natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Men efter leverandørens opfattelse bebrej­dede forhandleren ikke selskabet, at det havde afbrudt leveringerne til Frankrig, men at det havde undladt at opfylde sin forpligtelse til at fortsætte kontrakten, indtil den udløb, og kun ophæve den på de fastsatte betingelser, en forpligtelse som kun skulle opfyldes på leverandørens hjemsted og ikke i Frankrig.
Furthermore, since the Convention did not, contrary to the plaintiffs submission, confer jurisdiction upon the court which was most appro­priate in view of the facts of the case, the Landgericht was obliged to decline jurisdiction pursuant to the first paragraph of Article 20 of the Convention.
Cour de cassation stadfæstede den af Cour d'appel de Paris afsagte stadfæstende dom under henvisning til, at den forpligtelse, der skal lægges til grund for anvendelsen af arti­kel 5, nr. 1, i en sag, der drejer sig om betaling af erstatning eller ophævelse af en enefor­handlingsaftale som følge af leverandørens ensidige annullation af aftalen uden forud­gående varsel, er den forpligtelse, der påhviler leverandøren, og hvis misligholdelse på­beråbes af forhandleren som grundlag for erstatningskravet eller for kravet om kontrak­tens ophævelse.
In so far as the action concerned the other two cheques, the court held that it had both international and local jurisdiction under Article 5 (5) of the Convention, since in that regard the dispute had arisen out of a giro contract or a collection arrangement which the parties had entered into at the place of the defendant's Cologne branch and with ref­erence to that branch. There was also the possibility of jurisdiction under Article 5 (1) of the Convention.
Cour d'appel havde henvist til, at forhandleren bebrejdede leverandø­ren, det tyske selskab, at det havde bragt sine egne forpligtelser til ophør ved at indstille effektueringen af de ordrer, som forhandleren i Frankrig indgav til selskabet, og at denne krævede erstatning for det tab, han havde lidt ved den uberettigede afbrydelse af leveringerne.
The parties' request for the matter to be referred to the Court of Justice of the European Communities could not be granted because the Landgericht was not amongst the courts authorized to request a preliminary ruling under the Protocol of 3 June 1971.
Denne protesterede checken til trods for, at der var tilstrækkelig dækning på — den senere konkursramte — udsteders konto.
The Corte di Cassazione held that the Italian courts had jurisdiction under Article 5(1) of the Convention.
Sagsøgeren indleverede de to andre checks til sagsøgtes filial i Köln, for at beløbene kunne blive indsat på sagsøgerens foliokonto, som blev ført dér ; i første omgang blev de da også krediteret kontoen. Også disse checks blev imidlertid — til trods for at der var tilstrækkelig dækning — protesteret af sagsøgtes filial i Belgien, hvorpå de var trukket, og krediteringen af de pågældende beløb på kontoen blev derefter tilbageført.
Considering the facts of the case on the basis of the interpretative criteria laid down by the Court of Justice of the European Communities in Case 14/76 [supra, 1-5.1.1 —Al], the Corte di Cassazione held that the obligation in question, namely the obligation corresponding to the right invoked by Mr Barenghi, concerned the continuation of the contractual relationship, the breach of which by Moenus gave rise to the claim for damages.
Sagsøge­ren anlagde sag ved Landgericht Köln med påstand om erstatning for det tab, som var lidt som følge af den forsinkede meddelelse om, at den første check ikke var blevet ind­løst, samt som følge af den misligholdelse af den mellem parterne bestående folioaftale, der var sket i forbindelse med inkassationen af de to andre checks.
The case therefore involved an obligation which must be performed in Italy because it was there that the relationship of agent and principal must be developed and there that the corresponding right, alleged by Mr Barenghi, to its con­tinuation must find satisfaction.
Sagsøgte blev frifun­det.
Furthermore, the ancillary obligation to collect the goods was also to be performed in Italy.
For så vidt angik de to andre checks, havde retten international og stedlig kompetence i medfør af konventionens artikel 5, nr. 5, da udgangspunktet for sagen for så vidt var en folioaftale, henholdsvis en inkassoaftale, som parterne havde indgået i sagsøgtes filial i Köln, og som angik denne filial. Endvidere kunne kompetence i henhold til konven­tionens artikel 5, nr. 1, komme i betragtning.
The court held that Article 413 did not concern the international jurisdiction of the Italian courts, but governed solely conflicts of jurisdiction between different Italian courts.
Kompetence — aftale om kompetence — værnetingsklausul i en arbejdsaftale — konventionen fandt anvendelse, selv om den nationale domstol havde kompetence til at påkende arbejdsretlige sager ifølge en senere udstedt national bestemmelse, der ikke kunne fraviges ved aftale
Jurisdiction — Prorogation of jurisdiction — Jurisdiction clause contained in the general conditions of sale — Express reference in the contract to offers of sales referring to the general conditions — Insufficient
Under en sag ved Pretore di Milano gjorde Arrigo Barenghi, der var det tyske selskab Maschinenfabrik Moenus AG's handelsagent for Italien — under henvisning til en tids­begrænset kontrakt, der stiltiende kunne forlænges — gældende, at kontraktsforholdet måtte anses for at være forlænget, da den opsigelse, hvorved Moenus AG havde villet bringe kontrakten til ophør, ikke var fremsendt med det aftalte varsel.
A French company which had purchased two extruders for coating steel tubes from a German company brought an action on the seller's warranty before the French interim commercial judge in whose district its registered office was situated.
På denne bag­grund havde handelsagenten nedlagt påstand om, at det tyske firma tilpligtedes at be­tale erstatning for mistet avance og på egen bekostning at tage de varer tilbage, som agenten havde købt direkte af firmaet. Derefter indbragte Moenus AG sagen for Corte di cassazione for at opnå en præjudiciel afgørelse om den internationale kompetence.
The order by which the judge held that he had jurisdiction was appealed against by the seller, who relied on Article 17 and, in the alternative, Article 5(1) of the Convention: the contract of sale had referred expressly to the seller's offers, which referred to its gen­eral conditions of sale conferring jurisdiction on the courts for the place where it had its registered office, and the place of performance of the contract was situated at that same place, since the goods ordered had been sold ex­works and delivery had taken place at the seller's premises.
Efter en gennemgang af sagens faktiske omstændigheder på baggrund af det fortolkningskriterium, der var opstillet i EF­Domstolens dom i sag 14/76 [jfr. ovenfor under 1­5.1.1 — A 1] udtalte Corte di cassazione, at den forpligtelse, som lå til grund for sagen — og som modsvarede det krav, handelsagenten gjorde gæl­dende — angik videreførelsen af en kontrakt, hvis manglende opfyldelse fra det tyske selskabs side erstatningskravet støttedes på. Der var dermed tale om en forpligtelse, der skulle opfyldes i Italien, hvor agentkontrakten skulle opfyldes, og hvor også det krav om videreførelse af kontraktsforholdet, som Barenghi gjorde gældende, skulle opfyldes.
In the present case the buyer's action was de­signed to recover damages for the defective performance of the contract, inasmuch as the seller had failed to fulfil the warranty imposed on any supplier vis­à­vis the buyer.
Endvidere skulle den forpligtelse, der trådte i stedet, nemlig tilbagetageisen af varerne, opfyldes i Italien.
Consequently, only the court for the place where the seller had its registered office had jurisdiction to enter­tain the action under Article 5(1).
Under disse omstændigheder var det ikke afgørende, at et af de krav, som var gjort gældende af sagsøgeren, men som ikke gik ud på betaling af pengebeløb, skulle opfyldes på kreditors bopæl i henhold til den italienske borgerlige lovbogs arti­kel 1182; det måtte nemlig være en følge af den helt åbenbare sammenhæng mellem det sidstnævnte krav og de øvrige krav, som den italienske domstol kunne påkende, at den havde kompetence til at påkende hele sagen. Corte di cassazione gav imidlertid ikke sag­
The court stated ad abundantiam that Article 17 could not apply in this case in so far as the contract, which merely contained an express reference to the seller's offers referring to the general conditions of sale conferring jurisdiction on the courts for the place where the seller had its registered office, did not confirm in a sufficiently explicit manner that jurisdiction was to be conferred on those courts.
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting — begrebet »forplig­telse« i artikel 5, nr. 1 — den relevante forpligtelse under et anerkendelsessøgsmål
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the courts for the places of per­formance — The term "obligation" in Article 5(1) — Decisive obligation in an action for a declaration
Sagsøgeren var agent i Forbundsrepublikken Tyskland for sagsøgte, der var hjemmehø­rende i Frankrig.
The plaintiff was engaged in the Federal Republic of Germany as the agent of the de­fendant, an undertaking based in France.
Efter at der var opstået uoverensstemmelser mellem parterne, erklæ­rede sagsøgte samarbejdet med sagsøgeren for afsluttet.
After differences had arisen between the par­ties the defendant announced that its collaboration with the plaintiff was at an end.
Agenten anlagde derefter sag ved Landgericht Frankfurt am Main med påstand om betaling af provision, samt om, at sagsøgte tilpligtedes at anerkende, at agentforholdet stadig bestod.
The plaintiff brought an action in the Landgericht Frankfurt am Main, claiming the pay­ment of commission and a declaration that the agency relationship continued to exist.
Efter indsigelse fra sagsøgte afviste Landgericht sagen med den begrundelse, at den savnede international kompetence.
In accordance with the defendant's submissions, the Landgericht dismissed the action on the ground that the court had no international jurisdiction.
Sagsøgeren appellerede denne afgørelse, idet han dog kun forfulgte aner­kendelseskravet.
The plaintiff appealed against that decision to the Oberlandesgericht. In his appeal he persisted only with the action for a declaration.
I henhold til konventionens ar­tikel 2, stk. 1, var de franske domstole principielt kompetente til at træffe afgørelse i det foreliggende tilfælde.
Under the first paragraph of Article 2 of the Convention, the action came in principle within the jurisdiction of the French courts.
Betingelserne i artikel 5, nr. 1, angående opfyldelsesværnetinget var ikke opfyldt, da sagsøgtes forpligtelse ikke skulle opfyldes i Forbundsrepublikken.
The conditions laid down in Article 5 (1) re­garding the jurisdiction of the courts for the place of performance were not fulfilled since the place of performance of the defendant's obligation did not lie in Germany.
Dette spørgsmål skulle afgøres efter tysk materiel ret, som parterne var enige om skulle anvendes. Efter EF­Domstolens praksis skulle udtrykket »forpligtelse« i artikel 5, nr. 1, forstås som den forpligtelse, som ligger til grund for søgsmålet.
That question was governed by substantive Geman law, which both parties assumed to be applicable.
EF­Domstolen havde hidtil ikke udtrykkeligt taget stilling til, hvorledes udtrykket skulle forstås i forbindelse med et anerkendelsessøgsmål.
The Court of Justice had not so far expressly dealt with the question what constituted the "obligation" in an action for a declaration.
Da det, der var genstand for søgsmålet, var retsforholdets eksistens, var både de to gensidige hovedforpligtelser og samtlige biforpligtelser omfat­tet.
Since the subject-matter of the action was the existence of the legal relationship, the main obli­gations of both parties and all ancillary obligations were included.
Dette var imidlertid kun en følge af anerkendelsessøgsmålets særlige karakter; det, sagsøgeren egentlig krævede, var kun at få fastslået, om de pligter, der fulgte af kon­traktsforholdet, påhvilede sagsøgte eller ej.
However, that was merely a consequence of the particular nature of the action for a declaration; the plain­tiffs real object was simply to secure a declaration on the question whether the obliga­tions flowing from the contractual relationship were incumbent upon the defendant or not.
Med anerkendelsessøgsmålet gjorde sagsø­geren gældende, at sagsøgte havde nægtet at opfylde bestemte forpligtelser.
In his action for a declaration the plaintiff was invoking the defendant's refusal to perform certain obligations.
Dermed var der sket en konkretisering af de krav, som fulgte af retsforholdet, og som udgjorde »for­pligtelsen« i artikel 5, nr. l's forstand.
Thus it was possible to identify the claims which consti­tuted the "obligation" within the meaning of Article 5(1).
Det, det reelt drejede sig om for sagsøgeren, var ifølge sagsfremstillingen hans krav på provision. Da dette krav skulle opfyldes på leve­randørens forretningssted, dvs. i Frankrig, var der intet opfyldelsessted i Tyskland.
According to the terms of his statement of claim, the plaintiffs object was to claim commission.
1­5.1.1 — Β 14 Cour d'appel de Paris, dom af 19. december 1979, Felten & Guilleaume Carlswerk mod Grout, Gazette du Palais 1981, Somm., s. 105. Kompetence — specielle kompetenceregler— retten på opfyldelsesstedet for den forpligtelse der ligger til grund for sagen — aftale om handelsagentur — den relevante forpligtelse — bestemmelse af opfyldelsesstedet
1-5.1.1 — Β 14 Cour d'Appel, Paris, Judgment of 19 December 1979, Felten & Guilleaume Carlswerk ν Grout Gazette du Palais 1981, Sommaires, p. 105 Jurisdiction — Special jurisdiction — Courts for the place of performance of the obligation constituting the basis of the claim — Agency agreement — Obligation in question — Deter­mination of the place of performance
Den franske mellemmand for et tysk selskab, som havde overdraget ham det hverv at virke for afsætningen af selskabets produkter i Frankrig, havde anlagt sag mod agentur­giveren ved Tribunal de commerce de Paris med påstand om betaling af provision og er­statning for ophævelse af handelsagenturaftalen.
The French agent for a German company which had engaged him to promote its prod­ucts in France brought an action against the company in the Tribunal de Commerce, Paris, claiming payment of commission and damages for breach of contract.
Tribunal de commerce erklærede sig kompetent på grundlag af konventionens artikel 5, nr. 1, da den forpligtelse, der var karakteristisk for agenturaftalen, var udførelsen af hvervet som agent, og da opfyldelsesstedet herfor var Paris, hvor agenten var bosidden­de, modtog ordrer og videresendte dem til agenturgiveren.
The Tribunal de Commerce held that it had jurisdiction under Article 5 (1) of the Con­vention on the ground that the essential obligation under the contract was the agent's ob­ligation to provide representation and that the place of performance of that obligation was Paris, where the agent was based, where he received the orders and from where he transmitted them to his principal.
Agenturgiveren kærede afgørelsen, hvori retten havde erklæret sig kompetent, idet selskabet gjorde gældende, at forpligtelsen i den i artikel 5, nr. 1, forudsatte betydning bestod i betaling af et pengebeløb; da pengeskyld er henteskyld ifølge fransk ret, som skulle anvendes i medfør af kollisionsnormerne i lex fori, var opfyldelsesstedet den på­ståede debitors bopæl.
The principal appealed against that decision on the ground that the obligation, within the meaning of Article 5(1), consisted in the payment of a sum of money and that under French law, which was applicable by virtue of the conflict rules of the lexfori, a money debt was payable at the debtor's residence, with the result that the place of performance was situated in Germany.
Cour d'appel stadfæstede afgørelsen, dels under hensyn til, at de forpligtelser, der skulle lægges til grund i henhold til artikel 5, nr. 1, var de forpligtelser, der ifølge kontrakten påhvilede agenturgiveren, og hvis misligholdelse agenten påberåbte sig som grundlag for sine krav, idet sidstnævntes beføjelser og forpligtelser var uden indflydelse på kom­petencen, dels under hensyn til, at de kontraktsmæssige forpligtelser, som agenturgi­veren hævdedes at have tilsidesat, skulle opfyldes i Paris, hvad enten de vedrørte agen­tens vederlag eller udførelsen af dennes hverv; retten i første instans havde derfor med føje erklæret sig kompetent.
The Cour d'Appel dismissed the appeal and held, first, that the obligations to which ref­erence must be made for the purposes of Article 5(1) were those which the contract im­posed on the principal, the non-performance of which was pleaded as the justification for the agent's claims, and that the powers and obligations of the agent did not affect the question of jurisdiction. The court held, secondly, that the contractual obligations which the principal was alleged not to have fulfilled required to be performed in Paris, that they concerned the agent's remuneration or the manner in which he carried out his activities as agent and that the court of first instance had therefore been right to accept ju­risdiction.
»'Det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes', i artikel 5, nr. 1 i konventionen ... skal bestemmes i henhold til den lov, der er anvendelig på den omtvistede forpligtelse i medfør af lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for.«
"The 'place of performance of the obligation in question' within the meaning of Article 5 (1) of the Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the en­forcement of judgments in civil and commercial matters is to be determined in ac­cordance with the law which governs the obligations in question according to the rules of conflict of laws of the court before which the matter is brought."
Den i tilslutning til denne dom trufne afgørelse i hovedsagen er omtalt under 1­5.1.2 Β 9.
The decision given in the main action following this judgment may be found at 1­5.1.2 ­ Β 9.
1­5.1.2 — A 2 Dom af 17. januar 1980'), sag 56/79, Zeiger mod Salinitri
1-5.1.2 — A 2
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof), Sml.
Judgment of 17 Janaury 1980,
1980, s. 89 (Forslag til afgørelse fra generaladvokat F. Capotorti, s. 98)
Zeiger ν Salinitri [mO] ECR 89 (Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) (Advocate General: F. Capotorti, p.98)
Kompetence — opfyldelsesværneting — aftalt værneting — art og hjemmel
Jurisdiction — Jurisdiction of the court for the place of performance — Jurisdiction of the court chosen by the parties — Nature and basis
Kompetence — specielle kompetenceregler — opfyldelsesværneting (artikel 5, nr. 1) — bestemmelse af opfyldelsesstedet ved en aftale, der er gyldig i henhold til den natio­nale lovgivning, der finder anvendelse — intet krav om overholdelse af formkravene i ar­tikel 17
Jurisdiction — Special jurisdiction — Jurisdiction of the court for the place of per­formance (Article 5 (1)) — Place of performance determined in an agreement which is valid under the proper law of the contract — Observance of the formal requirements laid down in Article 17 not required
Sagsøgeren i hovedsagen, en handlende, der var bosat i München, havde anlagt sag ved Landgericht München mod sagsøgte, der ligeledes var handlende, og som var bosat i Mascali (Italien), med påstand om tilbagebetaling af et lån.
The plaintiff in the main proceedings, a trader resident in Munich, brought an action in the Landgericht München against a trader who was resident in Mascali (Italy). The object of the action was to obtain repayment of a loan.
Han påberåbte sig en mundtlig aftale, hvorefter München var betalingssted.
In that regard he relied on an oral agreement stipulating Munich as the place of repayment.
Landgericht erklærede, at den savnede kompetence, fordi en mundtlig aftale om opfyldelsesstedet ikke var tilstrække­lig til at skabe en international kompetence, idet en sådan aftale kun kunne skabe et vær­neting, hvis formkravene i domskonventionens artikel 17 var opfyldt.
The Landgericht declined jurisdiction on the ground that a purely oral agreement on the place of performance did not suffice to found international jurisdiction and that such an agreement could found jurisdiction only if the formal requirements laid down in Article 17 of the Brussels Con­vention were observed.
Efter at Oberlan­desgericht München havde stadfæstet afgørelsen (dom af 9.11. 1977, jfr. nedenfor under 1­5.1.2 — B 15), indgav sagsøgeren revisionsanke til Bundesgerichtshof, som fore­lagde Domstolen følgende spørgsmål:
That decision was confirmed on appeal by the Oberlandesge­richt München (judgment of 9 November 1977, infra 1­5.1.2 — Β 15), whereupon the plaintiff appealed on a point of law to the Bundesgerichtshof, which referred the follow­ing question to the Court of Justice :
Processprog: Tysk.
1 — Language of the case: German.
Domstolen udtalte herom (i præmisserne 2—6):
In reply the Court of Justice held as follows (paragraphs 2 to 6 of the Decision):
»2 Det fremgår af formuleringen af dette spørgsmål, at den nationale ret ønsker oplyst, om en aftale som den beskrevne for at kunne skabe et værneting efter kon ventionens artikel 5 skal opfylde formkravene i konventionens artikel 17, hvorefter en ret i en kontraherende stat, som er udpeget af parterne — hvoraf mindst én har bopæl på en kontraherende stats område — til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er enekompetent, så fremt den er udpeget ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skrift ligt bekræftet.
"2 It follows from the wording of this question that the national court is asking whether an agreement such as that described, in order to found jurisdiction under Article 5(1) of the Convention, is dependent upon observance of the form prescribed by Article 17 of the Convention, according to which provision the court of the Con tracting State specified by the parties — of whom at least one must have his domicile in the territory of a Contracting State — as having jurisdiction to settle any disputes which have arisen or may arise in connection with a particular legal relationship shall have exclusive jurisdiction, provided that it has been specified by an agreement in writing or an oral agreement evidenced in writing.
3 Det må bemærkes, at artikel 5, nr. 1, i konventionens afdeling 2 om 'specielle kompetenceregler' skaber et undtagelsesværneting i forhold til den almindelige værnetingsregel i konventionens afdeling 2; artikel 5, hvorefter en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges ved retten på det sted, hvor forpligtelsen er opfyldt, eller skal opfyldes, indfører et kompetencekriterium, som er afhængigt af sagsøgerens valg, og som er begrundet i, at der er en direkte tilknytning mellem sagen og den ret, som får den forelagt.
3 It is appropriate to point out that Article 5(1), which occurs in Section 2 of Title II of the Convention intitled 'special jurisdiction', creates a ground of jurisdiction which is an exception to the general rule of jurisdiction provided for in Article 2 of the Convention; the provisions of Article 5, which provide that in matters relating to a contract a defendant domiciled in a Contracting State may be sued in the courts for the place of performance of the obligation in question, introduce a criterion for jurisdiction, the selection of which is at the option of the plaintiff and which is justified by the existence of a direct link between the dispute and the court called upon to take cognizance of it.