natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den forskelligebehandling, ikkehjemmehørende selskabers filialer udsættes for i forhold til hjemmehørende selskaber, og den restriktion, dette indebærer for friheden til at vælge formen for en sekundær etablering, må betragtes som én og samme tilsidesættelse af traktatens artikel 52 og 58.
The difference in treatment to which branches of non-resident companies are subject in comparison with resident companies as well as the restriction of the freedom to choose the form of secondary establishment must be regarded as constituting a single composite infringement of Articles 52 and 58 of the Treaty.
»EF-traktatens artikel 52 (efter ændring nu artikel 43 EF) og EF-traktatens artikel 52 (nu artikel 48 EF) er til hinder for, at et fast driftssted i Tyskland, som tilhører et kapitakekkab med hjemsted i en anden medlemsstat, ikke på samme betingeker som dem, der gælder for kapitakekkaber med hjemsted i Tyskland, kan opnå følgende skattemæssige fordele
It should be explained that companies subject to unlimited tax liability in Germany are, under German law, companies considered to be resident in Germany for tax purposes, that is to say companies which have their registered office or business management in Germany.
— nedslag i den tyske selskabsskat for selskabsskat, som i en anden stat end Forbundsrepublikken Tyskland er opkrævet af overskud i et datterselskab i den pågældende stat, som hjemlet i den nationale lovgivning, og
It must be observed that the difference in tax treatment between resident companies and branches cannot, however, be justified by other advantages which branches enjoy in comparison with resident companies and which, according to the German Government, will compensate for the disadvantages of not being allowed the tax concessions in question.
— fritagelse for formueskat af kapitalandele i sekkaber med hjemsted i tredjelande ('internationales Schachtelprivileg' f or så vidt angår formueskat), som ligeledes hjemlet i den nationale lovgivning.*
Even if such advantages exist, they cannot justify breach of the obligation laid down in Article 52 of the Treaty to accord the same domestic treatment concerning the tax concessions in question.
Generaladvokat J. Mischo fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 2. marts 1999.
It is for the Finanzgericht to determine, in the case before it, whether the refusal to grant capital tax exemption for international groups to the permanent establishments of French companies puts them in a situation less favourable than that of German subsidiaries of French companies.
Præjudiciel »Fri bevægelighed for personer — unionsborgeres ret til frit at færdes og opholde sig — kontrol ved grænserne — nationale bestemmeker, hvorefter personer fra en anden medlemsstat har pligt til at forevise et pas* (Domstolens plenum)
an exemption from corporation tax for dividends received from companies established in nonmember countries (corporation tax relief for international groups), provided for by a treaty for the avoidance of double taxation concluded with a nonmember country, the crediting, against German corporation tax, of the corporation tax levied in a State other than the Federal Republic of Germany on the profits of a subsidiary established there, provided for by German legislation, and an exemption from capital tax for shareholdings in companies established in nonmember countries (capital tax relief for international groups), also provided for by German legislation.'
Wijsenbeek ankede denne afgørelse til Arrondissementsrechtbank, Rotterdam, som besluttede at udsætte sagen og stille Domstolen præjudicielle spørgsmål.
Advocate General J. Mischo delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 2 March 1999.
Disse spørgsmål er blevet rejst under straffesag, der er indledt mod Wijsenbeek for ved sin indrejse til Nederlandene at have nægtet at forevise pas og godtgøre, at han er nederlandsk statsborger, hvilket er i strid med den gældende nederlandske lovgivning.
Case C-378/97 Florus Ariel Wijsenbeek Freedom of movement for persons
Den forelæggende rets spørgsmål går nærmere bestemt ud på, om traktatens artikel 7 A eller 8 A forbyder en medlemsstat under strafansvar at forpligte en person, uanset om denne er borger i Den Europæiske Union, til at godtgøre sit statsborgerskab ved indrejse på denne medlemsstats område via en indre grænse i Fællesskabet.
Preliminary ruling (Freedom of movement for persons — Right of citizens of the European Union to move and reside freely — Border controls — National legislation requiring persons coming from another Member State to present a passport) (Full Court) passport and establish his Netherlands nationality when entering the Netherlands.
Retsforhandlingerne i hovedsagen
Procedure in the main proceedings
I henhold til artikel 7 A, stk. 2, indebærer det indre marked et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital i overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat.
By judgment of 30 October 1997, the Arrondissementsrechtbank (District Court), Rotterdam referred to the Court for a preliminary ruling two questions on the interpretation of Articles 7a and 8a of the EC Treaty (now, after amendment, Articles 14 EC and 18 EC).
Wijsenbeek nægter at have begået nogen lovovertrædelse. Han har herved anført, at Rotterdams lufthavn, hvor han steg af et rutefly, der kom fra Strasbourg, alene anvendes af rutefly fra og til andre medlemsstater, og at bekendtgørelsens artikel 25 er i strid med traktatens artikel 7 A og 8 A
Mr Wijsenbeek, a Dutch national, is accused of having refused, when entering the Netherlands through Rotterdam airport on 17 December 1993, to present and hand over his passport to the national police officer responsible for border controls and to establish his nationality by other means, in breach of Article 25 of the Order.
Kantongerecht idømte ved dom af 8. maj 1995 Wijsenbeek en bøde på 65 NLG med forvandlingsstraf af en dags hæfte for overtrædelse af bekendtgørelsens artikel 25.
The two questions were raised in criminal proceedings brought against Florus Ariel Wijsenbeek for refusing, in breach of the applicable Netherlands legislation, to present his
I øvrigt bemærkes, at traktatens artikel 8 A, stk. 1, giver unionsborgerne ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i traktaten og i gennemførelsesbestemmelserne hertil.
Moreover, Article 8a(l) of the Treaty confers the right to move and reside freely in the territory of the Member States on citizens of the Union, subject to the limitations and conditions laid down in the Treaty and by the measures adopted to give it effect.
Ifølge traktatens artikel 8 A, stk. 2, kan Rådet vedtage bestemmelser, der skal gøre det lettere at udøve disse rettigheder.
According to Article 8a(2) of the Treaty, the Council may adopt provisions with a view to facilitating the exercise of those rights.
Imidlertid forudsætter udøvelse af disse rettigheder, som Kommissionen med rette har fremhævet, at den pågældende person kan godtgøre at være statsborger i en medlemsstat.
By judgment of 8 May 1995 the Kantonrechter (Magistrate) ordered Mr Wijsenbeek to pay a fine of NLG 65 or to serve one day's imprisonment, for infringement of Article 25 of the Order.
De samme betragtninger gælder med hensyn til tilsidesættelse af forpligtelsen til at forevise et identitetskort eller pas ved indrejse på en medlemsstats område.
However, the exercise of those rights presupposes that the person concerned is able to establish that he or she has the nationality of a Member State.
Herefter bemærkes blot, at der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen hverken forelå fælles regler eller harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger, navnlig vedrørende kontrol ved de ydre grænser, immigrationspolitik, visa og asyl. Selv om medlemsstaternes statsborgere i henhold til
Mr Wijsenbeek appealed against that decision to theArrondissementsrechtbank, Rotterdam, which decided to stay proceedings and to refer several questions to the Court for a preliminary ruling.
»Henset til fællesskabsrettens udviklingstrin på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen var hverken EF-traktatens artikel 7 A eller artikel 8 A (efter ændring nu artikel 14 EF og 18 EF) til hinder for, at en medlemsstat under straf ansvar forpligter en person, uanset om denne er borger i Den Europæiske Union, til at godtgøre sit statsborgerskab ved indrejse på denne medlemsstats område via en af Fællesskabets indre grænser, såfremt sanktionerne er sammenlignelige med dem, der gælder for lignende nationale overtrædeker, og ikke er uforholdsmæssige, således at de indebærer en hindring for den frie bevægelighed for personer.*
Consequently, even if, under Article 7a or Article 8a of the Treaty, nationals of the Member States did have an unconditional right to move freely within the territory of the Member States, the Member States retained the right to carry out identity checks at the internal frontiers of the Community, requiring persons to present a valid identity card or passport, as provided for by Directives 68/360, 73/148, 90/364, 90/365 and 93/96, in order to be able to establish whether the person concerned is a national of a Member State, thus having the right to move freely within the territory of the Member States, or a national of a nonmember country, not having that right.
Generaladvokat G. Cosmas fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 16. marts 1999.
Under the second paragraph of Article 7a, the internal market is to comprise an area without internal frontiers in which the free movement of goods, persons, services and capital is ensured in accordance with the provisions of the Treaty.
Sag C-362/98 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Den Italienske Republik Socialpolitik
Advocate General G. Cosmas delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 16 March 1999.
»Traktatbrud — manglende gennemføreke af direktiv 931 1031 EF* (Første Afdeling)
A citizen of a Member State who returns to that Member State from another Member State enjoys the right to move freely enshrined in Article 8a of the EC Treaty.
Kommissionen tilsendte Den Italienske Republik en begrundet udtalelse ved skrivelse af 23. december 1996, hvori den opfordrede denne til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme direktivet inden to måneder efter udtalelsens meddelelse.
'(1) At the present stage of European integration, Articles 7a and 8a of the EC Treaty cannot be interpreted as meaning that they require systematic border controls of a citizen of a Member State crossing the internal frontiers of the Community to be automatically, totally and generally abolished.
Da Kommissionen ikke modtog noget officielt svar på denne udtalelse, anlagde den nærværende sag.
(2) Article 8a of the EC Treaty precludes any limitation which may impede, or make less attractive, the exercise of the right to move freely which is enshrined in that article.
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 9. oktober 1998 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter EF-traktaten, da den ikke har vedtaget og/eller ikke givet Kommissionen meddelelse om de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktiv 93/103/EF om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed under arbejdet om bord på fiskerfartøjer (herefter »direktivet«).
The imposition of the obligation, under threat of criminal penalties, to present a passport or identity card when crossing the internal frontiers of the Community constitutes such a limitation, unless that limitation is applied without discrimination, is justified by overriding reasons of public interest, is inherent in ensuring the achievement of the objective it pursues and is not of a restrictive nature going beyond what is necessary to achieve it.'
Det hedder i domskonklusionen:
21 September 1999
Generaladvokat J. Mischo fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Tørste Afdeling') den 1. juli 1999.
(Failure by a Member State to fulfil its obligations 93I103IEC) (First Chamber)
Sag C-392/96 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber / Irland Miljø- og forbrugerbeskyttelse
letter of 23 December 1996, requesting it to adopt the necessary measures to comply with the Directive within two months of notification of the opinion.
»Miljø — direktiv 85/337'/EØF — vurdering af visse offentlige og private projekters — fastlæggeke af grænseværdier* (Femte Afdeling)
In its defence, the Italian Government does not deny the infringement.
Kommissionen fandt imidlertid fortsat, at de nye regler ikke gav sikkerhed for en korrekt gennemførelse af direktivet og tilstillede derfor den 7. november 1991 Irland endnu en åbningsskrivelse.
Declares that, by failing to adopt within the prescribed period the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with Council Directive 93/103/EC of 23 November 1993 concerning the minimum, safety and health requirements for work on board fishing vessels (thirteenth individual Directive within the meaning of Article 16(1) of Directive 89/391/EEC), the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Article 13(1) thereof;
Kommissionen var ikke tilfreds med dette svar og tilstillede derfor den 28. april 1993 Irland en begrundet udtalelse.
Orders the Italian Republic to pay the costs.'
Direktivet blev meddelt den 3. juli 1985 og denne frist udløb således den 3. juli 1988.
Advocate General J. Mischo delivered his Opinion at the sitting of the First Chamber on 1 July 1999.
Den 13. oktober 1989 afsendte Kommissionen, der var af den opfattelse, at Irland ikke havde gennemført direktivet korrekt, en første åbningsskrivelse, hvori den kritiserede den utilstrækkelige gennemførelse af direktivets artikel 2 og 4 i forhold til de i direktivets bilag I og II nævnte projekter, samt den manglende gennemførelse af artikel 5-9.
'(1) declare that, by failing to adopt and/or by not communicating to the Commission the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with Council Directive 93/103/EC of 23 November 1993 concerning the minimum safety and health requirements for work on board fishing vessels (thirteenth individual Directive within the meaning of Article 16(1) of Directive 89/391/EEC), the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under that directive;
Irland besvarede denne åbningsskrivelse med fremsendelsen af to lovtekster:
(2) order the Italian Republic to pay the costs.'
Heraf følger, at det er den måde, som direktivet er blevet gennemført på i irsk lovgivning, der udgør traktatbruddet, ikke det konkrete resultat af anvendelsen af gennemførelseslovgivningen.
(Environment Directive 851337¡EEC —Assessment of the effects of certain public or private projects — Setting of thresholds) (Fifth Chamber)
Ved påvisningen af, at et direktivs gennemførelse er utilstrækkelig eller uhensigtsmæssig er det ikke nødvendigt at fastslå, hvilke virkninger den nationale gennemførelseslov faktisk har haft.
No 349 of 1989) (hereinafter 'S.I. No 349 of 1989'); and the Local Government (Planning and Development) Regulations, 1990 (S.I. No 25 of 1990) (hereinafter 'S.I. No 25 of 1990').
Der er derfor intet, der kan hindre Kommissionen i at påvise denne mangelfuldhed eller utilstrækkelighed uden at vente på, at gennemførelsesloven får skadelige virkninger.
However, since the Commission took the view that this new legislation still did not produce a correct transposition of the Directive, it sent Ireland a further letter of formal notice on 7 November 1991.
Det har derfor ingen betydning, at de bevismidler, Kommissionen har benyttet til støtte for sine påstande, blot er klager, der endnu ikke er blevet behandlet.
Ireland replied that the provisions of the Directive were, in practice, complied with.
Irland har bestridt, at Kommissionen har godtgjort et egentligt misbrug ved anvendelsen af grænseværdierne.
Under Article 12(1) of the Directive, the Member States had to take the measures necessary to comply with the Directive within three years of its notification.
Det er Irlands opfattelse, at et sådant bevis er nødvendigt for at fastslå traktatbruddet.
As the Directive was notified on 3 July 1985, that period expired on 3 July 1988.
En medlemsstat, der fastsætter kriterier og/eller grænseværdier, ved hvilke der kun lægges vægt på projekternes dimensioner og ikke desuden på deres art eller placering, overskrider således grænserne for det skøn, den har i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2.
It then sent, by letter of 7 December 1994, the text of the Local Government (Planning and Development) Regulations 1994 and last, by letter of 7 May 1996, the text of the European Communities (Environmental Impact Assessment) (Amendment) Regulations, 19% (S.I. No 101 of 1996) (hereinafter 'S.I. No 101 of 1996').
Det skal bemærkes, at det traktatbrud, Kommissionen kritiserer Irland for, går ud på en fejlagtig gennemførelse af direktivets artikel 4, stk. 2, ved anvendelsen af grænseværdier, der bevirker, at der ikke tages højde for alle et projekts særenheder ved afgørelsen af, om dette projekt skal gøres til genstand for en undersøgelse af indvirkningen.
In addition, after the reasoned opinion had been sent, correspondence was exchanged regarding complaints related to classes of projects at issue in this action, namely Complaint No Ρ 95/4724 concerning afforestation on Pettigo Plateau and Complaint No Ρ 95/4219 concerning peat extraction, in particular from Clonfinane Bog.
Nogle projekter, der kan have væsentlig indvirkning på miljøet kan således holdes uden for den pligtmæssige
In reply to that letter, Ireland sent the text of two legislative measures:
Endvidere kan et projekt få væsentlig indvirkning, når det på grund af sin art væsentligt eller permanent vil kunne ændre disse miljøfaktorer uanset sine dimensioner.
In order to prove that the transposition of a directive is insufficient or inadequate, it is not necessary to establish the actual effects of the legislation transposing it into national law: it is the wording of the legislation itself which harbours the insufficiencies or defects of transposition.
Spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaten ved at fastsætte disse kriterier og/eller grænseværdier har overskredet grænserne for sit skøn, kan ikke afgøres på grundlag af et enkelt projekts egenskaber, men afhænger af en samlet bedømmelse af de projekter af denne art, der kan påregnes på medlemsstatens område.
It should be remembered that the purpose of the pre-litigation procedure is to give the State concerned an opportunity, on the one hand, to comply with its obligations under Community law and, on the other, to avail itself of its right to defend itself against the objections formulated by the Commission.
Kommissionen har i forbindelse med påvisningen af, at der fra Irlands side foreligger et traktatbrud, i denne henseende givet flere overbevisende eksempler på projekter, der, selv om der for dem kun er taget hensyn til dimensionerne, dog kan have væsentlig indvirkning på miljøet på grund af deres art eller deres placering.
There is, therefore, nothing to prevent the Commission from demonstrating that transposition is defective or insufficient without waiting for the application of the transposing legislation to produce harmful effects.
Det mest talende eksempel er projekter som nytilplantning med skov, idet sådanne projekter, når de gennemføres i aktive højmoser, der stadig er tilgroet efter deres art og placering ødelægger mosernes økosystem og skaber et uopretteligt tab af originale, sjældne og videnskabelig interessante biotoper. I sig selv kan de også føre til forsyring og atrofiering af vandområder.
In the present case, it is apparent from an examination of the documents exchanged in the course of the pre-litigation procedure that, while the Commission did not expressly use the words 'cumulative effect of projects', it was nevertheless addressing this question as part of the more general problem of the setting of thresholds and made the very point that a developer can avoid an impact assessment by splitting an initial project into a number of projects which do not exceed the threshold.
Således forholder det sig, såfremt en medlemsstat kun har fastsat et kriterium vedrørende projekternes dimensioner og ikke i øvrigt forvisset sig om, at formålet med bestemmelserne ikke omgås ved en opdeling af projekterne.
In those circumstances, it cannot be considered that the pre-litigation procedure did not allow Ireland to avail itself of its right to defend itself against the objection relating to the cumulative effect of projects.
Det har imidlertid været nødvendigt om muligt at tage hensyn til faktorer som naturen eller projekternes placering, f.eks. ved at fastsætte flere grænseværdier for forskellige projektdimensioner, der kan anvendes alt efter naturforholdene eller projektets placering.
Although the second subparagraph of Article 4(2) of the Directive confers on Member States a measure of discretion to specify certain types of projects which are to be subject to an assessment or to establish the criteria or thresholds applicable, the limits of that discretion lie in the obligation set out in Article 2(1) that projects likely, by virtue inter alia of their nature, size or location, to have significant effects on the environment are to be subject to an impact assessment.
Anbringendet om tilsidesættelse af direktivets artikel 4, stk. 2, for de i bilag II, punkt 1, litra d), og punkt 2, litra a), nævnte projektkategorier skal derfor lægges til grund.
Thus, a Member State which established criteria or thresholds taking account only of the size of projects, without also taking their nature and location into consideration, would exceed the limits of its discretion under Articles 2(1) and 4(2) of the Directive.
Herved må der bortses fra Irlands redegørelse, hvorefter andre eksisterende love om miljøbeskyttelse, som f.eks. »Habitats Regulations« har overflødiggjort pligten til at vurdere projekter om nytilplantning af skov, rydning eller tørvegravning, der gennemføres på lokaliteter med et sårbart miljø.
It must be observed that the infringement alleged by the Commission is Ireland's incorrect transposition of Article 4(2) of the Directive through the use of thresholds which have the effect that all the characteristics of a project are not taken into consideration when it comes to determining whether the project is to be subject to an impact assessment.
Direktivet indeholder nemlig intet om, at regioner eller områder, der på anden måder er beskyttet i henhold til andre fællesskabsbestemmelser ikke henhører under dets anvendelsesområde/falder uden for dets anvendelsesområde.
Certain projects likely to have significant effects on the environment may thus escape the assessment requirement because they do not reach the thresholds set.
Det følger af Domstolens faste praksis, at ændringer, der foretages i national lovgivning, er uden relevans for afgørelsen af en traktatbrudssag, når de ikke er blevet iværksat før udløbet af fristen i den begrundede udtalelse.
Similarly, a project is likely to have significant effects where, by reason of its nature, there is a risk that it will cause a substantial or irreversible change in those environmental factors, irrespective of its size.
Det må derfor fastslås, at anbringendet om tilsidesættelse af direktivets artikel 2, stk. 3, skal lægges til grund.
So, the alleged infringement has to do with the way in which the Directive has been transposed into Irish law and not with the actual result of the application of the transposing legislation.