natgillin/translations-raw huggingface dataset:
omstændigheder i WHG hensyn til forureningen af recipienten (Immission), eftersom lovens § 6 bestemmer, at der ikke gives tilladelse til udledning, »såfremt anvendelsen kan skade hensynet til almenvellet (Wohl der Allgemeinheit) og navnlig udsætte den offentlige vandforsyning for risiko...«.
the environment into which the waters are discharged (Immission) insofar as Article 6 of the WHG states that authorisation for the discharge is to be 'refused where the intended action may harm the general good (Wohl der Allgemeinheit) and, in particular, where it may put the public water supply at risk ...'.
Forbundsrepublikken Tyskland udleder heraf, at »det er en strengere foranstaltning at fastsætte grænseværdier for emission end at udarbejde programmer og kvalitetsmål­sætninger«.
The Federal Republic of Germany concludes that 'setting limit values for emissions constitutes a more stringent measure than establishing programmes and quality objectives.'
Den tyske regering mener der­for, at artikel 7 ikke finder anvendelse.
It therefore con siders that Article 7 is not applicable.
Efter Kommissionens opfattelse kan medlemsstaterne kun påberåbe sig direkti­vets artikel 10, såfremt de strengere natio­nale foranstaltninger er i overensstemmelse med samtlige bindende bestemmelser i direktivet.
It is the Commission's opinion that Member States may only rely on Article 10 of the Directive where more stringent national measures are accompanied by compliance with all the compulsory provi sions of the Directive.
I hvert fald er det ikke rigtigt, at det udgør en strengere foranstaltning at fastsætte grænseværdier for emission end at fastlægge programmer i overensstemmelse med direktivets artikel 7.
In any case, it would not be right to accept that setting limit values for emissions constitutes a more stringent measure than establishing pro grammes in accordance with Article 7 of the Directive.
Det fremgår af direktivets artikel 7, stk. 3, at program­merne skal indeholde kvalitetsmålsætnin­ger, som skal opstilles for visse vandom­råder på grundlag af den vandkvalitet, man ønsker at opnå.
Article 7(3) of the Directive makes it clear that the programmes must include quality objectives to be set for certain categories of water according to the quality of water to be obtained.
Efter den tyske regerings opfattelse underbygger de tyske miljøoplysninger, at ordningen udgør en strengere beskyttelsesforanstaltning end de i direktivets artikel 7 omtalte programmer.
It is the opinion of the German Government that data on the environment in Germany corroborate the view that this system constitutes a more stringent protection measure than the programmes provi ded for in Article 7 of the Directive.
For så vidt angår 35 af de 99 ovennævnte stoffer kan det på grundlag af en sammenligning af oplysningerne om vandkvaliteten med de kvalitetsmålsætninger, som er blevet udarbejdet af en ekspertgruppe under Kommissionen, fastslås, at kvalitetsmålsætningerne er nået for samtlige de i 1995 undersøgte stoffer på alle de steder, hvor der som led i kontrollen er udtaget prøver og foretaget målinger.
To bear this out, as regards 35 of the 99 substances mentioned above, a comparison of data on the quality of the water with quality objectives set out by a group of experts from the Commission shows that these quality objectives were observed at all testing points subject to monitoring for all substances measured in 1995.
For så vidt angår 37 andre af de 99 stoffer kan det på grundlag af en kontrol ąf, i hvilket omfang de forekommer i vandmiljøet, konkluderes, at de forslag til kvalitetsmål­sætninger, som er blevet fremlagt af en tysk ekspertgruppe, også overholdes. For de 27 resterende stoffer råder man af objektive grunde ikke over måleresultater, enten fordi disse stoffer ikke spiller nogen rolle, eller fordi visse pesticider er forbudt i Tyskland,
As regards 37 other substances of the 99, monitoring of the extent of their concentration in the aquatic environment shows that draft qual ity objectives proposed by a German com mittee of experts are also met.
Indledningsvis skal jeg minde om, at denne sag kun vedrører de 99 stoffer, der er opført på liste I. Ifølge direktivet skal Rådet på forslag af Kommissionen fast­
It should be borne in mind, firstly, that these proceedings concern exclusively 99 substances within List I. The Directive makes provision for the Council, acting
— kvalitetsmålsætninger for vand.
— quality objectives for water.
sætte »grænseværdier, som emissionsnormerne ikke må overskride«, for disse stof fer.
on a proposal from the Commission, to lay down 'limit values which the emission standards must not exceed' for these substances. stances.
Forbundsrepublikken Tyskland anven der en ordning med forudgående tilladelser såvel som med emissionsnormer i form af grænseværdier.
The Federal Republic of Germany has a system requiring prior authorisation as well as emission standards, which consist of limit values.
Derimod har den hverken fastlagt programmer eller kvalitetsmålsætninger. ninger.
It has, however, established neither programmes nor quality objectives.
Med sit første anbringende gør For bundsrepublikken gældende, at den ikke er forpligtet hertil, eftersom den ved at fast sætte grænseværdier har truffet »strengere foranstaltninger« som omhandlet i direktivets artikel 10 (nævnt ovenfor i punkt 7).
In its first plea, Germany claims that it is not obliged to do so since, as it sets limit values, it has taken 'more stringent measures' within the meaning of Article 10 of the Directive (the text of which appears in point 7 above).
Sagen er opstået, fordi liste II ifølge bilaget til direktivet omfatter »stoffer, der indgår i de familier og grupper af stoffer, der er opført på liste I, for hvilke de i artikel 6 i direktivet omhandlede grænse værdier ikke er fastlagt«. Med andre ord skal disse stoffer foreløbigt behandles som stoffer, der henhører under liste II.
The dispute arises from the fact that, under the Annex to the Directive, List II includes 'substances belonging to the families and groups of substances in List I for which the limit values referred to in Article 6 of the Directive have not been determined.'
For så vidt angår disse stoffer bestem mer artikel 7, at medlemsstaterne skal fastlægge programmer, til gennemførelse af hvilke de navnlig skal anvende følgende metoder:
For those substances, Article 7 pro vides that Member States are to establish programmes in the implementation of which they should apply the following methods:
En fastsættelse af grænseværdier for de stoffer, Rådet endnu ikke har fastsat sådanne værdier for, kan ikke kritiseres. Dette kan imidlertid ikke fritage en med lemsstat for at fastlægge programmer, som indeholder kvalitetsmålsætninger for vand.
The fact that Germany has set limit values for substances where the Council has not yet laid down such values cannot in itself be criticised.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT MISCHO — SAG C-184/97 kompetence, det er tillagt i medfør af artikel 6, finder artikel 7 anvendelse.
OPINION OF MR MISCHO — CASE C-184/97 the Council fulfils its duty under Article 6, Article 7 remains in force.
lægger kvalitetsmålsætningerne, eftersom der kan dispenseres fra grænseværdierne, men ikke fra overholdelsen af kvalitetsmålsætningerne. sætningerne.
siders the quality objectives to be, as derogations may only be granted regarding compliance with the limit values, but not in connection with quality objectives.
Det er ligeledes med rette, at Kommissionen gør gældende, at programmer, som indeholder kvalitetsmålsætninger, skal omfatte forurening med skadelige stoffer, som stammer fra udefinerede kilder.
The Commission also rightly states that programmes which include quality objec tives must cover pollution by harmful substances emanating from diffuse sources.
Udledning, der forårsages af en adfærd, som kan tilskrives nogen og identificeres, udgør også et »projekt« i direktivets forstand.
A discharge, therefore, caused by an act which is liable to be considered in breach and attributed to an offender constitutes a 'discharge' within the meaning of the Directive.
Det skal desuden bemærkes, at For bundsrepublikken Tyskland i duplikken anfører, at den anvender en »beskyttelsesordning, der svarer til ordningen i arti kel 6«.
It should also be noted that, in its rejoinder, the Federal Republic of Germany claims that it uses 'a protection system corresponding to the system described in Article 6.'
Men selv om dette måtte være tilfældet, ville den alligevel være forpligtet til at fastlægge kvalitetsmålsætninger.
If that was the case, however, it would none the less be obliged to establish quality objectives.
Det bestemmes således i stk. 2 i artikel 6, at Rådet skal fastsætte »kvalitetsmålsætninger for de på liste I opførte stoffer«.
Paragraph 2 of this article requires the Council to lay down 'quality objectives for substances within List I.'
Når Forbundsrepublikken har afhjulpet Rådets passivitet med hensyn til fastsættelsen af grænseværdier, burde den også have reageret på passiviteten med hensyn til fastsættelsen af kvalitetsmålsætninger.
If the Federal Republic of Germany is making up for the Council's inaction as regards setting limit values, it must also make up for its own inaction in setting quality objectives.
I øvrigt kan jeg heller ikke bifalde de øvrige argumenter, den tyske regering har fremført med henblik på at bevise, at artikel 7 ikke finder anvendelse under omstændigheder som i den foreliggende sag.
Furthermore, I cannot accept the other arguments advanced by the German Government to the effect that, in circumstances such as those in question, Article 7 is not applicable.
For det første er det hævet over enhver tvivl, at Rådets fastsættelse af grænseværdier for emission ifølge direktivets opbygning har til formål at eliminere vandforureningen med de stoffer, der er opført på liste I.
Firstly, it is undeniable that the scheme of the Directive is based on the view that the setting of emission limits by the Council should have as its aim the elimination of water pollution by the substances in List I.
Det fremgår også af artikel 6, stk. 3, hvor stor betydning fællesskabslovgiver til lægger kvalitetsmålsætningerne, idet det fremgår af denne bestemmelse, at »de i overensstemmelse med stk. 1 fastsatte grænseværdier anvendes, undtagen i til fælde hvor en medlemsstat på grundlag af en overvågningsmetode, der er fastsat af Rådet på forslag af Kommissionen, over for Kommissionen kan påvise, at de i overens stemmelse med stk. 2 fastsatte kvalitetsmålsætninger eller endnu strengere af Fællesskabet fastsatte kvalitetsmålsætninger opfyldes og vedvarende overholdes i hele det geografiske område, som eventuelt vil kunne påvirkes af udledningen som følge af skridt, der tages blandt andet af den pågældende medlemsstat«.
The importance given by the Community legislature to quality objectives is also evident in Article 6(3), where it is stated that '[t]he limit values established in accordance with paragraph 1 shall apply except in the cases where a Member State can prove to the Commission, in accordance with a monitoring procedure set up by the Council on a proposal from the Commission, that the quality objectives established in accordance with paragraph 2, or more severe Community quality objectives, are being met and continuously maintained throughout the area which might be affected by the discharges because of the action taken, among others, by that Member State.'
Dette viser, hvor stor betydning fællesskabslovgiver til
This demonstrates just how important the Community legislature con
Men det kan ikke som i den tyske argumentation lægges til grund, at fastsættelsen af grænseværdier for emission efter sin karakter har til følge, at forureningen elimineres.
It is not, however, correct to assume, as in the German Government's argument, that the process of laying down emission limit values results, by its very nature, in eliminating pollution.
Hvorvidt forureningen elimine-
This elimination
KOMMISSIONEN MOD TYSKLAND res, afhænger fuldt ud af, hvilke værdier der vælges.
COMMISSION V GERMANY depends entirely on the level at which the values are set.
Der kan således ikke gives den tyske regering medhold i dens argumentation om, at metoden til fastsættelse af grænseværdier for emission ifølge direktivet i sig selv udgør en strengere foranstaltning end de i artikel 7 omhandlede programmer.
Therefore, the German Government's argument that under the Directive itself, the method of setting emission limit values is considered to constitute on its own a more stringent instrument than the programmes mentioned in Article 7 must be dismissed as unfounded.
Den tyske regerings ordvalg i forbindelse med, hvilken konklusion der skal drages af denne konstatering, er afslørende.
The terms used by the German Government here regarding the conclusion to be drawn from that observation are reveal ing.
Overholdelsen af de nævnte kvalitetsmålsætninger viser ifølge den tyske regering, at fastsættelsen af grænseværdier for emission »faktisk udgør en beskyttelsesordning, der mindst svarer til fastsættelsen af program mer« og dermed også, at »det foreliggende regelsæt har vist sig at være mindst lige så effektivt, for ikke at sige mere effektivt«.
Observance of the relevant quality objectives, it states, proves that laying down emission limit values 'constitutes in reality a proper system of protection at least equivalent to a system based on the programmes' and therefore 'the existing legislation can be seen to be equally efficient if not more efficient'.
Men efter min opfattelse viser overholdelsen af kvalitetsmålsætningerne ikke, at den af de tyske myndigheder valgte metode er strengere end de i direktivet omtalte pro grammer, men højest at dette også er en effektiv metode til at formindske forureningen. ningen.
In my opinion, however, compliance with these quality objectives cannot prove that the method selected by the German authorities is more stringent than the system of programmes provided for in the Directive; at most, it is an equally efficient method for reducing pollution.
Det resultat, de tyske myndigheder påstår at være nået frem til, er ikke anderledes end, hvad de ville have opnået, såfremt de havde fastlagt programmer i henhold til artikel 7, nemlig at forureningen formindskes.
The result which the German authorities claim to have achieved — reduced pollution — is no different from the result which they would have achieved by the programmes provided for in Article 7.
For det andet påberåber den tyske regering sig den konkrete forureningssituation med henblik på at bevise, at de foranstaltninger, den har truffet, er strengere, eftersom det efter dens opfattelse »er kernen i artikel 10 og andre tilsvarende bestemmelser om øget beskyttelse, at spørgsmålet, om en national foranstaltning udgør en strengere foranstaltning, alene kan afgøres under hensyntagen til den konkrete forbedring af vandkvaliteten«.
Secondly, the defendant government relies on the actual situation with regard to pollution in order to prove that the measures it has selected are more stringent; the German Government states that 'the very essence of Article 10 and other com parable provisions for increased protection means that it is impossible to ascertain whether the national measure constitutes a more stringent measure except by reference to the level of improvement to the environment actually achieved.'
Det samme gør sig gældende med hensyn til de kort over vandkvaliteten i Tyskland, som ifølge den tyske regering »viser, at vandkvaliteten i løbet af de sidste 20 år konstant er blevet forbedret«.
The same can be said of the charts of water quality in Germany which show, as the German Government points out, 'a constant improvement in the quality of running water over the last twenty years.'
Forbundsrepublikken Tyskland anfører imidlertid blot, at den ved at anvende metoden med grænseværdier har opnået et sådant resultat, at de kvalitetsmålsætninger, som er foreslået henholdsvis af en ekspert gruppe under Kommissionen og af et udvalg bestående af tyske eksperter, alle rede er overholdt for 72 af de omtvistede stoffer8.
On this point the Federal Republic of Germany merely states, however, that as a result of its own application of the system of limit values, the quality objectives pro posed respectively by a group of experts from the Commission and a committee of German experts for 72 of the substances in question have already been met. 8
8 — Jf. ovenfor i punkt 28.
8 — See point 28 above.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT MISCHO — SAG C-184/97 truffet de specifikke foranstaltninger, som foreskrives i et fællesskabsdirektiv.
OPINION OF MR MISCHO — CASE C-l 84/97
redelighed i retsforhold til egen fordel hindrer eller forårsager, at en given betin gelse indtræder, ikke kan støtte ret herpå«.
to his own advantage, prevented or caused a circumstance in breach of good faith may not rely thereon.'
Forbundsrepublikken Tyskland kan således ikke med føje påberåbe sig direktivets artikel 10 til støtte for, at den ikke har fastlagt programmer, der indeholder kvalitetsmålsætninger. tetsmålsætninger.
Germany cannot therefore validly rely on Article 10 of the Directive to avoid establishing programmes which include quality objectives.
Det andet anbringende
Second plea in law
Som Kommissionen har anført, må det fastslås, at direktivet selv indeholder bestemmelser om, hvilke foranstaltninger medlemsstaterne skal træffe, såfremt Rådet ikke har fastsat grænseværdier for de stof fer, der er opført på liste I.
Here it is clear, as the Commission points out, that the Directive itself provides for measures to be taken by the Member States where the Council has not laid down limit values for substances contained in List I.
Den tyske regering anfører i forbindelse med det andet anbringende, at det påtalte traktatbrud »skyldes Kommissionens egen passivitet«.
In the second plea the German Govern ment argues that the failure to implement attributed to it is 'the result of the Com mission's own failure to act.'
Regeringen sætter spørgsmåls tegn ved, om »Kommissionen lovligt kan anlægge traktatbrudssøgsmål mod en med lemsstat for manglende gennemførelse af artikel 7... for så vidt angår de omtvistede 99 stoffer.
It questions 'the legitimacy of an action brought by the Commission against a Member State for inadequate transposition of Article 7... in connection with the 99 substances at issue.
Disse stoffer henhører faktisk under liste I og er kun omfattet af anven delsesområdet for artikel 7, fordi Kommissionen ikke har opfyldt den forpligtelse, som påhviler den i henhold til artikel 6, nemlig at udarbejde ensartede grænseværdier for disse stoffer på fællesskabsplan«.
These substances are in fact included in List I and only come under the scope of Article 7 because the Commission has not fulfilled its obligation under Article 6 to lay down uniform limit values for these substances at Community level.'
Men selv om dette ikke havde været tilfældet, fremgår det under alle omstændigheder af retspraksis, der er lige så lang, som den er fast 9, at »Kommissionens eventuelle fejl, som ville være at behandle under en selvstændig retssag, ingen ind flydelse [har] på søgsmålet om overtrædelse af traktaten«.
Even if this were not the case, however, under long-standing, settled caselaw, 9 'any wrongful act or default on the part of the Commission — which would have to be decided upon in an action especially brought on this point — would not in any way affect the proceedings for infringement of the Treaty.'
I øvrigt har Domstolen lige ledes fastslået10, at »medlemsstaterne, selv i tilfælde af, at en fællesskabsinstitution ikke opfylder sine forpligtelser, skal opfylde deres forpligtelser«, eftersom det følger af selve grundlaget for traktaten, at medlems-
The Court has also held10 that 'the fact that the Council failed to carry out its obligations cannot relieve the defendants from carrying out theirs', since 'the basic concept of the Treaty requires
9 — If. dom af 14.12.1962, forenede sager 2/62 og 3/62, Kommissionen mod Luxembourg og Belgien, Sml. 19541964, s. 339, på s. 342, org. ref.: Rec. s. 813, på s. 855.
9 — See judgment in Joined Cases 2/62 and 3/62 Commission v Luxembourg and Belgium [1962] ECR 425, in particular p. 430.
Det er ifølge den tyske regering »en almindelig retsgrundsætning, som bl.a. har fundet udtryk i § 162 i den tyske civilretsbog, at den, der i strid med princippet om
There is, according to the German Government, 'a general principle of law, reflected in particular in Article 162 of the German Civil Code, that anyone who has,
KOMMISSIONEN MOD TYSKLAND staterne ikke må »tage loven i deres egen hånd«.
COMMISSION V GERMANY that Member States shall not take the law into their own hands.'
En medlemsstat kan således ikke med føje påberåbe sig en eventuel passivitet fra en fællesskabsinstitutions side, som f.eks. Kommissionens, med henblik på at undgå, at Domstolen i givet fald fastslår, at med lemsstaten har tilsidesat sine forpligtelser.
Consequently, a Member State cannot successfully rely on a failure to act on the part of a Community institution, whether the Commission or another, to attempt where it may to avoid a finding by the Court that that Member State has failed to fulfil its obligations.
Det tredje anbringende om, at medlemsstaterne skal gennemføre betingelsen om forudgående tilladelse i stk. 2 i national ret.
Third plea in law ously requires Member States to transpose the condition of authorisation stipulated in paragraph 2 into national law.
Spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang medlemsstaterne kan undlade at fastsætte de i stk. 3 omhandlede kvalitetsmålsætninger, må besvares på grundlag af en fortolkning af artikel 7 ud fra princippet om bestemmel sens effektive virkning.
The ques tion whether, and to what extent Member States may decide not to lay down quality objectives referred to in paragraph 3 can be answered by means of an interpretation of Article 7 based on the principle of effet utile (the principle of effectiveness).
Det skal således bedømmes, hvorledes fællesskabsretten kan gennemføres mest effektivt.
In short, this means determining the most effective way of implementing Community law.
Det hedder i direktivets artikel 7, at programmerne har til formål at formindske forureningen af vandområderne.
Under Article 7 of the Directive, the programmes are intended to reduce water pollution.
Begrebet »forurening« er i direktivets artikel 1, stk. 2, litra e), defineret som »af mennesker direkte eller indirekte foretaget udledning af stoffer eller energi i vandmiljøet...«.
The concept of 'pollution' is defined in Article 1(2)(e) of the Directive as 'the discharge by man, directly or indirectly, of substances or energy into the aquatic environment ...'.
Der skal således altid opstilles kvalitetsmålsætninger med henblik på at formindske forureningen, såfremt der forekommer forurening i hen hold til den nævnte bestemmelse og kun i så fald.
Therefore, the defendant argues, it is necessary to lay down quality objectives to reduce pollution if, and only if, there is pollution within the meaning of the provision cited.
Til støtte herfor har den påberåbt sig følgende:
It puts forward the following consid erations:
For så vidt angår den retlige karakter af programmerne i direktivets artikel 7 må det fastslås, at det henhører under medlems staternes kompetence at vælge form og midler for gennemførelsen.
With regard to the legal nature of the programmes referred to in Article 7 of the Directive it is for the Member States to choose the form and methods to be used.
Med hensyn til programmernes indhold opstilles der i artikel 7 et utvetydigt krav
As far as the content of the pro grammes is concerned, Article 7 unambigu
Med hensyn til programmernes bindende virkning fremhæver den tyske regering, at emissionsnormerne, der fastsættes i de i artikel 7, stk. 1, omhandlede tilladelser til udledning, kun har mening, hvis de er obligatoriske.
With regard to the binding nature of the programmes, the German Government points out that the emission standards laid down for discharge authorisations referred to in Article 7(1) are only meaningful if they are compulsory.