Article 32 et seq. EC) and Regulation No 3954/92, and that the Commission should not have delegated its powers in fishery matters to national authorities.
10 Retten fandt, at mundtlig forhandling var ufornøden og afviste sagen.
10 After deciding that there was no need to open the oral procedure, the Court of First Instance, dismissed the action as inadmissible.
I den appellerede kendelses præmis 34 henviste den til, at en påstand om retsstridig passivitet kun kan tages under påkendelse, såfremt sagsøgeren på behørig vis har fulgt proceduren forud for sagens anlæg ved at opfylde det væsentlige formalitetskrav, der består i at rette en opfordring til den sagsøgte institution
It recalled at paragraph 34 of the contested order that an action brought under Article 175 of the EC Treaty (now Article 232 EC) for failure to act is admissible only in so far as the applicant has duly followed the prelitigation procedure, satisfying the essential procedural
PESCADOS CONGELADOS JOGAMAR MOD KOMMISSIONEN om at handle i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i EF-traktatens artikel 175 (nu artikel 232 EF).
PESCADOS CONGELADOS JOGAMAR V COMMISSION requirement of calling upon the institution concerned to act, within the meaning of the second paragraph of that provision.
11 Retten antog fremdeles i den appellerede kendelses præmis 37, at telefaxen af 11. august 1997, modsat det af sagsøgeren hævdede, ikke indeholdt en opfordring til at handle rettet til Kommissionen, men indskrænkede sig til hos denne at søge visse oplysninger, der skulle sætte sagsøgeren i stand til selv at handle.
11 The Court of First Instance found at paragraph 37 of the contested order that, contrary to the applicant's contentions, the fax of 11 August 1997 did not embody a call upon the Commission to act, but merely a request that it provide certain information so that the applicant could take action itself.
Desuden lod telefaxen ikke forstå, at den var en akt, som gik forud for en retssag.
Nor did the fax indicate that it constituted a preliminary to legal proceedings.
12 Under appellen har Jogamar nu for Domstolen nedlagt påstand om, at den appellerede kendelse ophæves, og at passivitetssøgsmålet fremmes til påkendelse i realiteten, hvorved der gives appellanten medhold i samtlige de i første instans nedlagte påstande.
12 By its appeal, Jogamar now asks the Court of Justice to set aside the contested order, to declare the action for failure to act admissible and to consider its merits, and to uphold all the claims put forward by Jogamar at first instance.
13 Kommissionen har påstået appellen forkastet, da den åbenbart savner grundlag.
13 The Commission contends that the appeal should be dismissed as manifestly unfounded.
14 Er det åbenbart, at en appel skal afvises eller forkastes, kan Domstolen i medfør af procesreglementets artikel 119 når som helst ved begrundet kendelse afvise eller forkaste appellen.
14 Under Article 119 of its Rules of Procedure, the Court may at any time dismiss an appeal by reasoned order where it is clearly inadmissible or clearly unfounded.
Rettens dom er udtryk for en manglende forståelse af de bestående sociale realiteter i Fællesskabet.
It decided the case without regard to conditions in the Community today.
Traktatens artikel 175 blev udarbejdet med henblik på at løse økonomiske problemer, således at det er diskriminerende at ville kræve den samme grad af respekt for formerne i en situation, hvori der indgår folkeretlige spørgsmål.
Article 175 of the Treaty was designed for economic problems, so that it is discriminatory to seek to impose the same degree of compliance with formal requirements in a situation involving public international law.
17 I så henseende skal det blot bemærkes, at traktatens artikel 175, stk. 2, fastsætter, at et passivitetssøgsmål »kun [kan] antages til behandling, hvis den pågældende institution har været opfordret til at handle«.
17 In that regard, it is sufficient to note that the second paragraph of Article 175 of the Treaty provides that an action for failure to act 'shall be admissible only if the institution concerned has first been called upon to act'.
18 En sådan opfordring skal, som Retten korrekt har fremhævet i den appellerede kendelses præmis 35, være tilstrækkelig udtrykkelig og præcis til, at Kommissionen kan udlede et nøjagtigt indhold af den beslutning, der ønskes truffet, ligesom det skal fremgå af opfordringen, at formålet er at fremtvinge en stillingtagen fra Kommissionens side.
18 As the Court of First Instance correctly pointed out at paragraph 35 of the contested order, such a request must be expressed with sufficient clarity and precision for the Commission to have a clear idea of the content of the decision sought and to realise that the purpose of the request is to compel it to state its position.
19 Retten fastslog, at dette krav ikke var opfyldt vedrørende den telefax, som Jogamar's legale repræsentant tilsendte Kommissionen den 11. august 1997, da faxen ikke indeholdt nogen oplysning i denne betydning.
19 The Court of First Instance found that that was not true of the fax sent by Jogamar's legal representative to the Commission on 11 August 1997, since it contained no indication to that effect.