natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det var hans hensigt på grundlag af denne dom at søge sig fyldestgjort i den sikkerhed på 30000 DM, som rekvisitus havde stillet i Forbundsrepublikken i forbindelse med førnævnte arrestforret­ning. Hans begæring om tilladelse til fuldbyrdelse, der støttedes på konventionen, blev imidlertid afslået, fordi han trods fastsættelsen af en frist i medfør af artikel 48 ikke havde godtgjort, at den franske dom var forkyndt, jfr. artikel 47, nr. 1.
In the course of the distraint proceeding she paid DM 30000 by way of security in Germany. Some time later, the respondent withdrew her application for recognition and enforcement of the American judgment in default; at the applicant's request, the distraint order made by the Landgericht Stuttgart was set aside and the application for distraint was refused, inter alia on the ground that on 30 June 1978 the court in Arizona had set aside its judg­ment in default of 3 February 1977 on appeal by the applicant, subject to a number of conditions.
Rekvirenten til­vejebragte yderligere dokumenter om forkyndelsen af dommen og gentog derefter sin begæring.
The applicant then renewed his application, furnishing additional documents establishing that the judgment had been served.
Den fornyede begæring blev afvist af retsformanden for afdelingen for civile sager ved Landgericht Stuttgart, fordi en gentagelse af begæringen, der allerede »var af­slået som ubegrundet«, hverken var berettiget i henhold til konventionen eller den tyske gennemførelseslov.
The fresh application was dismissed as inadmissible by the President of the Civil Chamber of the Landgericht Stuttgart on the ground that the renewal of an application which had already been "refused as unfounded" was not justified either un­der the Convention or under the German Law by which it was implemented.
Oberlandesgericht stadfæstede denne afgørelse, men med en anden begrundelse.
The appli­cant's appeal against that decision was unsuccessful.
Oberlandesgericht anførte, at rekvirenten havde været berettiget til at gentage sin begæ­ring om tilladelse til fuldbyrdelse, idet han fremlagde supplerende dokumenter.
The Oberlandesgericht stated that the applicant was entitled to submit a fresh applica­tion for enforcement together with additional documents.
Den første begæring var alene blevet afslået, fordi rekvirenten trods fastsættelse af en frist ikke havde godtgjort, at den franske dom var forkyndt for rekvisitus.
The first application had been refused solely because the applicant had not produced proof within the time specified by the court that the judgment had been servedon the respondent in Arizona.
Denne afgørelse var følgelig ikke en afgørelse vedrørende sagens realitet, men kun vedrørende en procesforudsætning; materielt kunne begæringen i medfør af konventio­nens artikel 34, stk. 2, »kun« afslås af en af de i artikel 27 og 28 anførte grunde.
Therefore that decision did not concern the substance but only a procedural require­ment; in any event, as regards the substance, the application could have been refused, according to the second paragraph of Article 34 of the Convention, "only" for one of the reasons specified in Articles 27 and 28.
En begæ­ring, der kun var blevet afslået, fordi en procesforudsætning ikke var til stede, kunne imidlertid til enhver tid genfremsættes på grundlag af ændrede omstændigheder, ikke blot i henhold til tysk procesret, men også i henhold til reglerne i konventionen og den tyske lov, der gennemførte denne.
However, not only German procedural law but also the provisions of the Convention and the German Law by which it was implement­ed permitted an application to be renewed on the basis of changed circumstances if such application was refused solely because of failure to satisfy procedural requirements.
Rekvirentens begæring måtte imidlertid afvises af en anden grund.
However, the application must be refused for a different reason.
Det var ubestridt, at rekvisitus hverken havde bopæl i den pågældende Landgericht's retskreds eller andet­steds på Forbundsrepublikkens område.
It was acknowledged that the respondent was not domiciled within the jurisdiction of the Landgericht Stutt­gart or elsewhere on German territory.
Det var ikke godtgjort, at der forelå andre muligheder for fuldbyrdelse. Rekvirenten kunne imidlertid ikke støtte sin begæring på den af rekvisitus stillede sikkerhed.
The application sought to satisfy the judgment out of the security lodged by the respondent within the Landgericht's jurisdiction in con-
Fuldbyrdelse — meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning — sagens behandling — ingen godtgørelse for udgifterne til oversættelse af den udenlandske afgørelse
Enforcement — Issue of an order for enforcement — Procedure — No order for costs for lhe translation of the foreign judgment
Samtidig fremsatte han begæring om, at rekvisitus tilpligtedes at godtgøre ham de udgifter, som han havde afholdt til oversættelse af den tyske dom. Retten erklærede dommen eksigibel og afslog den videregående begæring.
At the same time he claimed that the respondent should be ordered to pay the costs which he had incurred in obtaining a translation of the German judgment.
Det tilkom ikke præsidenten for Tribunal de grande instance, der havde kompetence til at meddele fuldbyrdelsespåtegning, uden kontradiktorisk sagsbehandling at tilpligte rekvisitus at godtgøre udgifter, som ikke var fastsat i den udenlandske afgørelse.
It was not for the President of the Tribunal de Grande Instance, who had jurisdiction to order enforcement, to order the respondent, without his being heard, to pay costs which had not been determined in the foreign judgment.
I en kendelse afsagt samme dag (Unger Flugreisen mod Diallo Voyages, Gazette du Pa­lais 1980, Jurisprudence, s. 309, Revue critique de droit international privé 1980, s. 783) erklærede samme ret under en sag i henhold til artikel 31 et forlig, der var indgået for en tysk ret, eksigibelt, og afslog med samme begrundelse som i den ovenfor gengivne afgø­relse den videregående begæring om at tilpligte rekvisitus at betale en tvangsbøde — som ikke var fastsat i forliget — hvis dette ikke overholdtes.
In an order made on the same date in the case of Unger Flugreisen ν Diallo Voyages (Gazette du Palais 1980, Jurisprudence, p. 309, Revue Critique de Droit International Privé 1980, p.
Efter at sagen var blevet hjemvist til Landgericht, havde denne fastslået, at det påstævnede beløb var betalt fuldt ud, og afslået begæringen om tilladelse til fuldbyrdelse. Rekvirenten kærede denne afgørelse til Oberlandesgericht og gjorde blandt andet gældende, at Landgericht med urette ikke havde taget hensyn til, at rekvisitus ifølge den italienske doms konklusion var blevet dømt til at betale »renter i henhold til loven fra sagens anlæg«.
783), the same court declared a settlement made in a German court en­forceable in proceedings under Article 31 and refused, on the same grounds as in the decision summarized above, the remainder of the application, by which the applicant had sought an order that the respondent should pay a penalty — not provided for in the settlement — in the event of failure to comply therewith.
Oberlandesgericht stadfæstede den påkærede afgørelse.
In this case the Oberlandesgericht München in an order of 30 November 1979 (see 1­34 — Β 4 infra) had set aside the judgment at first instance authorizing the enforcement of a judgment given by a court in Merano, Italy, on 28 March 1978, because admissible de­fences pleaded by the defendant to the claim had been disregarded.
Oberlandesgericht anførte, at det rentekrav, der var gjort gældende, ganske vist var en del af konklusionen i den ita­lienske dom, men ikke havde den bestemthed, der var nødvendig af hensyn til tvangs­fuldbyrdelsen i fuldbyrdelsesstaten.
The appeal was dismissed. The Oberlandesgericht held that although the claim for inter­est formed part of the Italian judgment, it was not precise enough to be enforced in Ger­many.
Den pågældende foged havde — som rekvirenten selv havde anført — set sig ude afstand til at gennemføre fuldbyrdelsen, hvad dette krav angik. Rekvirentens egne angivelser vedrørende den nærmere bestemmelse af rentekra­vet vekslede også.
The bailiff of the court had, as the applicant himself stated, considered himself un­able to enforce that claim.
Med hensyn til denne del af konklusionen kunne fuldbyrdelse ikke til­lades, fordi begæringen om fuldbyrdelse undtagelsesvis måtte afslås i medfør af konven­tionens artikel 34, stk. 2, og 27, nr. 1, fordi konklusionen savnede en sådan bestemthed, at der kunne ske fuldbyrdelse.
Enforcement must, exceptionally, be refused in re­spect ofthat part of the judgment, pursuant to the second paragraph of Article 34 and Ar­ticle 27 ( 1 ) of the Convention, on the ground that the judgment lacked the precision re­quired for it to be enforced.
Ifølge tysk ret er det ikke tilladt at affatte dommen så ube­stemt, at afgørelsen om dommens egentlige indhold først kan træffes i den instans, der foretager tvangsfuldbyrdelsen.
It was contrary to German law to make a judgment so impre­cise that its true content could only be determined by the court in which enforcement was sought.
En dom til betaling af renter, hvis størrelse domshaveren selv flere gange havde beregnet forskelligt, var for ubestemt til, at fuldbyrdelse kunne til­lades.
The order to pay interest, the amount of which even the applicant had calcu­lated differently on different occasions, was too imprecise for enforcement to be autho­rized.
I overensstemmelse med sin tidligere praksis (jfr. ovenfor under 1­31 — B 5) foretog Landgericht Hamburg ved kendelse af 15. april 1981 — sag 5 O 181/81 — en udfyldende fortolkning af den i en italiensk dom indeholdte domfældelse til betaling af »renter efter loven«, idet den under henvisning til artikel 1284 i Codice Civile fastsatte rentesatsen til 5%.
In accordance with its previous practice (see 1­31 — Β 5 supra), the Landgericht Ham­burg, by an order of 15 April 1981 in Case No 5 0 181/81, supplemented the order con­tained in an Italian judgment that "legal interest" should be paid, by fixing the rate of in­terest at 5% in accordance with Article 1284 of the Italian Civil Code.
Retten anførte hertil, at den var beretttiget til at foretage denne »udfyldning/ konkretisering« for at opnå et fundament med et indhold, der kunne fuldbyrdes.
The court stated that it was entitled to "supplement or define" the judgment in that way so as to obtain a judgment the contents of which were capable of being enforced.
Afgø­relsen blev uden yderligere bemærkninger stadfæstet af Oberlandesgericht Hamburg (kendelseaf 18.majl981 ­sag6W24/81 ­).
On appeal, the judg­ment was confirmed by the Oberlandesgericht Hamburg without further discussion (Order of 18 May 1981 in Case No 6 W 24/81).
Med en ligelydende begrundelse fortolkede Landgericht Hamburg ved kendelse af 3. ok­tober 1980 — sag 5 O 367/80 —den i en fransk dom indeholdte domfældelse til betaling af »renter efter loven« derhen, at rentesatsen udgjorde 9,5%.
On identical grounds the Landgericht Hamburg by order of 3 October 1980 in Case No 5 0 367/80 supplemented an order contained in a French judgment for the payment of "legal interest", so as to fix the rate of interest at 9.5%.
Jfr. endvidere 1­36 — B 3 samt den afgørelse, der er omtalt i det følgende.
In that regard the court referred
Udsendelse 3/december 1985
Issue 3 < December 1985 Page 324
1968 ­ ARTIKEL 31 fortsat 1)
1968 - ARTICLE 31
Retten afslog under en sag om tilladelse til fuldbyrdelse at fortolke en fransk doms be­stemmelse om, at der skulle betales renter i henhold til loven derhen, at rentesatsen an­drog 9,5%.
In enforcement proceedings the Landgericht Düsseldorf refused to clarify an order to pay legal interest contained in a French judgment, by fixing the rate of interest at 9.53%.
Den anførte, at den indenlandske ret skal lægge den udenlandske afgørelse til grund i den form, hvori den er afsagt af retten i domsstaten.
It stated that the court in which enforcement was sought must accept the foreign judg ment as it was given by the adjudicating court.
Dette følger af konventio­nens artikler 29 og 34, stk. 3, hvorefter den udenlandske dom i intet tilfælde kan efterprø­ves med hensyn til sagens realitet.
That followed from Article 29 and the third paragraph of Article 34, which provided that the foreign judgment might under no circumstances be reviewed as to its substance.
Om fornødent er det den myndighed, som har truffet afgørelsen, der er kompetent til at foretage en fortolkning, udfyldning eller berigtigelse af domskonklusionen.
If necessary, the courts of the place in which the judgment was given had jurisdiction and were qualified to interpret, clarify or amend the judgment.
Det var ikke nødvendigt at tage stilling til, om der kunne gøres undtagelser ved skrive­ eller regnefejl, der var tydelige for enhver, da sådanne fejl ikke forelå.
The question whether any exceptions might be made in the event of manifest clerical error or miscalculations was irrelevant, since there were no such mis takes in this case.
En opfattelse, der er gjort gældende i retspraksis og teorien, hvorefter det er til­ladt at foretage en udfyldende fortolkning af en dom til betaling af f.eks. renter, sagsom­kostninger eller moms, når beløbets størrelse ikke er nærmere angivet, kunne i hvert fald ikke følges i det foreliggende tilfælde.
The view put forward in case-law and legal writings to the effect that it was permissible to clarify a judgment which did not specify the amount of — for example — interest, costs or value added tax could not in any event be followed in this case.
Talsmændene for den modsatte opfattelse mente endda, at det kun var tilladt at foretage en udfyldende fortolkning, for så vidt som dette uden for enhver tvivl kunne ske inden for rammerne af den afgørelse, der i henhold til konventionens artikel 34 skulle træffes snarest muligt. Selv om dette imidlertid var tilfæl­det, ville det være bedre, at den udfyldende fortolkning skete under selve den ekseku­tionsforretning, der skulle gennemføres efter meddelelsen af fuldbyrdelsesklausulen.
Even proponents of the opposite point of view considered that a judgment might be clarified only in so far as that was possible without fear of error in the framework of a decision which must, under Article 34 of the Convention, be given without delay.
I øvrigt var det i det foreliggende tilfælde ikke uden for enhver tvivl muligt at foretage en udfyldende fortolkning. Konklusionen i den franske dom lød på betaling af en nærmere angivet hovedstol tillige med renter i henhold til loven, hvis størelse ikke var nærmere angivet.
In any event, in the present case the clarification of the judgment was not free from doubt.
Ved en sådan konklusion kunne der allerede opstå tvivl om rentesatsen, hvis denne skulle fastsættes efter tyske love.
Doubt might arise over the rate of interest if it were to be fixed according to German law.
Den ved lov fastsatte rentesats andrager i hen­hold til §§ 288 og 291 i Bürgerliches Gesetzbuch 4% p.a., i henhold til § 352 i Handelsge­setzbuch 5% p.a. og i henhold til Wechsel­ und Scheckgesetz 6% p.a.
According to Articles 288 and 291 of the Civil Code [Bürgerliches Gesetzbuch], legal interest was 4% per annum, under Article 352 of the Commercial Code [Handelsgesetzbuch] it was 5% per annum and according to the Law of Bills of Exchange and Cheques [Wechsel- und Scheckgesetz] it was at least 6"» per an num.
Dette viser, at det ved bestemmelsen af den rigtige rentesats — foruden en efterprøvelse af udenlandske love eller bekendtgørelser — også kunne blive nødvendigt at efterprøve den uden­landske dom for at finde frem til, hvilke ved lov fastsatte renter den udenlandske ret havde villet tilkende.
That showed that in order to determine the correct rate of interest it might be necessary to examine not only foreign laws or regulations but also the foreign judgment, in order to ascertain what legal interest the foreign court had intended to award. For the
Dette var så meget desto mindre en opgave for den ret, der skulle træffe afgørelse om tilladelsen til fuldbyrdelse, som den franske dom i det foreliggende tilfælde ikke omtalte det lovgrundlag, hvorpå de omhandlede renter var blevet tilkendt.
(continued 1) court which had to decide on the application for enforcement such a task was even less appropriate where, as in the instant case, the French judgment did not state the legal basis on which payment of legal interest was ordered.
Anmærkning: Jfr. også 1­31 ­ B 9.
Note: See also 131 - Β 9.
[kompetence til at træffe afgørelse i appel- eller genoptagelsessager i henhold til artikel 36 ; adgang til yderligere appel]
[Jurisdiction to hear an appeal under Article 36; admissibility of further appeal]
Fuldbyrdelse — anfægtelse affuldbyrdelsespåtegningen ved begæring om genoptagelse — afvisning — senere anfægtelse affuldbyrdelsespåtegningen under en sag om ekstraordinær genoptagelse — ikke tilladt
Enforcement — Appeal against the decision authorizing enforcement — Dismissed — Later challenging of the decision authorizing enforcement in reopened proceedings — Not permitted
Corte d'appello di Brescia havde erklæret en fransk dom, hvorved et italiensk selskab var blevet dømt til at betale et fransk selskab et pengebeløb, eksigibel, og afvist den af sagsøgte indgivne begæring om genoptagelse som for sent indgivet i henhold til kon­ventionens artikel 36.
The Corte d'Appello, Brescia, had declared a French judgment, by which an Italian un­dertaking had been ordered to pay a sum of money to a French undertaking, enforce­able and dismissed an appeal lodged by the Italian undertaking pursuant to Article 36 of the Convention as out of time.
To år efter afgørelsen vedrørende begæringen om genoptagelse fremsatte det italienske selskab over for Corte d'appello di Brescia begæring om ophævelse af afgørelsen om til­ladelse til fuldbyrdelse under en sag om ekstraordinær genoptagelse, da sagsøgeren i det væsentlige havde opnået den franske dom ved at vildlede retten.
Two years after the judgment given on appeal, the Italian undertaking applied to the Corte d'Appello, Brescia, for a re-hearing so that the decision authorizing enforcement could be set aside on the ground that the applicant had obtained the French judgment essentially by deception.
Sagsøgeren havde nem­lig bevidst fortiet visse omstændigheder, der vedrørte den faktiske størrelse af sagsøge­rens krav, for den franske ret; disse omstændigheder var først nu blevet det italienske selskab bekendt.
It had deliberately failed to inform the French court of certain circumstances concerning the true amount of its claim ; the Italian undertaking had only just become aware of the circumstances.
Begæringen om ekstraordinær genoptagelse blev afvist. Corte d'ap­pello anførte først, at i henhold til konventionens artikel 37 kan den afgørelse, der er truffet i genoptagelsessagen i medfør af artikel 36, »kun« anfægtes ved en kassationsap­pel ; hermed er en anfægtelse under en sag om ekstraordinær genoptagelse udelukket.
The Corte d'Appello stated first that according to Article 37 of the Convention the judgment given on the appeal could be contested "only" by an appeal in cassation; therefore a petition for proceedings to be reopened was not admissible.
Også selv om man gik ud fra, at konventionen tillod ophævelse af den afgørelse, der til­lod fuldbyrdelse, måtte denne afgørelse dog selv være behæftet med de påståede fejl.
Even if it were accepted that the Convention permitted the decision authorizing enforcement to be set aside, that decision had itself to be vitiated by the mis­takes relied upon.
I det foreliggende tilfælde var den grund til genoptagelse, som var blevet anført at det ita­lienske selskab imidlertid rettet mod den dom, der var afsagt i Frankrig, og ikke mod den afgørelse, hvorved denne var blevet erklæret eksigibel i Italien.
In the present case, however, the application for the proceedings to be reopened challenged the judgment given in France and not the decision by which that judgment was declared enforceable in Italy.
Det var følgelig kun den franske ret, der var kompetent til at træffe afgørelse om ophævelsen af denne dom under en sag om ekstraordinær genoptagelse.
Thus only the French court had jurisdiction to reopen the proceedings and set aside the judgment.
Heroverfor kunne det ikke gøres gælden­de, at der i det foreliggende tilfælde ikke var fremsat begæring om ophævelse af den franske dom, men af den afgørelse, hvorved denne dom var erklæret eksigibel.
That was not altered by the fact that in this case the court was asked to set aside not the French judgment but the decision by which that judgment was declared enforceable.
I modsat fald ville den fuldbyrdende ret nemlig komme til at efterprøve den udenlandske afgø­relse med hensyn til sagens realitet, hvilket ikke blot ville betyde en overskridelse af de grænser, der er trukket ved konventionens artikel 27 og 28, men også en overtrædelse af det udtrykkelige forbud i konventionens artikel 29.
Otherwise, the court in which enforce­ment was sought would be reviewing the substance of the foreign judgment, which would not only exceed the limits laid down in Articles 27 and 28 of the Convention but would also infringe the express prohibition in Article 29 of the Convention.
Det italienske selskab anfægtede denne afgørelse ved en kassationsappel.
The Italian undertaking appealed against that decision.
Artikel 395 i codice di procedura ci­vile tillader ikke, at en grund til ophævelse af en udenlandsk dom under en sag om ek­straordinær genoptagelse overføres til den italienske afgørelse, hvorved denne dom er
It stated that Article 395 of the Code of Civil Procedure [Codice di Procedura Civile] did not permit the ground for setting aside a foreign judg­ment to be transferred to the Italian decision by which that judgment was declared en­forceable.
1968 ­ ARTIKEL 37 fortsat I) erklæret eksigibel.
1968 - ARTICLE 37
Da spørgsmålet kunne afgøres på grundlag af national ret, var det ikke nødvendigt at anmode EF­Domstolen om en præjudiciel afgørelse; i øvrigt var der ingen tvivl om fortolkningen af de bestemmelser i konventionen, som det italienske sel­skab havde henvist til.
D not necessary to submit a request for interpretation to the Court of Justice of the Euro­pean Communities; moreover, there was no doubt as to the interpretation of the provi­sions of the Convention relied upon by the applicant.
[udsættelse af sagen ved ordinær appel eller genoptagelse i domsstaten ; bestemmelse om sikkerhedsstillelse]
[Stay of proceedings in the event of an ordinary appeal lodged in the State in which judgment was given ; order for the provision of security]
(Jfr. også 1-25.0 - A 2)
[See also 1-25.0 - A 2]
138 — A 1 Dom af 27. november 1984 [fjerde afdeling] '), sag 258/83, skofabrikken Brennero s.a.s. mod Firma Wendel GmbH Schuhproduktion International (anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof), Sml.
138 — A 1 Judgment of 27 November 1984 (Fourth Chamber),Case 258/83, Calzaturificio Brennero sas ν Firma Wendel GmbH Schuhproduktion International [1984] ECR 3971 (Preliminary ruling requested by the Bundesgerichtshof) Advocate General: Sir Gordon Slynn (p. 3985)
Fuldbyrdelse — appel af den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse — bestemmelse om sikkerhedsstillelse truffet af den ret, der behandler appelsagen (artikel 38, stk. 2) — be tingelser
Enforcement — Appeal against order for enforcement — Order for the provision of security by lhe court dealing with the appeal (second paragraph of Art. 38) — Conditions
Fuldbyrdelse — retsmidler — kassationsappel eller »Rechtsbeschwerde« (artikel 37, stk. 2) — appellable afgørelser
Enforcement — Appeal — Appeal in cassation or Rechtsbeschwerde graph of Art. 37) — Judgments against which an appeal lies
Bundesgerichtshof forelagde ved kendelse af 12. oktober 1983 Domstolen to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikler 37 og 38.
By order of 12 October 1983 the Bundesgerichtshof referred to the Court of Justice two questions concerning the interpretation of Articles 37 and 38 of the Convention.