natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En værnetingskiausul ­ som er indeholdt i et aktieselskabs vedtægter, og som er vedtaget i overensstemmelse med den nationale lovgivning, der finder anvendelse, samt selskabets vedtægter ­ hvorefter en ret i en kontraherende stat skal være kompetent til at påkende tvister mellem selskabet og dets aktionærer, udgør en værnetingsaftale i Bruxelles­konventionens artikel 17's forstand.
A clause conferring jurisdiction on the courts of a Contracting State to entertain disputes between a company limited by shares and its shareholders, inserted into the statutes of such company and adopted in accordance with the provisions of the applicable national law and the statutes constitutes an agreement conferring jurisdiction within the meaning of Article 17 of the Brussels Convention.
De i artikel 17 omhandlede formkrav må, uden hensyn til hvorledes aktierne er erhvervet, anses for at være opfyldt i forhold til enhver aktionær, når værnetingskiausulen fremgår af selskabets vedtægter, og disse opbevares tilgængeligt for aktionæren eller er indført i et offentligt register.
Irrespective of the manner of acquisition of the shares, the formal requirements laid down in Article 17 must be considered to be complied with in regard to any shareholder, where the clause conferring jurisdiction is contained in the statutes of the company and those statutes are lodged in a place to which the shareholder may have access or are entered in a public register.
Det tilkommer den nationale ret ved fortolkning af den påberåbte værnetingskiausul at fastslå, hvilke tvister den finder anvendelse på."
It is for the national court to interpret the clause conferring jurisdiction invoked before it, in order to determine which disputes fall within its scope."
Generaladvokat Giuseppe Tesauro fremsatte forslag til afgørelse for Domstolens plenum den 20. november 1991.
Mr Advocate General Tesauro delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 20 November 1991
Han foreslog Domstolen følgende besvarelse:
He concluded that the Court should reply as follows:
En værnetingskiausul, der er indeholdt i et aktieselskabs vedtægter, og hvorefter aktionæren er undergivet selskabets almindelige værneting i alle tvister med selskabet eller dets organer, udgør en gyldig værnetingsaftale i konventionens artikel 17's forstand i forhold til alle aktionærerne, såfremt den er blevet fastsat i overensstemmelse med de gældende nationale regler for regelfastsættelsen i selskaber.
A clause conferring jurisdiction contained in the statutes of a company limited by shares, pursuant to which the shareholder is bound to accept the jurisdiction of the courts ordinarily competent to entertain suits concerning the company in respect of disputes with it or its organs, constitutes for all shareholders a valid agreement conferring jurisdiction within the meaning of Article 17 of the Convention, if it is concluded in compliance with the applicable rules of national law concerning the formation of the corporate will.
Det i artikel 17 opstillede krav om, at det retsforhold, der kan give anledning til tvister, skal være tilstrækkelig bestemt, er opfyldt, såfremt bestemmelsen i vedtægternes artikel 4 fortolkes således, at den angår enhver tvist i det indbyrdes forhold mellem aktionæren og selskabet.
The requirement that a dispute must arise in connexion with a particular legal relationship within the meaning of Article 17 is satisfied if Article 4 of the statutes is interpreted as referring to all disputes between the shareholders and the company arising out of the reciprocal corporate obligations.
Det tilkommer den nationale ret at fortolke værnetingskiausulen med henblik på at fastslå, hvilke tvister den finder anvendelse på."
It is for the national court to interpret the clause conferring jurisdiction in order to determine which disputes fall within its scope."
Sag C-171/87: Canon Inc. mod Rådet
Case C-171/87 Canon Inc. ν Council - 10 March 1992 (Anti-dumping duty on imports of plain paper photocopiers originating in Japan) (Fifth Chamber)
Generaladvokat Jean Mischo fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet i Femte Afdeling den 13. december 1990.
Mr Advocate General Mischo delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber of 13 December 1991.
Han foreslog Domstolen at frifinde sagsøgte og at pålægge Canon at betale sagens omkostninger, herunder de af intervenienterne afholdte.
He proposed that the Court should dismiss the application as unfounded and order Canon to pay the costs, including those of the interveners.
Sag C-172/87: Mita Industriai Co. Ltd. mod Rådet
Case 172/87 Mita Industrial Co Ltd ν Council - 10 March 1992 (Anti-dumping duty on imports of plain paper photocopiers originating in Japan) (Fifth Chamber)
Sagsøgte frifindes.
"(1) The application is dismissed.
Intervenienten Gestetner betaler sine egne omkostninger."
Gestetner is ordered to bear its own costs."
Han foreslog Domstolen at frifinde sagsøgte og at pålægge Mita at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne for de parter, der havde interveneret til støtte for Rådets påstande.
He proposed that the Court should dismiss the application and order Mita to pay the costs, including those of the parties intervening in support of the Council.
Gestetner bør betale sine egne omkostninger.
Gestetner was to bear its own costs.
10.3.92 "Antidumpingtold på PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan" (Femte Afdel ing)
By an application lodged on 9 June 1987, Ricoh, whose registered office was in Tokyo, sought the annulment of Council Regulation (EEC) No 535/87 imposing a definitive anti-dumping duty, fixed at 20% on imports of plain
Det hedder i domskonklusionen:
- 7 paper photocopiers originating in Japan, in its entirety or, alternatively, in so far as it applied to the applicant.
Han foreslog Domstolen at frifinde sagsøgte og at pålægge Ricoh at betale sagens omkostninger, herunder de af intervenienterne afholdte.
He proposed that the Court should dismiss the application in its entirety and order Ricoh to pay the costs, including those of the interveners.
Ved stævning, indgivet den 9. juni 1987, havde de ovennævnte virksomheder, der begge er medlemmer af Matsushita-gruppen og hjemmehørende i Osaka, anlagt sag med påstand om, at Rådets forordning (EØF) nr. 535/87 om indførelse af en endelig antidumpingtold, fastsat til 20% af prisen franko Fællesskabets grænse, på importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan blev annulleret i det omfang, den angik sagsøgerne.
By an application lodged on 9 June 1987, the above companies, both members of the Matsushita group, whose registered offices were in Osaka, sought the annulment of Council Regulation (EEC) No 535/87 imposing a definitive anti­dumping duty, fixed at 20% of the net free-at-Community-frontier price, on imports of plain paper photocopiers originating in Japan, in so far as it affected the applicants.
"Da Matsushita's anbringender ikke kan tages til følge, bør sagsøgte frifindes, og Matsushita pålægges at betale sagens omkostninger, herunder de af intervenienterne afholdte."
Case C-176/87 Konishiroku Photo Industry Co Ltd ν Council - 10 March 1992 (Anti-dumping duty on imports of plain paper photocopiers originating in Japan)
Ved stævning, indgivet den 9. juni 1987, havde virksomheden Konishiroku photo Industry Co. Ltd., Tokyo, anlagt sag med påstand om, at Rådets forordning (EØF) nr. 535/87 om indførelse af en endelig antidumpingtold, fastsat til 20% af prisen franko Fællesskabets grænse, på importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan blev annulleret i hvert fald i det omfang, den angik sagsøgeren.
By an application lodged on 9 June 1987, Konishiroku, whose registered office was in Tokyo, sought the annulment of Council Regulation (EEC) No 535/87 imposing a definitive anti-dumping duty, fixed at 20% of the net free-at-Community-frontier price, on imports of plain paper photocopiers originating in Japan, at least in so far as it applied to the applicant.
Generaladvokat Jean Mischo fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet i Femte Afdeling den 13. december 1990.
Mr Advocate General Mischo delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 13 December 1991.
Han foreslog Domstolen at frifinde sagsøgte og at pålægge Konishiroku at betale sagens omkostninger, herunder de af intervenienterne afholdte.
He proposed that the Court should dismiss the application and order Konishiroku to pay the costs, including those of the interveners.
Sagsøgeren betaler sagens omkostninger, herunder de af intervenienten CECOM afholdte."
He proposed that the Court should dismiss the application and order Sanyo to pay the costs, including those of the interveners.
Ved stævning, indgivet den 9. juni 1987, havde virksomheden Minolta Camera Co. Ltd., Osaka, anlagt sag med påstand om, at Rådets forordning (EØF) nr. 535/87 om indførelse af en endelig antidumpingtold, fastsat til 20% af prisen franko Fællesskabets grænse, på importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan blev annulleret i det omfang, den angik sagsøgeren.
By an application lodged on 9 June 1987, Minolta, whose registered office was in Osaka, sought the annulment of Council Regulation (EEC) No 535/87 imposing a definitive anti-dumping duty, fixed at 20% of the net free-at-Community-frontier price, on imports of plain paper photocopiers originating in Japan, in so far as it affected the applicant.
Sagsøgeren betaler sagens omkostninger, herunder de af intervenienten CECOM afholdte."
He suggested that the Court should dismiss the application and order Minolta to pay the costs, including those of the interveners.
Generaladvokat Jean Mischo fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet i Femte Afdeling den 13. december 1990.
Case C-179/87 Sharp Corporation ν Council - 10 March 1992 (Anti-dumping duty on imports of plain paper photocopiers originating in
Hans forslag lød således:
Japan) (Fifth Chamber)
"Da sagsøgerens anbringender ikke kan tages til følge, skal jeg foreslå Domstolen at frifinde sagsøgte og at pålægge Minolta at betale sagens omkostninger, herunder de af intervenienterne afholdte."
By an application lodged on 9 June 1987, Sharp, whose registered office was in Osaka, sought the annulment in whole or in part of Council Regulation (EEC) No 535/87 imposing a definitive anti-dumping duty, fixed at 20% of the net free-at-Community-frontier price, on imports of plain paper photocopiers originating in Japan, in so far as it affected the applicant.
"Da sagsøgerens anbringender ikke kan tages til følge, skal jeg foreslå Domstolen at frifinde sagsøgte og at pålægge Sharp at betale sagens omkostninger, herunder de af intervenienterne afholdte."
He proposed that the Court should dismiss the application and order Sharp to pay the costs, including those of the interveners.
Ved stævning, indleveret den 8. juli 1988, havde de nævnte selskaber anlagt sag med påstand om annullation af Kommissionens beslutninger 88/327/EØF, 88/328/EØF og 88/329/EØF.
By an application lodged on 8 July 1988 the applicant companies sought the annulment of Commission Decisions 88/327/EEC and 88/329/EEC.
Ved disse beslutninger havde Kommissionen delvis afslået selskabernes ansøgning om tilbagebetaling af antidumpingtold, som var opkrævet i 1985 og 1986 på importen af visse kuglelejer med oprindelse i Singapore.
By those decisions the Commission rejected in part the companies' applications for refund of anti-dumping duties levied in 1985 and 1986 on imports of ball bearings originating in Singapore.
Kommissionens delvise afslag beroede på, at den ved fastsættelsen af den beregnede eksportpris i henhold til sin meddelelse 86/C/266/02, som indeholder retningslinjer for anvendelsen af artikel 16 i Rådets forordning nr. 2176/84, havde fradraget den antidumpingtold, der var erlagt af sagsøgerne.
The partial rejection of the applications was due to the fact that, in calculating the constructed export price, the Commission had deducted the anti-dumping duties paid by the applicants, on the basis of Notice 86/C 266/02 setting out guidelines concerning the application of Article 16 of Council Regulation No 2176/84.
Domstolen fastslog indledningsvis, at de sagsøgende virksomheder, som havde foretaget importen, stod i forbindelse med eksportøren af det pågældende produkt.
The applicant importing companies were companies linked to the exporter of the product in question.
Den bemærkede videre, at de uafhængige importører måtte forventes at ville overvælte antidumpingtolden på deres kunder, da de i modsat fald dels ville miste renten af de erlagte beløb og måtte bære følgerne af en eventuel devaluering, dels ville løbe risiko for ikke at få antidumpingtolden tilbage, selv om eksportprisen var forhøjet, da de ikke var bekendt med grundlaget for fastsættelsen af dumpingmarginen.
As the Court stated, if the anti-dumping duties were not deducted in constructing the export price, associated importers would be in a more favourable position than independent importers.
Dette var derimod ikke tilfældet med de bundne importører, der kunne undlade at overvælte antidumpingtolden, da de var bekendt med den handelspraksis, som lå til grund for den pågældende dumping, og derfor ikke var i tvivl om eller løb nogen risiko med hensyn til muligheden for at få antidumpingtolden tilbagebetalt.
The only difference between the two with respect to the construction of the export price was that whereas the code merely laid down the principle that allowance should be made for costs incurred between importation and resale, "including duties and taxes", the Community regulation specified certain duties and other costs, including anti-dumping duties, for which allowance was to be made.
Sagsøgerne betaler sagens, herunder intervenientens omkostninger."
The applicants are ordered to pay the costs, including those of the intervener.
Generaladvokat Giuseppe Tesauro fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Femte Afdeling) den 21. marts 1991.
Mr Advocate General Tesauro delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 21 March 1991.
"Social sikring - ydelser i anledning af sygdom - berettigede" (Femte Afdeling)
Anne Maria Twomey ν Chief Adjudication Officer - 10 March 1992 (Social security - Sickness benefits - Recipients) (Fifth Chamber)
Ved kendelse af 21. juni 1990 havde en Social Security Commissioner i London forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af EØF-Traktatens artikel 51 samt artikel 19 og 25 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71.
By order of 21 June 1990 a Social Security Commissioner, London, referred to the Court a for a preliminary ruling a question concerning the interpretation of Article 51 of the EEC Treaty and Articles 19 and 25 of Council Regulation (EEC) No 1408/71.
I 1987 bosatte hun sig i Irland, hvor hun ikke havde nogen erhvervsmæssig beskæftigelse.
In 1987 she settled in Ireland where she did not engage in any occupation.
I 1988 ansøgte hun United Kingdom Department of Social Welfare om ydelser i anledning af uarbejdsdygtighed, hvilket blev afslået med den begrundelse, at det efter britisk lov er udelukket at udbetale sådanne ydelser, når ansøgeren ikke er bosat i Storbritannien.
In 1988 she applied to the United Kingdom Department of Social Security for sickness benefit; her application was rejected on the ground that United Kingdom law precludes payment of the benefits sought where the claimant does not reside in the United Kingdom.
Domstolen besvarede det forelagte spørgsmål således:
Joined Cases C-38/90 and C-151/90 - The Queen ν Lomas, Fletcher, Pritchard and North Riding Lamb Ltd - 10 March 1992 (Common organization of the market in sheepmeat and goatmeat - Clawback -Method of calculation - Validity) (Sixth Chamber)
"Artikel 19 i Rådets forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 - om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, jf. kodificeret udgave i Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6) - finder anvendelse på en statsborger fra en medlemsstat, som efter at have haft lønnet beskæftigelse i én medlemsstat har bosat sig i en anden medlemsstat og er blevet syg dér, selv om vedkommende ikke arbejdede i denne anden medlemsstat før sygdommen."
By two orders of 20 December 1989 and 5 April 1990, which were received at the Court on 12 February 1990 and 15 May 1990 respectively, the Crown Court at Maidstone and the Crown Court at Leeds referred to the Court for a preliminary ruling three questions on the validity of Article 4(1) and (2) of Commission Regulation (EEC) No 1633/84.
Generaladvokat Giuseppe Tesauro fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Femte Afdeling) den 24. oktober 1991.
The defendants in the main proceedings were charged in criminal prosecutions with having delivered to United Kingdom customs officers forms containing incorrect statements concerning the weight of lambs or lamb carcases exported from the United Kingdom to other Member States.
Han foreslog Domstolen at besvare spørgsmålet på følgende måde:
The defendants maintained that the prosecutions were unfounded.
"Når en person i henhold til en medlemsstats lovgivning har ret til en kontantydelse ved sygdom, efter at arbejdsforholdet er ophørt, selv om vedkommende ikke er forsikret mod arbejdsløshed, afskærer artikel 19 i forordning nr. 1408/71 fra anvendelse af en bopæl skiausul som i den her omhandlede lovgivning, der medfører rettens bortfald, blot fordi ansøgeren er flyttet til en anden medlemsstat end den kompetente stat."
The source of that legal duty was Regulation No 1633/84, Article 4(1) and (2) of which was invalid inasmuch as it went beyond the limits of the powers conferred on the Commission by Council Regulation (EEC) No 1837/80.
Forenede sager C-38/90 og C-151/90: Anklagemyndigheden mod Lomas, Fletcher, Pritchard og North Riding Lamb Ltd
The clawback was not to be regarded as a charge having an effect equivalent to a customs duty, or the variable slaughter premium as an export premium, only in so far as the clawback was intended to offset exactly the impact of the variable slaughter premium, by enabling products from the region in which that premium was granted to be exported to other Member States without disturbing their markets.
Ved to kendelser af 20. december 1989 og 5. april 1990, indgået til Domstolen henholdsvis den 12. februar og 15. maj 1990, havde Crown Court, Maidstone, og Crown Court, Leeds, forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende gyldigheden af artikel 4, stk. 1 og 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1633/84.
The system provided for by the Commission in Regulation No 1633/84 led to the result that the amount of the clawback normally differed from that of the premium if the placing of the animal on the market for the first time and its exportation did not take place during the same week.
Der var rejst tiltale mod de nævnte personer for at have fremlagt dokumenter for britiske toldembedsmænd, der indeholdt urigtige oplysninger vedrørende vægten af lam eller hele kroppe af lam, som var eksporteret fra Det Forenede Kongerige til andre medlemsstater.
In those circumstances, Article 4(1) of Regulation No 1633/84 was not valid.
Domfældelse forudsatte, at de britiske toldmyndigheder bevisligt var forpligtet efter loven til at kræve fremlæggelse af visse erklæringer, som så senere viste sig at være urigtige.
Similarly, Article 4(2) was invalid in so far as it required a security to be lodged in order to cover the amount due pursuant to Article 4(1).
De tiltalte i hovedsagerne gjorde gældende, at der ikke var grundlag for tiltalen. Efter deres opfattelse var den relevante retsforskrift forordning nr. 1633/84, hvis artikel 4, stk. 1 og 2, de anså for ugyldig, da den indebærer en overskridelse af grænserne for den beføjelse, som blev tillagt Kommissionen ved Rådets forordning nr. 1837/80.
If it were possible for the invalidity of Article 4(1) and (2) to be relied upon in support of claims concerning the charging of the clawback in respect of periods prior to the date of this judgment, it would give rise to significant financial consequences and serious organizational difficulties as a result of the reopening of accounts long since closed and the need for the clawback to be recalculated in respect of the past.
Domstolen fastslog herom, at det kun var i det omfang, hvori "clawbackafgiften" havde til formål at sikre en nøjagtig udligning af den variable slagtepræmies virkning og dermed gøre det muligt at foretage eksport til de andre medlemsstater af produkter fra det område, hvor slagtepræmien er blevet udbetalt, uden at forstyrre markedet i de nævnte medlemsstater, at denne afgift ikke skulle anses for en afgift med tilsvarende virkning som en told, eller at den variable slagtepræmie ikke skulle anses for en eksportpræmie.
In those circumstances, overriding considerations of legal certainty precluded legal situations which had produced all their effects in the past from being called in question in those proceedings.
Det system, som Kommissionen havde indført ved forordning nr. 1633/84, medførte imidlertid, at "clawbackafgiften" i de fleste tilfælde ikke svarer nøjagtig til præmien, nemlig når det tidspunkt, da kødet første gang bringes på markedet, og eksporttidspunktet ikke falder inden for samme uge.
However, it was necessary to derogate from that principle in favour of traders or those entitled through them who had asserted their rights in due time.
Under disse omstændigheder fandt Domstolen, at artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1633/84 var ugyldig, og at det samme gjaldt artikel 4, stk. 2, i det omfang, hvori sidstnævnte bestemmelse foreskriver, at der skal stilles sikkerhed til dækning af det beløb, som skyldes i henhold til artikel 4, stk. 1.
Finally, the Court emphasized that Article 4(1) and (2) of Regulation No 1633/84, which was declared invalid by the judgment, concerned only the detailed rules laid down by the Commission for calculating the amount of the clawback and the lodging of a security intended to ensure payment of the clawback calculated on the basis of that provision.
Der måtte dog gøres undtagelse fra dette princip, for så vidt angår erhvervsdrivende - eller de, der afleder ret fra disse - som rettidigt havde rejst deres krav.
Article 4(1) of Commission Regulation (EEC) No 1633/84 of 8
Af det anførte fulgte, at de nævnte bestemmelsers ugyldighed ikke berørte selve princippet om, at der skal opkræves en "clawback-afgift", og derfor ikke fritog Det Forenede Kongerige fra forpligtelsen til at sikre overholdelsen af de bestemmelser i forordning nr. 1633/84, som var gyldige, og som indeholdt hjemmel til afgiftens opkrævning. Det Forenede Kongerige
The declaration that Article 4(1) and (2) of Regulation No 1633/84 is invalid may not be relied upon with effect from a date prior to that of this judgment, except by traders or those entitled through them who initiated proceedings or made an equivalent complaint under the applicable national law before that date.
- 14 - var derfor bl.a. forpligtet til dels at stille krav om, at eksportørerne af får og/eller fårekød for de nationale myndigheder fremlægger oplysninger af den i hovedsagerne omhandlede art, dels at sikre sig, at disse oplysninger er korrekte.
- 14 and to impose effective penalties on traders who make false statements in such documents."
Domstolen besvarede det forelagte spørgsmål således:
He proposed that the Court answer the questions submitted for a preliminary ruling as follows:
Artikel 4, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1633/84 af 8. juni 1984 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende variabel præmie ved slagtning af får og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 2661/80 er ugyldig, idet Kommissionen ved udstedelsen af bestemmelsen om, at der skal opkræves et beløb i "clawback-afgift", som i de fleste tilfælde ikke nøjagtigt svarer til den faktisk ydede præmie ved slagtning, har overskredet de beføjelser, der er tillagt den ved artikel 9, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 1837/80 af 27. juni 1980 om den fælles markedsordning for fåre- og gedekød, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 871/84 af 31. marts 1984.
Article 4(1) of Commission Regulation No 1633/84 is invalid in so far as it provides that the amount of the clawback is not exactly the same as the amount of the slaughter premium actually granted.