natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I sin endelige dom af 27. sep­tember 1982 opretholdt Cour d'appel denne mellemafgørelse.
In its final judgment of 27 September 1982 the Cour d'appel upheld the interlocutory decision.
Den udtalte, at det var rigtigt, at bestemmelsen om betaling af et foreløbigt beløb for så vidt foregreb afgørel­sen af realiteten, som skaden herved erstattedes.
It was true that an order for provisional payment tended to prejudice the substance of the case in so far as it pro­vided compensation.
Den begærende part havde imidlertid fremlagt en dom afsagt af en tysk ret, hvorefter den part, mod hvem de foreløbige for­holdsregler begæredes, var blevet dømt for uagtsomt at have forårsaget uheldet; hans ansvar kunne derfor i princippet ikke længere drages i tvivl.
The applicant had however put in evidence a judgment of a Ger­man court holding that the respondent had caused the accident by his negligence; his liability could therefore no longer be called in question.
Den af den foregående in­stans trufne afgørelse måtte derfor stadfæstes, dog med forbehold af mellemafgørelsen af 4. maj 1981.
Subject to the interim decision of 4 May 1981, the order of the lower court was therefore confirmed.
Kompetence — foreløbige, herunder sikrende retsmidler — opsigelse af en eneforhand­lingsaftale, som indeholdt en værnetingsklausul — kompetencen (i henhold til lexfori) for den ret, der var blevet anmodet om at bringe foreløbige retsmidler i anvendelse, havde for­rang for kompetencen efter artikel 17
(continued 1) the lex fori) of the court in which temporary relief is sought has priority over jurisdiction established under Article 17
En aftale indgået mellem et italiensk firma (leverandøren) og et belgisk firma om ene­forhandling af reservedele blev opsagt af leverandøren.
An agreement between an Italian firm (the supplier) and a Belgian firm, granting the exclusive right to sell spare parts, was terminated by the supplier.
Eneforhandleren anmodede i en begæring om anvendelse af foreløbige retsmidler, som blev indgivet til Tribunal de commerce de Charleroi, om, at opsigelsen blev sat i bero, indtil der var truffet afgørelse i hovedsagen.
The exclusive dis­tributor applied to the Tribunal de commerce, Charleroi, for an order by way of tem­porary relief, suspending the notice of termination until a decision had been made as to the substance of the matter.
Efter at begæringen var blevet afvist, fordi den belgiske ret, der var ble­vet anmodet om anvendelse af foreløbige retsmidler, savnede kompetence, indbragte eneforhandleren sagen for Cour d'appel de Mons.
After its application had been rejected on the ground that the Belgian courts from which temporary relief was sought had no jurisdiction, the ex­clusive distributor made a further application to the Cour d'appel, Mons.
Efter appellantens opfattelse fulgte det af konventionens artikel 24, at de belgiske retter var kompetente, idet bestemmelsen tillægger den ret, ved hvilken sagen er anlagt, kom­petencen til at anvende foreløbige, herunder sikrende retsmidler, uanset hvilken ret der har den stedlige kompetence til at træffe afgørelse i hovedsagen.
The appellant argued that the Belgian courts had jurisdiction under Article 24 of the Convention, which gave jurisdiction over provisional, including protective, measures to the court seised, irrespective of the court which had jurisdiction over the substance of the matter.
Efter indstævntes op­fattelse indebar den værnetingsaftale, der var indgået til fordel for de italienske retter i forbindelse med eneforhandlingsaftalen, derimod, at disse var enekompetente til at af­gøre alle tvister vedrørende aftalen.
On the other hand, the respondent argued that, as a result of the clause in the exclusive distribution agreement which conferred jurisdiction on the Italian courts, those courts had sole jurisdiction over all legal proceedings concerning the dispute.
Cour d'appel kunne ikke tiltræde det af indstævnte anførte.
The Cour d'appel rejected the respondent's arguments.
Konventionens artikel 24 går nemlig forud for en værnetingsklausul.
Article 24 of the Convention prevailed over a jurisdiction clause.
Bestemmelsen henviser til gældende ret i de kontraherende stater, i det foreliggende tilfælde altså til belgisk ret, hvorefter retten i første instans havde kompetencen.
That article referred to the normally applicable law of the Contracting State, in this case therefore Belgian law, which provided that the court at first instance had jurisdiction.
Kompetence — foreløbige, herunder sikrende retsmidler — foreløbig kendelse (»Mare­va injunction«) med hensyn til sagsøgtes aktiver i andre kontraherende stater afsagt af en engelsk ret — kendelsen havde virkning for tredjemand — forudsætninger for tilla­deligheden
Jurisdiction — Provisional, including protective, measures — Mareva injunction granted by an English court in relation to defendant's assets located in other Contract­ing States — Injunction having implications for third parties — Conditions of admissi­bility
Kompetence —foreløbige, herunder sikrende retsmidler — afgrænsning af anvendel­sesområdet i forhold til artikel 16, nr. 5 — foreløbig kendelse (»Mareva injunction«).
Jurisdiction — Provisional, including protective, measures — Delimitation of scope against Article 16(5) — Post­judgment Mareva injunction granted by an English court in relation to judgment debtor's assets located and liable to execution in other Con­tracting States — Measure falling within the scope of Article 24
Retten afsagde endvidere en foreløbig kendelse, hvorefter de sag­søgtes aktiver i England blev indefrosset (en såkaldt »Mareva injunction«), således at de ikke kunne bringes ud af engelsk territorium, men retten afviste at udvide kendelsen til også at omfatte aktiver uden for dens jurisdiktion.
On the following day, it made an order for the disclosure by the defendants of their assets world­wide; it also granted an injunction (a 'Mareva injunction') freezing the defendants' assets in England to prevent them removing these from the jurisdiction, but refused to extend the injunction to assets outside the jurisdic­tion.
Efter en ny begæring afsagde High Court imidlertid endnu en »Mareva injunction«, som afskar de sagsøgte fra at handle med deres aktiver rundt om i verden, medmindre de fem dage forinden havde underrettet Babanafts advokater i London.
However, on a renewed application, the High Court granted a Mareva injunction precluding the defendants from dealing with any of their assets world­wide without giv­ing five days prior notice to Babanaft's London solicitors.
Den følgende dag afslog High Court de sag­søgtes begæring om, at det blev forbudt Babanaft at underrette banker eller andre insti­tutioner, som måtte ligge inde med aktiver tilhørende de sagsøgte, om den foreløbige kendelse om indefrysning af aktiverne.
On the following day, the High Court refused the defendants' application to restrain Babanaft from notifying the injunction to persons such as banks or other institutions who might hold assets of the defendants.
Derefter underrettede Babanafts advokater 47 enheder i forskellige lande om indholdet af kendelsen.
Thereupon, Babanaft's solicitors notified 47 entities in various countries of the terms of the injunction.
De sagsøgte appellerede.
The defendants appealed.
Court of Appeal tog de sagsøgtes påstande til følge, for så vidt angik de to sidstnævnte afgørelser.
The Court of Appeal allowed the defendants' appeals against these last two judgments.
Den afsagde i stedet en kendelse, som kun omfattede de sagsøgte personlig og udtrykkelig udelukkede enhver virkning for tredjemand. Den traf også bestemmelse om, at alle, som var blevet underrettet om den tidligere kendelse, skulle have meddelel­se om, at denne nu var bortfaldet.
It substituted an order limited to the defendants personally, expressly excluding any ef­fect on third parties.
Court of Appeal begrundede sin afgørelse i en erklæring, som blev offentliggjort nogle uger senere.
In a statement issued some weeks later, the Court of Appeal gave its reasons for allowing the appeal.
Retten undersøgte først omfanget af beføjelsen til at afsige foreløbige kendelser om in­defrysning af aktiver (»Mareva injunctions«) i henhold til engelsk ret. Den kom til det resultat, at der i særligt egnede tilfælde — som meget vel kan være sjældent forekom­mende — ikke er noget til hinder for, at de engelske retter afsiger foreløbige kendelser, som omfatter en persons aktiver udenfor deres jurisdiktion.
After having examined the scope of the power to grant Mareva injunctions under Eng­lish law, the court concluded that in appropriate cases, though these might well be rare, there was nothing to preclude English courts from granting such injunctions against de­fendants which extended to their assets outside the jurisdiction.
På denne baggrund var der tre spørgsmål, der skulle besvares:
On that assumption three questions now fell to be answered:
Skal retten i forbindelse med begæringer indgivet efter afsigelsen af en dom (og i overensstemmelse med retspraksis vedrørende kendelser, afsagt efter afsigelsen af en dom, om meddelelse af oplysninger om formueforhold) i særligt egnede tilfælde uden begrænsninger kunne afsige foreløbige kendelser om indefrysning af aktiver i udlandet? Dette resultat var High Court nået til.
Should the court, in relation to applications made after judgment (and in line with the authorities on post­judgment orders for the disclosure of assets) grant unqualified Mareva injunctions over foreign assets in appropriate cases?
Såfremt spørgsmål 1 måtte besvares benægtende, fordi der ellers ville være tale om et eksorbitant krav om eksterritorial jurisdiktion over tredjemand, skal ret­ten da udtrykkeligt begrænse sådanne kendelser, således at de kun er bindende for den sagsøgte personlig, idet den indføjer en passus, hvori det gøres klart, at kendelsen ikke berører tredjemand?
If the answer to (1) was in the negative, because that would involve an exorbi­tant assertion of extra­territorial jurisdiction over third parties, should the court restrict such orders expressly so as to bind only the defendant personally by ad­ding a proviso to make it clear that third parties should not be affected by the order?
Det var denne løsning, der blev valgt i den kendelse, der blev afsagt efter retsmødet i appelsagen.
That was the solution adopted in the order announced after the appeal hearing.
Alternativ til 2: Bør kendelsen i sådanne tilfælde antage form af en normal »Mareva injunction«, dog med den begrænsning, at kendelsen kun skal berøre tredjemand, for så vidt som den fuldbyrdes af retterne i den stat, hvor aktiverne befinder sig? Dette syntes — selv om det ikke var den løsning, der blev valgt — at være den korrekte måde at gribe sagen an på internationalt, som det da også fremgår af praksis vedrørende konventionens artikel 24.
Alternatively to (2), should the terms of the order in such cases take the form of a normal Mareva injunction, but with the qualification that the order should not affect third parties unless and to the extent that it was enforced by the courts of the state in which the assets were located?
Court of Appeal anførte, at nøglen til den rette udøvelse af enhver eksterritorial juris­diktionskompetence må ligge i spørgsmålet om international gensidighed med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse.
The key to the proper exercise of any extra­territorial jurisdiction must lie in the ques­tion of international reciprocity for recognition and enforcement. The Convention re­
Konventionen kræver — med visse begrænsede und­tagelser — anerkendelse og fuldbyrdelse af alle domme eller kendelser inden for dens anvendelsesområde, hvad enten der er tale om endelig eller foreløbige afgørelser.
(continued 2) quired the recognition and enforcement of all judgments or orders within its scope, whether final or interlocutory, subject to limited exceptions.
Kon­ventionen finder derfor prima facie anvendelse på de i den foreliggende sag afsagte kendelser.
The Convention therefore applied prima facie to the orders issued in the present case.
Hovedårsagen til dens betydning i denne sammenhæng er i øvrigt, at den indeholder det mest omfattende regelsæt på området og er et belæg for den internatio­nale gensidighed ved anerkendelsen og fuldbyrdelsen af domme og kendelser afsagt i udlandet, herunder foreløbige og sikrende retsmidler i henhold til artikel 24.
Otherwise, the main reason for the importance of the Convention in the present context lay in the fact that it con­tained the most extensive code in the field evidencing international reciprocity in the recognition and enforcement of judgments and orders issued in foreign jurisdictions in­cluding, under Article 24, provisional and protective measures.
Efter det af retten anførte fremgik det af to af Domstolens afgørelser vedrørende arti­kel 24, at eksterritoriale kendelser, der var beslægtet med de her omhandlede »Mareva injunctions«, og som var blevet afsagt af retterne i et EF­land og skulle have virkning for aktiver i et andet EF­land, ville blive anerkendt og fuldbyrdet af retterne i sidstnævnte land, hvis de faldt ind under konventionens anvendelsesområde og opfyld­te bestemte krav, som skulle beskytte den person, kendelsen vedrørte.
Two decisions of the European Court of Justice on Article 24 indicated that extra­terri­torial orders akin to Mareva injunctions, made by the courts in one EEC State and pur­porting to operate on assets in another EEC State, would be recognized and enforced by the courts of the latter State if they fell within the scope of the Convention and satis­fied certain requirements designed to protect the defendant against whom the orders were made.
Det drejede sig om dommene de Cavel mod de Cavel I (jfr. ovenfor under I­1.2 — A 2) og Denilauler mod Couchet Frères (jfr. nedenfor under 1­15.0 — A 3).
They were De Cavei ν De Cavei (No 1) (supra, 1­1.2 — A 2) and Denilauler ν Couchet Frères (infra, 1­25.0 — A 3).
Omsat til de engelske domsto­les referenceramme viste disse sager, at en »Mareva injunction«, afsagt før der blev af­sagt dom og for at fremme retsforfølgningen ved en engelsk ret, hvorefter bestemte af sagsøgtes aktiver i et EF­land blev indefrosset, skulle anerkendes og fuldbyrdes af ret­terne i dette land, hvis i) sagen i England var omfattet af konventionens artikel 1 (»bor­gerlige sager, herunder handelssager«), og der ikke forelå en af de navnlig i artikel 27 og 28 nævnte grunde til at nægte at anerkende den foreløbige kendelse, og hvis ii) den foreløbige kendelse var afsagt efter kontradiktorisk sagsbehandling, eller i hvert fald efter at sagsøgte havde haft lejlighed til at rejse indsigelse mod begæringen om afsigelse af kendelsen.
Transposed by reference to English courts, these cases showed that a pre­judgment Mareva injunction granted by an English court in aid of English proceedings, freezing specific assets of a defendant located in the territory of an EEC State, was entitled to recognition and enforcement by the courts of that State if (i) the English proceedings fell within the scope of Article 1 of the Convention ('civil and commercial matters') and the injunction did not fall within any of the grounds for refusal, in particular those in Articles 27 and 28, and (ii) the injunction was made inter partes, or at any rate after the defendant had had an opportunity to resist the plaintiffs application for the order.
Disse afgørelser havde tre vigtige konsekvenser.
There were three important implications of these decisions.
For det første syntes der ikke at være nogen grund til, at de engelske retsinstanser før afsigelsen af en dom skulle undlade at afsige foreløbige kendelser om indefrysning af aktiver i andre EF­lande efter kontra­
First, there appeared to be no reason why the English courts should refrain from granting inter partes pre­judg­ment Mareva injunctions in cases falling within the Convention in relation to assets situated in the territories of other EEC States.
(fortsat 3) diktorisk sagsbehandling i sager, der var omfattet af konventionen.
(continued 3) forced have exclusive jurisdiction.
Der var ingen tvivl om, at en kendelse, hvoref­ter en sagsøgt skulle give oplysninger om sine aktiver rundt om i verden, ikke var i strid med artikel 16, nr. 5.
It was not in doubt that an order for disclosure by a defendant of his assets world­wide did not infringe Article 16(5).
Tilbage stod imidlertid spørgsmålet om, hvorvidt en engelsk rets­instans i henhold til artikel 16, nr. 5, ville være afskåret fra efter afsigelsen af en dom at afsige en »Mareva injunction« om indefrysning af aktiver, der befandt sig et andet sted inden for EF.
However, there re­mained the question whether an English court would be precluded by Article 16(5) from granting a post­judgment Mareva injunction over assets situated elsewhere within the EEC.
Til trods for det tilsyneladende vide anvendelsesområde, der tillægges ar­tikel 16, nr. 5, i Jenard­rapporten, forekom det ulogisk, at et foreløbigt, sikrende rets­middel, der bringes i anvendelse efter afsigelsen af en dom, ikke skulle falde ind under artikel 24.
Despite the apparently wide scope ascribed to Article 16(5) by the Jenard Re­port, it seemed illogical that a post­judgment provisional protective order should fall outside the scope of Article 24.
Man måtte foretrække den opfattelse, at »sagens realitet« i konventionens artikel 24's forstand efter afsigelsen af en dom var de i artikel 16, nr. 5, nævnte »sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser«.
The better view was that after judgment 'the substance of the matter' in Article 24 consisted of the 'proceedings concerned with the enforce­ment of judgments' referred to in Article 16(5).
Selv om de sidstnævnte faldt ind under den stats enekompetence, hvor aktiverne befandt sig, var der ingen grund til, at de engelske rets­instanser ikke med hjemmel i artikel 24 skulle kunne afsige foreløbige kendelser om in­defrysning af aktiverne i udlandet, før tvangsfuldbyrdelsen i udlandet fandt sted.
Whilst the latter were within the exclu­sive jurisdiction of the State where the assets were, there was no reason why Article 24 should not be available to entitle English courts to grant a Mareva injunction over the foreign assets pending execution abroad.
Idet retten vendte tilbage til de foreslåede alternative løsninger 1), 2) og 3), fastslog den, at løsning 1) ikke var acceptabel, således at der for så vidt måtte gives appellanten medhold.
Returning to the suggested alternative solutions numbered (1), (2) and (3), solution (1) was unacceptable and the appeal had to be allowed to that extent.
Ubegrænsede »Mareva injunctions« om indefrysning af aktiver i udlandet kunne hverken være berettigede før eller efter afsigelsen af en dom, fordi de indebar et eksorbitant krav om en slags tinglig kompetence i forhold til tredjemand uden for de engelske retsinstansers jurisdiktion.
Unqualified Mareva injunctions covering assets abroad could never be justified before or after judgment, because they involved an exorbitant assertion of jurisdiction of an in rem nature over third parties outside the jurisdiction of English courts.
Løsning 3), som i princippet var den rigtige, var al­drig blevet drøftet indgående mellem parterne.
Solution (3), which was the cor­rect solution in principle, was never canvassed in argument.
Den var ligesom løsning 2) bindende for sagsøgte, men gik videre og ville derfor have været mere formålstjenlig.
Not only did it bind the defendant personally, in common with solution (2), but it went further and would therefore have been more useful.
I princippet var der intet at indvende mod løsning 2) — en form for »Mareva injunction« med det udtrykkelige forbehold, at den ikke havde virkning for tredjemand. Formuleringen var
Solution (2), a Mareva­type injunction qualified by an express proviso excluding any effect on third parties, was unobjectionable in principle.
(fortsat 4) imidlertid utilfredsstillende, fordi den ikke tog hensyn til de faktiske mål, man søgte at nå med denne kendelse.
But it was an unsatisfactory formulation, because it disregarded the realities which a Mareva injunction sought to achieve.
En bedre fremgangsmåde — hvis den var blevet gjort gælden­de — ville have været at give appellanten medhold ved at afsige en kendelse affattet i overensstemmelse med løsning 3).
Had it been argued, the better course would have been to allow the appeal by making an order in terms of solution (3).
1­24 — Β 14 Præsidenten for Arrondissementsrechtbank 's­Gravenhage, dom af 28. december 1990, Pipe Liners Inc. mod BV Wavin KLS m.fl.
1­24 — Β 14 President of the Arrondissementsrechtbank, The Hague, Judgment of 28 December 1990, Pipe Liners Inc. ν BV Wavin KLS and Others
Kompetence — foreløbige, herunder sikrende retsmidler — judicielt forbud og påbud der skal efterkommes udenfor den stat, hvor sag er anlagt — gælder kun retsmidler overfor modparter med hjemsted i kontraherende stater
Jurisdiction — Provisional, including protective, measures — Court orders and prohibi­tions outside the State of the forum — Limitation to measures against defendants domi­ciled in the Contracting States
Et amerikansk selskab, Pipe Liners Inc., havde med et nederlandsk holdingselskab, Wavin BV, indgået en aftale, hvorefter Wavin BV og en række kunststofforarbejdende virksomheder, som Wavin BV administrerede, på nærmere fastlagte vilkår modtog tek­niske oplysninger fra Pipe Liners om en af dette selskab udviklet produktionsmetode for plasticrør.
The American company Pipe Liners Inc. entered into a contract with BV Wavin, a holding company with its seat in the Netherlands, under which BV Wavin and a num­ber of plastics processing undertakings managed by it received from Pipe Liners Inc., subject to certain conditions, technical information concerning a manufacturing pro­cess for plastic pipes which had been developed by the latter company.
Kort tid efter præsenterede en af virksomhederne, Wavin KLS, som hav­de hjemsted i Nederlandene, et såkaldt »Compact­pipe«­system for offentligheden.
Shortly after­wards one of the undertakings, Wavin KLS, whose seat was in the Netherlands, pub­licized the so­called Compact­pipe system, which Pipe Liners Inc. believed had been developed in breach of the above contract and should only have been marketed against payment of a royalty.
Dette system var efter Pipe Liners' opfattelse udviklet i strid med aftalen mellem par­terne og burde ikke have været markedsført uden betaling af royalty til Pipe Liners.
Pipe Liners Inc. therefore applied to the Arrondissementsrecht­
Det amerikanske selskab indgav derefter til Arrondissementsrechtbank 's­Gravenhage begæring om foreløbige forholdsregler (»kort geding«) over for Wavin KLS og de øvri­ge af Wavin­koncernens driftsselskaber, som dels havde hjemsted i Nederlandene, dels i andre europæiske lande.
(continued 1) bank, The Hague, for temporary relief against Wavin KLS and the other undertakings in the Wavin group of companies, some of which had their seats in the Netherlands and some in other European States.
Pipe Liners gjorde under sagen gældende, at Wavin KLS og de øvrige selskaber havde handlet retsstridigt, idet de til skade for Pipe Liners havde draget fordel af holdingselskabets misligholdelse.
Pipe Liners Inc. claimed that Wavin KLS and the other defendants had acted unlawfully in so far as they had profited from BV Wavin's failure to fulfil the terms of the contract to Pipe Liners Inc.'s detriment.
Under sagen stillede Pipe Liners krav om, at der over for alle de pågældende selskaber blev nedlagt forbud mod yderligere benyttelse af produktionssystemet, og om, at der over for selskaberne i forbindelse med det førstnævnte forbud blev nedlagt en række andre forbud og udstedt påbud.
The application was for an order prohibiting all the defendants from continuing to use the disputed manu­facturing process in Europe, as well as other orders and prohibitions against the de­fendants relating to that order.
Arrondissementsrechtbank's præsident udtalte, at begæringen i princippet kunne tages til følge.
The President of the Arrondissementsrechtbank was of the opinion that in principle the application ought to be granted.