natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Endelig kunne kriteriet i konventionens artikel 22 om indbyrdes sammenhængende krav heller ikke anvendes, da Domstolen har fastslået, at artikel 22 ikke bestemmer, »at en ret i en kontraherende stat er kompetent til at pådømme en sag, som er sam­menhængende med en anden sag, der er indbragt for denne ret« (dommen i sag 150/80, jfr. ovenfor under 1­18 — A 1).
Finally, the criterion in Article 22 of the Convention in respect of related actions was also not satisfied because the Court of Justice of the European Communities had held in that respect that Article 22 'does not accord jurisdiction to a court of a Contracting State to try an action which is related to another action of which that court is seised pursuant to the rules of the Convention' (judgment in Case 150/80 Elefanten Schuh GmbH ν Jacqmain, infra, 1­18 — A 1).
Kompetence — foreløbige, herunder sikrende retsmidler (artikel 24) — kompetencen med hensyn til den summariske procedure uden indflydelse på kompetencen i hovedsa­gen i henhold til konventionen
Jurisdiction — Provisional, including protective, measures (Art. 24) — Jurisdiction in summary proceedings not affecting the jurisdiction over the main action provided for by the Convention
Kompetence — specielle kompetenceregler — deliktsværneting (artikel 5, nr. 3) — sag med påstand om anerkendelse af, at der ikke bestod et krav på undladelse af at trykke og sælge et tidsskrift — artikel 5, nr. 3, fandt ikke anvendelse
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction in matters relating to tort, delict or quasi­delict (Art. 5(3)) — Application for a declaration that no right exists to an in­junction prohibiting the printing and sale of a periodical — Article 5(3) not applicable
Kompetence — enekompetence — immaterialrettigheder — ret til en betegnelse, som kun støttes på tidligere brug — artikel 16, nr. 4, fandt ikke anvendelse
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Industrial property — Right to a name based only on prior use — Article 16(4) not applicable
Efter at navnet på det italienske tidsskrift var blevet ændret, ved at der (ud over den traditionelle betegnelse »Anna Bel­la«) var blevet indføjet ordet »Anna«, som var særligt fremhævet, henvendte Burda sig til Pretore di Milano og begærede forbud nedlagt mod tidsskriftet.
After the latter periodical's title had been changed by the addition of the specially empha­sized word 'Anna' (in addition to the traditional name 'Anna Bella'), Burda applied to the Pretore, Milan, for an order prohibiting the periodical.
Pretore di Milano tog ikke begæringen til følge.
The Pretore, Milan, dis­missed the application.
Rizzoli anlagde derefter sag ved Tribunale di Milano med påstand om, at Burda tilpligtedes at anerkende, at det ikke var berettiget til at forbyde Rizzoli at trykke og sælge tidsskriftet »Anna­Anna Bella«, og om, at det blev pålagt Burda at afholde sig fra forulempelser og forstyrrelser, der havde til formål at forhindre eller begrænse sagsøgerens ret til fortsat at udgive og sælge tidsskriftet.
Rizzoli then instituted proceedings before the Tribunale, Milan, and applied for a declaration that Burda was not entitled to forbid Rizzoli from print­ing and selling the periodical 'Anna­Anna Bella' and an order prohibiting Burda from any harassment or interference intended to prevent or restrict the continued publica­tion and sale by the plaintiff of the periodical.
Burda gav møde i sagen, men gjorde principalt gældende, at den italienske ret savnede kompetence; for­laget fremsatte endvidere realitetsindsigelser, ligesom det fremsatte modkrav til selvstændig dom, idet det påstod Rizzoli dømt for uberettiget brug eller krænkelse af et
Burda entered an appearance in the pro­ceedings, but raised a preliminary objection that the Italian court lacked jurisdiction; moreover it entered a defence on the substance of the matter and counter­claimed.
Rizzoli appellerede afgørelsen, og Burda nedlagde påstand om stadfæstelse.
Rizzoli appealed and Burda applied for the appeal to be dismissed.
Burda havde ganske vist først iværksat en summarisk procedure i henhold til arti­kel 700 i Codice di procedura civile, men heraf fulgte ikke, at den italienske ret i kraft af konventionens artikel 24 også havde kompetence til at træffe afgørelse i hovedsagen. Denne bestemmelse bevirker nemlig ikke, at de kompetenceregler, der er fastsat i kon­ventionen for hovedsagens vedkommende, fraviges.
Burda had indeed brought summary proceedings under Article 700 of the Codice di procedura civile. However, that did not mean that the Italian court also had jurisdic­tion over the decision in the main action by virtue of Article 24 of the Convention.
1 øvrigt var den foreliggende sag en selvstændig sag og helt uafhængig af den forudgående summariske procedure, som desuden var afsluttet, idet Pretore ikke havde taget forbudsbegæringen til følge.
Moreover, the present proceedings were com­pletely autonomous and stood apart from the previous summary proceedings which had furthermore been exhausted when the application made in them had been dis­missed.
Formålet med den af Rizzoli anlagte sag var at få fastslået, at den ret, Burda påberåbte sig, ikke bestod, ikke at opnå erstatning for en skade, der var opstået som følge af en forsætlig eller uagtsom adfærd, og derfor var der ikke tale om en sag om erstatning uden for kontrakt.
Rizzoli's action was aimed at obtaining a declaration that Burda's right did not exist but not compensation for damage resulting from intentional or negligent conduct and did not therefore fall under the heading of tort, delict or quasi-delict.
Det var heller ikke berettiget ved kvalificerin­gen af sagens genstand at lægge vægt på det af Burda fremsatte modkrav, som var rettet mod at få Rizzoli dømt for krænkelse af varemærket, da modkravet kun var fremsat for det tilfælde, at indsigelsen om manglende kompetence ikke blev taget til følge.
It was also not permissible to take into account Burda's counterclaim seeking judgment against Rizzoli for trademark infringement when characterizing the subject-matter of the proceedings, because the counterclaim was only raised should the objection to jurisdiction be rejected.
Den omstændighed, at Rizzoli havde nedlagt påstand om anerkendelse af retten til navnet »Anna«, kunne ikke føre til en anvendelse af artikel 16, nr. 4.
The fact that Rizzoli's application was for the recognition of the right it claimed to the name 'Anna' did not result in Article 16(4) being applicable.
Den ret, der angi­velig bestod, støttedes nemlig ikke på et patent, et varemærke eller en lignende ret, der krævede deponering eller registrering, men alene på en påstået tidligere brug.
The alleged right was not based on a patent, trademark or similar right required to be deposited or registered, but merely on an assertion of prior use.
Corte d'appello fastslog endelig, at der heller ikke var skabt kompetence i medfør af konventionens artikel 18 derved, at Burda havde givet møde i sagen, da forlaget ganske vist havde svaret i sagen, men dog forinden havde fremsat indsigelse om, at den italien­ske ret savnede kompetence.
Finally, the Corte d'appello stated that jurisdiction was also not established under Ar­ticle 18 of the Convention by the entry of an appearance by Burda, because although the defendant had entered an appearance in the matter, it had raised a preliminary ob­jection to the jurisdiction of the Italian court.
(Jfr. også 1­24 ­ B 13)
(See also 1­24 ­ Β 13)
Kompetence — enekompetence — sag om fuldbyrdelse af retsafgørelser — kompetence for retterne i fuldbyrdelsesstaten — betingelser — fuldbyrdelsesforanstaltning i domsstaten
Jurisdiction — Exclusive Jurisdiction — Proceedings concerned with the enforcement of judgments — Jurisdiction of the courts of the State in which a judgment is to be enforced — Conditions — Enforcement measure in the State in which the judgment was given
Oberlandesgericht skulle tage stilling til en appel af en afgørelse vedrørende fuldbyr­delsesforanstaltninger.
The Oberlandesgericht had to give judgment in an appeal against the ordering of en­forcement measures.
I den til grund for sagen liggende tvist mellem en italiensk lege­tøjsfabrikant — rekvisitus — og dennes tyske eneforhandler — rekvirenten — var spørgsmålet, om og i bekræftende fald hvilke aftaler, der i Tyskland var blevet indgået direkte, dvs. uden rekvirentens mellemkomst.
The issue in the main action between an Italian manufacturer of toys — the debtor — and its exclusive distributor in Germany — the creditor — was how many sales, if any, were concluded directly in Germany, that is to say, without the creditor's participation.
Ved en deldom af 14. november 1973 havde Landgericht dømt rekvisitus til afregning af provisioner og til at fremlægge op­lysninger om de aftaler, der var indgået i Forbundsrepublikken.
The Landgericht, in a judgment of 14 November 1973 in re­spect of only part of the claim, ordered the debtor to produce an account of the com­mission due and to supply particulars of the transactions which it had carried out in the Federal Republic.
Da rekvisitus ikke ef­terkom deldommen, traf Landgericht afgørelse om forskellige fuldbyrdelsesforanstalt­ninger rettet mod rekvisitus.
When the debtor failed to comply with that judgment the Landge­richt ordered that several enforcement measures be taken against it.
Rekvisitus appellerede denne afgørelse og gjorde gælden­de, at tyske retter ikke havde kompetence til at fuldbyrde tyske domme i udlandet.
The debtor ap­pealed against that order on the ground that the German courts did not have jurisdic­tion to enforce German judgments outside Germany.
Oberlandesgericht stadfæstede afgørelsen, for så vidt angik truslen om tvangsbøder el­ler hensættelse i hæfte i henhold til ZPO, § 888.
The Oberlandesgericht dismissed the appeal in so far as it was directed against the threat of a fine or imprisonment under paragraph 888 of the Zivilprozeßordnung [Code of Civil Procedure].
Det var uden betydning, at rekvisitus havde bopæl og forretningssted i Rom; der forelå ikke et indgreb i udenlandske retters kompetence, da tvangen mod rekvisitus alene bestod inden for Forbundsrepublikkens grænser.
The fact that the debtor's residence and place of business was in Rome made no difference; there was no encroachment upon any foreign jurisdiction, because the order for enforcement was directed against the debtor only within the fron­tiers of the Federal Republic of Germany.
Oberlandesgericht gav derimod rekvisitus medhold, for så vidt angik bestem­melsen om, at en revisor i Rom på grundlag af rekvisiti bøger skulle udfærdige en over­sigt over de i sagen omhandlede aftaler. Med hensyn til foranstaltninger af denne art var retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsen skulle finde sted, enekompe­tente i henhold til konventionens § 16.
On the other hand, the Oberlandesgericht allowed the appeal in so far as it was directed against the order than an auditor in Rome was to take extracts relating to the transactions in question from the books of the debtor.
Kompetence — enekompetence — sag om fuldbyrdelse af retsafgørelser — begreb
Jurisdiction — Exclusive jurisdiction — Proceedings concerned with the enforcement of judgments — Concept
(fortsat 1) deldom havde rekvisitus appelleret, og appelsagen var blevet afgjort ved kendelsen 5. april 1974.
Its appeal against an order for measures to enforce that partial judgment was dealt with by judgment of 5 April 1974.
Efter at rekvisitus havde givet rekvirenten visse oplysninger, som denne dog anså for utilstrækkelige, erhvervede rekvirenten ved Landgericht en ny dom, for at rekvisitus skulle give rekvirenten lejlighed til at efterse rekvisiti forretningsbøger og øvrige doku­menter og i stedet for ed afgive en forsikring om, at de forelagte dokumenter var kor­rekte. I ankeinstansen anførte rekvisitus nu, at denne dom var stridende mod konven­tionens artikel 16, nr. 5, da alene retterne i fuldbyrdelsesstaten var kompetente i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser.
After the debtor firm had supplied certain particulars, which however the creditor con­sidered to be inadequate, the latter obtained a further judgment in the Landgericht or­dering the debtor to permit inspection of its books and other documents and to lodge an affidavit verifying the documents it had produced.
Dommen havde primært fuldbyrdelsesretlig karak­ter, og dens gennemførelse kunne ikke foregå efter de kriterier, som var opstillet i dens konklusion, da tvangsfuldbyrdelsen måtte foretages i henhold til italiensk ret.
Essentially, it was argued, the judgment was in the nature of an enforcement measure and it could not be im­plemented in the manner laid down in its operative part, because enforcement must be effected under Italian law.
Den udtalte, at der må sondres skarpt mel­lem retsafgørelsen og dennes fuldbyrdelse.
A clear distinction must be drawn be­tween a judgment and its enforcement.
Den tyske sagsøger kunne ganske vist ikke umiddelbart foranledige dommen eksekveret, men blev dog ved denne sat i stand til at indlede en tvangsfuldbyrdelse i henhold til italiensk ret.
It was true that the Ger­man plaintiff could not make direct use of the judgment, but it was the judgment alone which enabled it to embark upon enforcement under Italian law.
KONVENTION AF 27.9.1968 - ARTIKEL 17, STK. I
CONVENTION OF 27. 9.
Artikel 17, stk. 1, 1968-affattelsen Artikel 17, stk. 1 og 2, 1978/1982affattelsen
Article 17, first para., 1968 version Article 17, first and second paras, 1978/1982 version
Bestemmelsens anvendelsesområde. Værnetingsaftalers indhold og virkninger
General; scope of the provision ; content and effects of jurisdiction agreements
(Jfr. også de under 1-17.1.2 medtagne afgørelser samt 118 - A 1, 3; 1-54 - A 1)
(See also the decisions reported in 1­17.1.2 and 1­18 — A 1, 3; 1­54 — A 1)
1-17.1.1 — A 1 Dom af 9. november 1978 i), sag 23/78, Meeth mod Soc.
1­17.1.1 — A 1 Judgment of 9 November 1978,' Case 23/78 Meeth ν Glacetal [1978] ECR 2133 (Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: F. Capotorti (p. 2144)
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsaftale, hvorefter parterne kun kan sagsøges ved retterne i deres hjemstat — gyldig i henhold til artikel 17, stk. 1
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Agreement under which each party may be sued only in the courts of his State of domicile — Permissible under the first para­graph of Article 17
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsaftale, hvorefter parterne kun kan sagsøges ved retterne i deres hjemstat — hensyntagen til modregning, der står i forbindelse med del omtvistede retsforhold — betingelser
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Agreement under which each party may be sued only in the courts of his State of domicile — Power to take into account a set­off connected with the legal relationship in dispute — Conditions
Firma Meeth med hjemsted i Forbundsrepublikken Tyskland havde indgået en kon trakt med det i Frankrig hjemmehørende selskab Glacetal, hvorefter det franske firma skulle levere glas til det tyske.
The Meeth undertaking, based in the Federal Republic of Germany, and the Glacetal undertaking, based in France, had entered into a contract under which the French undertaking was to supply glass to the German undertaking.
Kontrakten indeholdt bl.a. følgende passus: »Hvis fir maet Meeth sagsøger firmaet Glacetal, skal dette ske ved en fransk ret. Hvis Glacetal sagsøger firmaet Meeth, skal dette ske ved en tysk ret.« Da Meeth ikke betalte for visse leveringer fra Glacetal, anlagde det franske firma sag med påstand om betaling ved Landgericht Trier (Forbundsrepublikken Tyskland), som dømte det tyske firma til be taling.
In that contract the parties had agreed inter alia : 'If Meeth sues Glacetal the French courts alone shall have juris­diction.
Ved Landgericht Trier havde Meeth gjort en fordring gældende over for Glacetal for den skade, som Meeth angav at have lidt som følge af det franske firmas forsinkede eller mangelfulde opfyldelse af sine kontraktmæssige forpligtelser. Landgericht i) Processprog: tysk.
In answer to Glacetal's claim Meeth had pleaded a set­off relating to the damage which it claimed to have suffered as a result of the
(fortsat 1) tillod imidlertid ikke Meeth at modregne denne fordring i den af det franske firma krævede købesum, idet retten fandt, at Meeth ikke havde ført tilstrækkeligt bevis for kravet.
French undertaking's late or defective performance of its contractual obligations. The Landgericht, however, refused to allow that claim to be set-off against the purchase price claimed by Glacetal on the ground of insufficient proof.
Sagen blev appelleret til Oberlandesgericht Koblenz, der principielt anerkendte det franske firmas fordring, men ikke tillod Meeth at foretage modregning, med den begrundelse, at den i kontrakten mellem parterne indeholdte værnetingsklausul inde bar, at et sådant modregningskrav ikke kunne gøres gældende ved tyske retter.
The Oberlandesgericht, to which the case came on appeal, found that the French undertaking's claim was in principle entitled to succeed and rejected the set-off pleaded against that claim on the ground that the jurisdiction clause contained in the contract did not permit a set-off to be pleaded in the German courts.
Denne dom blev anket til Bundesgerichtshof, der ved kendelse af 1. februar 1978 forelagde Domstolen to spørgsmål til præjudiciel afgørelse.
A further appeal was brought to the Bundesgerichtshof, which referred two questions to the Court of Justice for a preliminary ruling.
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 4—9):
The Court of Justice held (paragraphs 4 to 9 of the decision) that:
»Vedrørende det første spørgsmål
'The first question
4 Det første spørgsmål lyder:
4 The first question asks :
'Tillader konventionens artikel 17, stk. 1, en aftale, hvorefter hver af de to parter i en købekontrakt, som er bosiddende i forskellige stater, kun kan sagsøges ved ret terne i deres bopælsstat.'
"Does the first paragraph of Article 17 of the Convention permit an agreement under which the two parties to a contract for sale, who are domiciled in different States, can be sued only in the courts of their respective States?"
5 I artikel 17, stk. 1, bestemmes, at 'såfremt parterne ... har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede op ståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente'; ved fortolkningen af denne bestemmelse med henblik på en sådan gensidig værne tingsaftale, som indeholdes i den kontrakt, hvis opfyldelse er genstand for tvisten, opstår der et problem, for så vidt som artikel 17 ifølge sin ordlyd kun vedrører det tilfælde, hvor parterne har udpeget en enkelt ret eller retterne i en enkelt medlemsstat som kompetente; denne formulering, der bygger på almindelig forretningssædvane, kan imidlertid ikke fortolkes således, at den udelukker, at parterne kan vedtage, at to eller flere ret ter skal være kompetente til at afgøre eventuelle retssager; denne fortolkning har sin begrundelse i, at artikel 17 hviler på en anerkendelse af partsautonomien, hvad angår værnetingsaftaler med henblik på afgørelser af tvister under konventionens anvendelsesområde, som ikke ifølge artikel 17, stk. 2, udtryk keligt er undtaget fra sådanne aftaler; dette gælder især i et tilfælde, hvor parterne ved en sådan klausul gensidigt har ved taget, at de i den almindelige bestemmelse i konventionens artikel 2 nævnte retter skal være kompetente; skønt en sådan klausul får samme virkning som denne bestemmelse, har den dog stadig betydning, for så vidt som den i andre forhold mellem parterne udelukker andre, fakultative værneting af de i konventionens artikel 5 og 6 nævnte art;
With regard to an agreement conferring reciprocal jurisdiction in the form in which it appears in the contract whose implementation forms the subject-matter of the dis pute, the interpretation of that provision gives rise to difficulty because of the fact that Article 17, as it is worded, refers to the choice by the parties to the contract of a single court or the courts of a single State.
6 det første spørgsmål skal derfor besvares således, at konventionens artikel 17, stk. 1, ikke kan fortolkes således, at den udelukker en aftale, hvorefter hver af de to parter i en købekontrakt, som er bosiddende i forskellige stater, kun kan sagsøges ved ret terne i deres bopælsstat.
6 The reply to the first question must accordingly be that the first paragraph of Article 17 of the Convention cannot be interpreted as prohibiting an agreement under
(Jfr. også de under 1­17.1.2 medtagne afgørelser samt 1­1.2 ­ B 20; 1­5.1.1 ­ B 11; 1­5.1.2 ­ B 11,23, 25; 1­17.3 ­ B 3, 5; 1­21 ­ B 10, 14; 1­22 ­ B 3, 9; 1­24 ­ B 12)
(See also the decisions reported in 1­17.1.2 and 1­1.2 — Β 20; 1­5.1.1 ­ Β 11; 1­5.1.2 ­ Β 11,23,25; 1­17.3 ­ Β 3, 5; 1­21 ­ Β 10, 14; 1­22 ­ Β 3, 9; 1­24 ­ Β 12)
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsklausul i handelsagentkontrakt — ugyldig efter intern ret — senere interne bestemmelsers forrang for konventionen
Jurisdiction — Prorogation of Jurisdiction — Jurisdiction clause in agency agreement — Void under national law — Precedence of a subsequent national provision over the Con­vention
Sagsøgeren, tidligere agent for Schrottverwertung GmbH, havde anlagt sag med på­stand om betaling af skyldige provisioner samt opsigelsesgodtgørelse.
The plaintiff, formerly an agent for Schrottverwertung GmbH, claimed arrears of com­mission and compensation for termination of his contract.
Modparten, det tyske selskab, rejste indsigelse mod rettens kompetence og påberåbte sig en klausul i kontrakten (der var indgået i august 1969), hvorefter en tysk ret skulle være kompetent vedrørende eventuelle tvistigheder.
The German undertaking entered an appearance and objected to the jurisdiction of the court, relying on a clause in the contract, concluded in August 1969, which provided that a German court should have jurisdiction in any disputes.
Selv om man antog, at kontraktsbestemmelsen var blevet gyldig ved ikrafttrædelsen af konventionens artikel 17, stk. 1, måtte den italien­ske ret alligevel anse sig for kompetent. I henhold til artikel 413 i Codice de procedura civile, som affattet ved lov nr. 533 af 11. august 1973, var bl.a. klausuler i agentkontrak­ter (for hvilke retten i henhold til artikel 409, nr. 3, i Codice di procedura civile var kompetent som arbejdsret), hvorved den indenlandske kompetence blev fraveget, ugyl­dige.
Even if it were held that the invalidity of the clause was cured by the entry into force of the first paragraph of Article 17 of the Convention, the Italian court had still to declare itself to have jurisdiction.
Denne regel gik forud for den tidligere lov nr. 804 af 21. juni 1971, hvorved kon­ventionen ratificeredes, for så vidt kompetencen også på de i artikel 409 i Codice di procedura civile nævnte sagsområder i henhold til konventionen kunne fraviges ved af­tale.
That provision took precedence over Law No 804 of 21 June 1971 ratifying the Convention, in so far as it was possible under the Convention to ex­clude the jurisdiction of the Italian courts by agreement in the matters indicated in Ar­ticle 409 of the Codice di procedura civile.
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsklausul i eneforhandlingsaftale — præceptive væmetingsregler i belgisk ret — konventionen tillagdes forrang
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Jurisdiction clause in exclusive dealership agreement — Mandatory provision of Belgian law on jurisdiction — Convention takes precedence
(fortsat 1) havde aftalt, at franske retter skulle være kompetente. Denne aftale var uanset de mod­stående bestemmelser i den belgiske lov om eneforhandlingsaftaler gyldig i henhold til domskonventionen.
(continued 1)
Konventionen indførte et fælles og komplet retssystem inden for rammerne af fælles­skabsretten, som hverken kunne udvides eller begrænses; en opretholdelse af eksorbi­tante værneting i national ret ville være i direkte modstrid med Fællesskabets lovgiv­ningsmyndigheds hensigt.
The Convention established a uniform, self­contained system within the context of Community law, which could neither be added to nor sub­tracted from; to maintain exorbitant jurisdiction under national law would directly contradict the intention of the Community legislature.