natgillin/translations-raw huggingface dataset:
11992 indgav Jean-Louis Thévenon en ansøgning til Landesversicherungsanstalt om invalidepension.
Regulation No 1408/71 does not provide that contribution periods completed in one or more other Member States are to be added, for the purposes of increasing the amount of the pension, to the contribution periods completed in the Member State in which the pension is applied for.
Han fik tildelt en sådan pension, der var foreløbig med hensyn til størrelsen af ydelserne, idet længden af forsikringsperioderne,
According to that regulation, the periods of insurance completed in different
forordningerne finder anvendelse på, end dem, der følger af disse forordninger.
Member States are to be aggregated only for the purposes of the acquisition, retention and recovery of pension rights.
1408/71 som følge af forordningens artikel 6, hvori det bestemmes, at forordningen træder i stedet for overenskomster om social sikring, der alene er afsluttet mellem to eller flere medlemsstater.
covered by it, cannot claim to have suffered the loss of social security advantages which he would have enjoyed under the Franco-German convention.
Sagsøgerne i hovedsagen har imidlertid gjort gældende, at Domstolen i Ronfeldt-dommen, der vedrørte en lignende situation som i nærværende sag, har fastslået, at for så vidt angår vandrende arbejdstagere skal de bilaterale overenskomster om social sikring fortsat finde anvendelse, også efter at forordning nr. 1408/71 er trådt i kraft, såfremt dette er fordelagtigere for en sikret person.
Consequently, the particular circumstances which prompted the Court in Rönfeldt to allow the exception to the rule laid down by Article 6 of Regulation No 1408/71 are not present in a case such as that which is the subject of the main proceedings.
Rönfeldt-sagen vedrørte anvendelsen al bestemmelserne i en overenskomst om social tryghed, som var afsluttet mellem Kongeriget Danmark og Forbundsrepublikken Tyskland, og hvis bestemmelser i det væsentlige svarede til dem, der omhandles i nærværende sag.
Next, the Court stressed in the judgment in Case 82/72 Wälder [1973] ECR 599, that the replacement by the Community regulations of the provisions of social security conventions concluded between Member States is mandatory in nature and does not allow of exceptions, save for the cases expressly stipulated by the regulations, even where the social security conventions are more advantageous to the persons covered by them than the Community regulations.
Til støtte herfor henviste de til Domstolens dom af 7. februar 1991 (sag C227/89, Rönfeldt, Sml. I, s. 323), hvorefter arbejdstagere i medfør af traktatens artikel 48 og 51 ikke må miste sociale rettigheder som følge af, at overenskomster mellem to eller flere medlemsstater, der er inkorporeret i national lovgivning, ikke finder anvendelse efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 1408/71.
The plaintiffs in the main action argue, however, that in Rönfeldt the Court held on similar facts that, in the case of migrant workers, bilateral social security conventions must continue to apply, even after the entry into force of Regulation No 1408/71, where an insured person is thereby placed in a more favourable position.
Ifølge artikel 6 i forordning nr. 1408/71 træder forordning nr. 1408/71, medmindre andet er bestemt i artikel 7, artikel 8 og artikel 46, stk. 4, i stedet for overenskomster om social sikring, der er afsluttet mellem to eller flere medlemsstater.
That case concerned the application of the provisions of a social security convention between the Kingdom of Denmark and the Federal Republic of Germany, which for the most part were similar to those at issue in this case.
I dommen fastslog Domstolen, at den tysk-danske overenskomst fra den 1. april 1973 var blevet afløst af forordning nr. 1408/71, og at det herefter måtte undersøges, om, og i bekræftende fald hvorledes fællesskabsretten med henblik på tildeling af alderspension i en anden medlemsstat regulerede spørgsmålet om medregning af forsikringsperioder, der var tilbagelagt i Danmark før forordning nr. 1408/71's ikrafttræden i Danmark som følge af landets tiltrædelse al Fællesskaberne.
The Court found in its judgment, first, that the German-Danish convention had been replaced with effect from 1 April 1973 by the rules of Community law contained in Regulation No 1408/71 and that the question was therefore whether, and how, Community law required account to be taken of insurance periods completed in Denmark before Regulation No 1408/71 entered into force in that country following its accession to the Communities, for the purpose of granting a retirement pension in some other Member State.
Dette princip kan ikke finde anvendelse under de faktiske og retlige omstændigheder, som foreligger i hovedsagen.
That principle cannot apply in factual and legal circumstances such as those obtaining in this case.
De særlige omstændigheder, der begrundede, at Domstolen i Rönfeldt-sagen gjorde en undtagelse fra reglen i artikel 6 i forordning nr. 1408/71, foreligger derfor ikke i et tilfælde som det, der omhandles i hovedsagen.
A worker such as Mr Thévenon, who did not exercise his right to freedom of movement until after the entry into force of Regulation No 1408/71, that is to say, after the Franco-German convention had already been replaced by the regulation as regards persons and matters
»EF-traktatens artikel 48, stk 2, og artikel 51 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af Ζ juni 1983, i medfør af forordningens artikel 6 træder i stedet for overenskomster, der alene er afsluttet mellem to medlemsstater, i tilfælde hvor den forsikrede før ikrafttrædelsen af forordning nr. 1408/71 kun har tilbagelagt forsikringsperioder i én af de stater, der er parter i overenskomsten, og selv om det havde været fordelagtigere for den forsikrede, at den bilaterale overenskomst om social sikring fandt anvendelse.«
'Articles 48(2) and 51 of the EC Treaty must be interpreted as meaning that they do not preclude the replacement by Regulation (EEC) No 1408/71 of the Council of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended and updated by Council Regulation (EEC) No 2001/83 of 2 June 1983, pursuant to Article 6 thereof, of a convention binding two Member States exclusively where, prior to the entry into force of Regulation No 1408/71, an insured person completed insurance periods in only one of the signatory States, even where the application of the bilateral social security convention would have placed that insured person in a more favourable position.'
Generaladvokat G. Cosmas fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 5. juli 1995.
Advocate General G. Cosmas delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 5 July 1995.
»EF-traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at den berørte arbejdstager mister sociale rettigheder som følge af, at der efter ikrafttrædelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, i medfør af forordningens artikel 6 ikke kan ske anvendelse af de gunstigere bestemmelser i overenskomster om social sikring, der før forordningen er indgået mellem to eller flere medlemsstater.«
'Articles 48(2) and 51 of the EC Treaty must be interpreted as precluding the loss of social security advantages arising for the worker concerned, in consequence of the entry into force of Regulation (EEC) No 1408/71 of the Council of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended and updated by Council Regulation (EEC) No 2001/83 of 2 June 1983, from the inapplicability, by virtue of Article 6 of that regulation, of more favourable provisions contained in social security conventions concluded between two or more Member States prior to the regulation.'
Præjudiciel »Socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens — direktiv 80/987/EØF—anvendelsesområde — arbejdstagere mod hvis arbejdsgiver der ikke kan indledes en procedure til samlet fyldestgørehe af hans kreditorer« (Domstolens plenum) artikel 2 i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980.
Preliminary ruling (Social policy — Protection of employees in the event of the insolvency of their employer — Directive 80/987/EEC — Scope — Employees whose employer is not subject to procedures to satisfy collectively the claims of creditors)
Ved kendelse af 16. december 1993, indgået til Domstolen den 24. december s.a., har Pretore di Vicenza forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen og gyldigheden af
By order of 16 December 1993, received at the Court on 24 December 1993, the Pretore di Vicenza (Magistrate, Vicenza) referred to the Court for a preliminary ruling two questions on
Spørgsmålene er rejst under en erstatningssag,
The Member States were required to adopt the laws, regulations and administrative provisions
som Andrea Francovich har anlagt mod Den Italienske Republik på grund af direktivets forsinkede gennemførelse.
force in the Member State concerned, be subject to proceedings to satisfy collectively the claims of creditors.
konstateret, at arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift er lukket endeligt, og at de foreliggende aktiver ikke er tilstrækkelige til at berettige indledning af proceduren.
Such an employer cannot be in a ■state of insolvency1 within the specific meaning of that phrase as used in the Directive.
Ifølge direktivets artikel 11, stk. 1, var medlemsstaterne forpligtet til inden den 23. oktober 1983 at sætte de nødvendige administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet.
necessary to comply with the Directive within a period which expired on 23 October 1983.
Da Den Italienske Republik imidlertid ikke havde opfyldt denne forpligtelse, fastslog Domstolen ved dom af 2. februar 1989 (sag 22/87, Kommissionen mod Italien), at den havde gjort sig skyldig i traktatbrud.
The Italian Republic failed to fulfil that obligation, and its default was recorded by the Court in its judgment in Case 22/87 Commission ν Italy [1989] ECR 143.
Den 27. januar 1992 vedtog den italienske regering lovdekret nr. 80 om gennemførelse af direktivet.
On 27 January 1992, the Italian Government adopted Decree-Law No 80, transposing the Directive into national law.
Den forelæggende ret har anført, at flere grupper arbejdsgivere ifølge italiensk ret er undtaget fra de gældende procedurer til samlet kreditorfyldestgørelse.
Under Italian law, several categories of employer are excluded from proceedings to satisfy collectively the claims of creditors.
Sagsøgeren i hovedsagen, Andrea Francovich, har netop været ansat hos en arbejdsgiver, som var undtaget fra disse procedurer, men hvis insolvens dels var åbenbar, dels bl.a. fremgår af, at den individualforfølgning, der blev indledt mod ham, var resultatløs.
Mr Francovich in fact worked for an undertaking excluded from such proceedings but which is clearly insolvent, as is demonstrated by, inter alia, the lack of success of the individual enforcement proceedings against it.
Selv om en bogstavelig fortolkning af direktivets artikel 2 kan medføre, at den beskyttelse, som er indført ved direktivet, kan veksle fra medlemsstat til medlemsstat på grund af de forskellige nationale ordninger til samlet fyldestgørelse af kreditorerne, afkræftes denne fortolkning ikke af de argumenter, som er fremført med støtte i det formål, der er nævnt i direktivets første betragtning.
The literal interpretation of Article 2 of the Directive means that the protection afforded by the Directive may vary from one Member State to another as a result of differences between the various national rules governing proceedings to satisfy collectively the claims of creditors.
Selv om EF-lovgiver nemlig på den ene side generelt har fundet det nødvendigt at fastsætte bestemmelser til beskyttelse al arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, har lovgiver på den anden side begrænset lovgivningsforanstaltningens konkrete formål således, at den skal mindske de bestående forskelle mellem medlemsstaterne for så vidt angår arbejdstagerens beskyttelse på dette område.
Whilst the legislature considered, in general, that it was necessary to provide for the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, it also limited the specific purpose of its action to reducing the remaining differences between the Member States as regards the protection of employees in that respect.
Denne bogstavelige fortolkning er derfor i overensstemmelse med det forhold, at der med direktivet kun tilstræbes en delvis harmonisering.
That literal interpretation is thus consistent with the partial harmonization pursued by the Directive.
Den forelæggende rets andet spørgsmål er, om direktivet er gyldigt under hensyn til ligebehandlingsprincippet, for så vidt som det kun beskytter arbejdstagere hos arbejdsgivere, hvis bo kan undergives en procedure, som sigter mod en samlet fyldestgørelse af kreditorerne.
The point of the national court's first question is whether the Directive is to be interpreted as applying only to employees whose employers may, under the applicable national law, be made subject to proceedings involving their assets in order to satisfy collectively the claims of creditors.
Det skal fremhæves, at direktivet er udstedt på grundlag af EØF-traktatens artikel 100 og har til formål at fremme den indbyrdes tilnærmelse af lovgivningerne på et stadigt stigende niveau i traktatens artikel 117's forstand.
The Directive was adopted on the basis of Article 100 of the EEC Treaty and its aim is to promote the approximation of national laws while maintaining improvement within the meaning of Article 117 of the Treaty.
I den forbindelse bemærkes, at der må indrømmes Fællesskabets institutioner et vist
It is clear from the terms of Article 2 that in order for an employer to be deemed to be in a state of insolvency, it is necessary, first, that the laws, regulations and administrative provisions of the Member State concerned provide for proceedings involving the employer's assets to satisfy collectively the claims of creditors; secondly, that employees' claims resulting from contracts of employment or employment relationships may be taken into consideration in such proceedings; thirdly, that a request has been made for the proceedings to be opened; and, fourthly, that the authority competent under the said national provisions has either decided to open the proceedings or established that the employer's undertaking or business has been definitively closed down and that the available assets are insufficient to warrant the opening of the proceedings.
Det fremgår af direktivets artikel 2's ordlyd, at betingelsen for, at en arbejdsgiver kan anses for insolvent, for det første er, at der i henhold til de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som gælder i den pågældende medlemsstat, er foreskrevet en procedure vedrørende arbejdsgiverens bo, som sigter mod en samlet fyldestgørelse af hans kreditorer, for det andet, at der under denne procedure er mulighed for at tage de krav i betragtning, som arbejdstagere kan gøre gældende i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold, for det tredje, at der er indgivet begæring om indledning af en procedure, og for det fjerde, at den myndighed, som har kompetence i henhold til de nævnte nationale bestemmelser, enten har truffet afgørelse om indledning af proceduren eller har
Prior to the adoption of the Directive, institutions to guarantee the claims of employees in the event of the insolvency of their employer had already been set up in several Member States, albeit under widely differing terms, whilst there were no such institutions in some other Member States.
arbejdsgiverens insolvens klart betegnes som et fremskridt såvel med henblik på en forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkår inden for hele Fællesskabet som med henblik på en gradvis harmonisering af lovgivningerne på området.
In view of that situation, it undoubtedly constitutes a further step towards providing improved working conditions and an improved standard of living for workers throughout the Community and towards the gradual harmonization of laws in the field for the obligation to set up institutions to guarantee the claims of employees in the event of the insolvency of their employers, as defined in Article 2(1) of the Directive, to be extended to all the Member States.
Allerede inden direktivets vedtagelse fandtes der institutioner i flere medlemsstater til sikring af arbejdstagernes rettigheder i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, selv om de herfor gældende ordninger var meget forskellige, men et vist antal medlemsstater havde endnu ikke oprettet sådanne institutioner.
In those circumstances and in the light of the difficulty of finding a concept of insolvency capable of unambiguous application in the different Member States, the distinction drawn between employees according to whether or not their employer is subject to proceedings to satisfy collectively the claims of creditors derives from a concept of insolvency based on a criterion which is in itself objective and is justified by reason of the aforesaid difficulties of harmonization.
Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens skal fortolkes således, at direktivet med undtagelse af de grupper, som er nævnt i bilaget, finder anvendelse på samtlige arbejdstagere, mod hvis arbejdsgivere der ifølge de for disse gældende nationale retsforskrifter kan indledes en procedure vedrørende deres bo, som sigter mod en samlet fyldestgørelse af kreditorerne.
Council Directive 80/987/EEC of 20 October 1980 on the approximation of the laws of the Member States relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer must be interpreted as applying to aü employees, other than those in the categories listed in the Annex thereto, whose employers may, under the applicable national law, be made subject to proceedings involving their assets in order to satisfy collectively the claims of creditors.
Gennemgangen af det nævnte direktiv har intet frembragt, der kan rejse tvivl om dets gyldighed under hensyn til ligebehandlingsprincippet, for så vidt som direktivet kun beskytter arbejdstagere hos arbejdsgivere, hvis bo kan undergives en procedure, som sigter mod en samlet fyldestgørelse af kreditorerne.«
Consideration of the said Directive, to the extent that it protects only employees whose employers are subject to proceedings involving their assets in order to satisfy collectively the claims of creditors, has disclosed no factor of such a kind as to affect its validity in the tight of the principle of equal treatment'
Generaladvokat G. Cosmas fremsatte forslag til afgørelse i retsmødet (Domstolens plenum) den 11. juli 1995.
Advocate General G. Cosmas delivered his Opinion at the sitting of the Full Court on 11 July 1995.
Han foreslog Domstolen at besvare de forelagte spørgsmål på følgende måde:
He proposed that the Court should give the following answers to the questions submitted:
»1) Artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 skal fortolkes således, at arbejdstagere, over for hvis arbejdsgiver der ikke ifølge de tilsvarende bestemmelser i den pågældende medlemsstat kan indledes en procedure vedrørende dennes bo, som sigter mod en samlet fyldestgørelse af kreditorerne, ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
Article 2(1) of Council Directive 80/987/EEC of 20 October 1980 must be interpreted as excluding from its scope employees whose employer cannot, under the relevant provisions of the law of the Member State concerned, be made subject to proceedings to satisfy collectively his creditors.
2) Undersøgelsen af artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980, har intet frembragt, der kan skabe tvivl om gyldigheden af denne bestemmelse.«
Consideration of Article 2(1) of Council Directive 80/97/EEC of 20 October 1980 has disclosed no factor of such a kind as to affect its validity.'
Præjudiciel »Kommissionens direktiv 88/301/EØF — uafhængigheden af de organer, der foretager kontrollen med anvendelsen af tekniske specifikationer — prøvningslaboratorier« (Domstolens plenum)
Preliminary ruling (Commission Directive 88/301/EEC — Independence of bodies responsible f or monitoring the application of technical specifications — Test laboratories) (Full Court)
Ved dom af 28. februar 1994 indgået til Domstolen den 16. marts s.a. har Tribunal de grande instance de Paris i medfør af EF-traktatens artikel 177 forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af Kommissionens direktiv 88/301/EØF af 16. marts 1988 om konkurrence på teleterminalmarkederne (EFT L 131, s. 73), for at kunne vurdere, om den i den franske lovgivning foreskrevne procedure for typegodkendelse af teleterminaludstyr er forenelig med direktivets bestemmelser.
By judgment of 28 February 1994, received at the Court on 16 March 1994, the Tribunal de Grande Instance (Regional Court), Paris, referred to the Court for a preliminary ruling a question on the interpretation of Commission Directive 88/301/EEC of 16 May 1988 on competition in the markets in telecommunications terminal equipment for the purpose of assessing the compatibility with that directive of the typeapproval procedure for telecommunications equipment laid down by the French legislation.
Såfremt der ikke foreligger sådanne resultater, anmodes ansøgeren om at indlevere et repræsentativt eksemplar af produktet til et af de laboratorier, som er udpeget med henblik på at kontrollere dets overensstemmelse med de væsentlige krav.
In contrast, where no such results are available, the applicant is requested to provide a sample product to one of the designated laboratories for testing in order to check that it complies with the essential requirements.
Såfremt produktet opfylder kravene, udfærdiger nævnte direktorat en kontrolattest og udsteder godkendelsen efter at have opnået ansøgerens tilsagn om kun at fremstille eller markedsføre produkter, som er i overensstemmelse med denne attest.
If the results are positive, the Direction de la Réglementation Générale issues an examination certificate and then, after receiving from the applicant an undertaking to manufacture or market only products complying with that certificate, grants type-approval.
Såfremt kontrolresultatet er negativt, meddeles ansøgeren et begrundet afslag på godkendelse.
If the results are negative, a certificate is refused by reasoned decision notified to the applicant.
Spørgsmålet er blevet rejst under en straffesag mod T. Tranchant, der er tiltalt for i november 1992 - februar 1993 at have reklameret for trådløse telefoner, telefonsvarere og telefaxudstyr, som ikke forinden var blevet typegodkendt af ministeren for telekommunikation.
The question arose in criminal proceedings brought against Mr Tranchant for having advertised between November 1992 and February 1993 cordless telephones, telephone-answering systems and facsimile machines which had not been granted prior typeapproval by the Minister for Telecommunications.