natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Selv om Haag­konventionen i artikel 6 indeholdt hjemmel til direkte fremsendel­se med posten, havde Forbundsrepublikken Tyskland imidlertid ikke indgået nogen så­dan overenskomst og havde i øvrigt rejst indsigelse mod direkte postforkyndelse.
Although Article 6 of the Hague Convention allowed for the possibility of direct service by post, the Federal Republic of Germany had not entered into any agreement in that respect and had not allowed direct postal service.
Forkyndelsen blev ikke gyldig af den grund, at sagsøgte ikke havde taget noget retsmid­del i anvendelse imod udeblivelsesdommen.
The ineffectiveness of the service was not cured by the fact that the respondent did not appeal against the judgment given in default.
Selv om der også i artikel 2, litra c), nr. 2, i den tysk­nederlandske anerkendelses­ og fuldbyrdelseskonvention af 30. august 1962 fandtes regler for et sådant tilfælde, kunne disse regler ikke anses som udtryk for en al­mindelig retsgrundsætning, men kun som en undtagelse.
Although Article 2(c)(2) of the Conven­tion of 30 August 1962 between the Kingdom of the Netherlands and the Federal Re­public of Germany on the mutual recognition and enforcement of judgments contained a rule to that effect, that could not be taken as the expression of a general legal prin­ciple but must be treated as an exception.
Tilsvarende bestemmelser fandtes i øvrigt heller ikke i nogen af de konventioner om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske domme, som Forbundsrepublikken Tyskland havde afsluttet.
No similar provision was to be found in any other convention on the recognition and enforcement of foreign judgments entered into by the Federal Republic of Germany.
Heller ikke domskonventionen indeholdt sådanne bestemmelser.
Nor did the Brussels Convention have any such provision.
Tværtimod fandtes der i ar­tikel 20, stk. 2, og artikel 27, nr. 2, jfr. protokollens artikel IV, beskyttelsesregler af særlig vægt til fordel for den i udlandet bosatte sagsøgte, for hvem forkyndelse skulle ske.
On the contrary, it laid down special safeguards for a foreign defendant in regard to service of the summons in the second paragraph of Article 20 and Article 27(2) taken in conjunction with Article IV of the Protocol.
Spørgsmålet om, hvorvidt forkyndelsen eller meddelelsen er forskriftsmæssig i artikel 27, nr. 2's forstand er også i andre retsafgørelser behandlet på grundlag af Haag­kon­ventionen af 1954 og andre bilaterale overenskomster, jfr. Oberlandesgericht Hamms kendelse af 12. december 1977 ­ 20 W 26/77 (MDR 1978, 941) ­ i forholdet For­bundsrepublikken Tyskland/Italien, Oberlandesgericht Hamms kendelse af 20. maj 1977 — 19 W 72/76 — i forholdet Forbundsrepublikken Tyskland/Belgien, og Ober­landesgericht Düsseldorfs kendelse af 15. juni 1977 — 19 W 1/77 — i forholdet For­bundsrepublikken Tyskland/ Nederlandene.
The question of due service within the meaning of Article 27(2) of the Convention is considered in other judgments with reference to the Hague Convention of 1954 and other bilateral conventions.
(fortsat 2) midler, anke, genoptagelse eller anmodning om forlængelse af fristerne for at anvende retsmidlerne.
The defendant opposed the issue of an order for the enforcement of that judgment and relied upon Ar­ticle 27(2) of the Convention.
Dette havde sagsøgte dog ikke gjort.
The defend­ant had not done so.
Oberlandesgericht forelagde derfor ved kendelse af 18. oktober 1978 — 6 W 82/78 — EF­Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
By order of 18 October 1978 — 6 W 82/78 — it submitted the following question to the Court of Justice of the European Communities for a preliminary ruling:
»Er rekvisitus i en sag om anerkendelse efter konventionens artikel 27 afskåret fra at gøre den indsigelse gældende, at det indledende processkrift ikke rettidigt er ble­vet forkyndt for ham eller meddelt ham, når han, uanset at han ved en senere for­kyndelse er blevet sat i kendskab til den verserende sag, ikke har truffet processuelle foranstaltninger til varetagelse af sit forsvar?«
'In the recognition procedure under Article 27 of the Convention ... is a defendant debarred from objecting that he was not served in sufficient time with the document which initiated the proceedings, if notice of the pending action was served on him later and he failed to take any procedural steps in his defence?'
På grund af en senere meddelelse fra Oberlandesgericht om, at parterne havde indgået udenretligt forlig, besluttede Domstolen at slette sagen af registret (sag 254/78).
On being subsequently informed by the Oberlandesgericht of an extra­judicial settle­ment between the parties, the Court of Justice decided to remove the case from the reg­ister (Case 254/78).
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesdom — for­skriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sa­gen — kriterium for prøvelsen af forskriftsmæssigheden — forkyndelsesstatens lov — vid fortolkning af begrebet »forkyndelse«
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — Due ser­vice in sufficient time of the document which instituted the proceedings — Criteria for due service — Law of the State where service is effected — Broad interpretation of the term
En italiensk handlende, der var indehaver af et under firma »Casa di Spedizioni Meoni Mario« i Italien drevet handelsselskab, var ved en nederlandsk ret blevet dømt som udebleven til betaling af et nærmere bestemt beløb.
An Italian businessman who was the proprietor of a business conducted in Italy under the name of 'Casa di Spedizioni Meoni Mario' was ordered to pay a certain sum of money by a judgment given in default by a court in the Netherlands.
Efter domskonventionens artikel 27 var det tilstrækkeligt, at stævningen var blevet
After an order for the enforcement of that judgment had been issued in Italy he appealed under Article 36
I øvrigt havde appellanten kunnet henvende sig til det lokale ita­lienske konsulat eller til ambassaden.
The appellant must therefore have used some linguisti­cally qualified intermediary in either Italy or Belgium.
Endvidere kunne appellanten ikke støtte nogen indsigelse alene på det forhold, at stævningen og indkaldelsen var affattet på nederlandsk.
Further, the mere fact that the statement of claim and the summons were written in Dutch did not give the appellant any ground of appeal.
Der sås ikke at være nogen be­stemmelse i den internationale privatret, som kunne medføre, at en sådan indkaldelse var ugyldig. For så vidt appellanten derimod ville anfægte, at forkyndelsen var for­skriftsmæssig i artikel 27, nr. 2's forstand, kunne der ikke tages hensyn dertil, eftersom denne indsigelse ikke var fremsat i den foreskrevne processuelle form.
There was no apparent provi­sion of private international law upon the basis of which such a summons would re­quire to be regarded as ineffective.
Det måtte i denne forbindelse tages i betragtning, at sagsøgte havde måttet lade stævningen og indkaldelsen oversætte, før det — ved antagelse af en advokat i sagsøgtes hjemland og en advokat i domsstaten — havde været muligt at forberede forsvaret.
In that regard, account had been taken of the fact that the defendant had had to have the statement of claim and summons translated before it had been able to arrange for its defence by instructing an Italian lawyer as well as one practising in the State in which the judgment was given.
Samme ret fastslog ved afgørelse af 25. juni 1980, Standers & Zoon mod Leguti (Riv.dir.int.priv.proc. 1980, 644), at et tidsrum på seks dage efter forkyndelsen af en stævning vedrørende et sagsanlæg ved en ret i Antwerpen (Belgien) endnu mindre var tilstrækkeligt til at give den italienske sagsøgte lejlighed til at foreberede sit forsvar. CD
In a judgment of 25 June 1980 given in the case of Standers & Zoon ν Leguti (Riv. dir.int.priv.proc. 1980, 644), the same court held that a period of seven days between the service of notice and the bringing of an action before a court in Antwerp (Belgium) was also inadequate for the purpose of enabling the Italian defendant to arrange for his defence. Issue ¡/February 1993
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesdom — ingen forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen — afhjælpning — mulighed for at tage retsmidler i anvendelse i domsstaten — den udeblevne sagsøgtes faktiske anvendelse af et retsmiddel —fastslås af retten i anerkendel­ses­ og fuldbyrdelsesstaten
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — Defend­ant not duly served in sufficient time with the document instituting proceedings — Estab­lishment by the court addressed of the existence of appeal procedures in the original State and of the effective use thereof by the defendant in default of appearance
Ved Arrondissementsrechtbank Rotterdam var et selskab med hjemsted i Frankrig ved udeblivelsesdom blevet tilpligtet at betale et beløb til et selskab, der havde hjemsted og kontor i London, men som ligeledes havde kontor i Rotterdam.
A court of first instance in Rotterdam had given a judgment in default ordering a French company to pay a sum of money to a company which had its registered office and headquarters in London and other offices in Rotterdam.
Skyldneren appellerede den af præsidenten for Tribunal de grande instance de Pontoise afsagte kendelse, der gjorde den nederlandske dom eksigibel i Frankrig, til Cour d'appel de Paris i medfør af konventionens artikel 36; selskabet gjorde gældende, at det indledende processkrift i
The President of the Tribunal de grande instance, Pontoise, granted an order for the enforcement of that judgment in France.
(fortsat 1) sagen i modstrid med artikel 27, nr. 2, ikke var blevet forkyndt for eller meddelt selska­bet i så god tid, at det kunne varetage sine interesser, idet det først fik kendskab til dette dokument seks dage før dommen blev afsagt.
The French company appealed against that order to the Cour d'appel, Paris, pursuant to Article 36 of the Convention, on the ground that, contrary to Article 27(2), the document instituting the proceedings had not been served on it in sufficient time to enable it to arrange for its defence, since it had received notice of the writ only six days before judgment was given.
Cour d'appel udtalte, at bestemmelserne i artikel 27, nr. 2, som er fastsat af hensyn til retten til kontradiktion, var overholdt, uanset på hvilket tidspunkt sagsøgte fik kend­skab til det indledende processkrift i sagen, når sagsøgte kunne benytte et retsmiddel som begæring om genoptagelse af udeblivelsesdommen med den virkning, at denne eventuelt blev ophævet, og sagsøgte således havde mulighed for at fremføre alle sine indsigelser for den udenlandske ret, som var forpligtet til at foretage en fornyet prøvel­se af hele sagen.
The Cour d'appel held that the provisions of Article 27(2), which were laid down for the benefit of the defendant, are complied with irrespective of the date on which the de­fendant receives notice of the document instituting the proceedings, when some form of appeal is available to the defendant which has the effect of setting aside the decision given in default, thus enabling the defendant to present a full defence before the foreign court whose function is to re­hear the case completely.
Cour d'appel fandt det derfor nødvendigt at undersøge, hvilke rets­midler der stod åbne for det franske selskab efter nederlandsk procesret, og om selska­bet havde anvendt et af retsmidlerne mod udeblivelsesdomme.
The court therefore con­sidered it necessary to inquire what forms of appeal were available to the French com­pany under Netherlands procedural law and whether it had availed itself of some form of appeal.
Følgelig opfordrede ret­ten parterne til at fremlægge bestemmelserne i nederlandsk ret om retsmidler inden for civilprocessen, især om retsmidlerne mod udeblivelsesdomme, samt alle dokumenter, hvoraf det kunne udledes, om det franske selskab havde anvendt et af disse retsmidler.
Consequently, it invited the parties to produce to the court the provisions of Netherlands law on appeal procedures in civil matters, in particular procedures for having judgments in default set aside, and any documents which might enable the court to ascertain whether or not the French company had availed itself of such a procedure.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — grunde til nægtelse heraf — udeblivelsesdom — for­skriftsmæssig og rettidig forkyndelse eller meddelelse af det indledende processkrift i sagen — fremsendelse af en uoversat indkaldelse og stævning gennem postvæsenet — prø­velse af forskriftsmæssigheden — rettidigheden i forholdet Belgien/Tyskland
Recognition and enforcement — Grounds for refusal — Judgment in default — Defend­ant not duly served in sufficient time with the document instituting proceedings — Posting of the writ and summons to appear, not translated — Inquiry as to whether service was properly effected — Requirement of sufficient time in Belgian proceedings against a per­son residing in Germany
(fortsat 2) uger, der var forløbet i dette tilfælde. Denne frist kunne derfor ikke generelt anses for at være for kort, blot fordi der var tale om en fiktiv offentlig indkaldelse.
However, in this case exhaustive in­quiries, as were also required according to the relevant Belgian case­law, had not been made.
Uanset om spørgsmålet om, hvorvidt forkyndelsen var sket forskriftsmæssigt, herefter stadig måtte give anledning til tvivl, lå det fast, at begæringen om fuldbyrdelsespåteg­ning ikke kunne imødekommes, fordi udeblivelsesdommen endnu ikke var gyldigt for­kyndt for rekvisitus (Bruxelles­konventionens artikel 47, nr. 1).
If, nevertheless, there were doubts as to whether service had been duly effected, an order for enforcement could in any case not be issued, on the ground that the respond­ent had hitherto not been properly served with the judgment in default (Article 47(1) of the Brussels Convention).
Denne forkyndelse skulle i medfør af artikel IV, stk. 1, i protokollen til konventionen have været foretaget i overensstemmelse med den for Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland gældende Haag­konvention af 1965 om forkyndelse.
In accordance with the first paragraph of Article IV of the Protocol to the Brussels Convention, that service had to be effected under the 1965 Hague Convention on service, which was applicable in Belgium and the Federal Re­public of Germany.
I henhold til dennes artikel 24 skal tillægsaf­taler til Haag­konventionen af 1954 angående civilprocessen, som de kontraherende stater har indgået, også anses for anvendelige på konventionen af 1965.
Under Article 24 of that Convention, supplementary agreements between parties to the 1954 Hague Convention relating to Civil Procedure were to be considered as equally applicable to the 1965 Convention.
I henhold til ar­tikel 3, stk. 1, i den tysk­belgiske tillægsaftale af 1959, der herefter skulle finde anven­delse, sammenholdt med artikel 3, stk. 2, andet punktum, i Haag­konventionen af 1954, skulle forkyndelsen — som det også skete i denne sag — først søges gennemført ved overlevering af dokumentet.
Under the first paragraph of Article 3 of the 1959 supplementary agreement between the Federal Republic of Ger­many and Belgium, in conjunction with the second sentence of the second paragraph of Article 3 of the 1954 Hague Convention, service had first to be attempted by simple delivery. Since the attempt to effect service in that manner had failed, the formal ser­
Da dette forsøg var mislykkedes, kunne den formelle for­kyndelse, der nu krævedes — dvs. i betragtning af, at begæringen om forkyndelse ikke indeholdt en anmodning om, at forkyndelse blev foretaget efter de tyske forskrifter el­ler på en anden særlig måde (artikel 3, stk. 2, første punktum, i Haag­konventionen af 1954) —, kun finde sted, efter at vedkommende retslige myndighed i Belgien på ny hav­de fremsat anmodning herom i medfør af artikel 1, nr. 1, i tillægsaftalen.
(continued 2) vice then required could be effected only after a further request by the Belgian judicial authorities competent under the first paragraph of Article 1 of the supplementary agreement, in view of the fact that the application for service did not include a request to effect service under German domestic legislation or in any other special manner (first sentence of the second paragraph of Article 3 of the 1954 Hague Convention).
Det kunne for så vidt ikke komme i betragtning at udsætte appelsagen.
At all events there was no question of staying the appeal.
Bruxelles­konventionens arti­kel 48, nr. 1, finder ikke anvendelse på det bevis for forkyndelsen, der skal fremlægges i henhold til artikel 47, nr. 1.
The first paragraph of Article 48 of the Brussels Convention was not applicable to the proof of service required under Article 47(1).
Selv om denne bestemmelse i konventionen ikke udelukker, at der i henhold til tysk procesret (§ 139 i Zivilprozeßordnung) alligevel kan indrømmes en frist til at afhjælpe forkyndelsesmangler, kom dette dog ikke i betragtning i denne sag, da der ikke alene savnedes bevis for, at en påstået forkyndelse faktisk havde fundet sted, men det stod fast, at der hidtil slet ikke var blevet foretaget en gyldig forkyndelse.
Even if that rule of the Convention did not preclude time being accorded for remedying defective service under internal German procedural law (paragraph 139 of the Zivilprozeßordnung [Code of Civil Procedure]), that possibility was not avail­able, given that in this case, not only was there no evidence that service had been con­sidered to have been carried out, but it was clear that no proper service had yet been ef­fected at all.
Hvis der blev givet rekvirenten lejlighed til på ny at gennemføre forkyndelsen, inden der blev truffet afgørelse i appelsagen, ville dette indebære en udsættelse af sagen, som der ikke var grundlag for i de relevante tyske processuelle bestemmelser.
If the applicant were given the opportunity of effecting service again be­fore the decision on his appeal, that would amount to a stay of proceedings for which there was no basis in the applicable German procedural rules.
Kompetence — forbrugerkontrakter (artikel 13 ff.) — finansiering af indkøb i forbin­delse med drift af enforeningskantine — var ikke en kontrakt indgået af en forbruger
Jurisdiction — Consumer contracts (Art. 13 et seqj — Financing of purchase of goods in connection with the running of a club canteen — Contract not concluded in capacity of a consumer
Amtsgericht Ratingen (Forbundsrepublikken Tyskland) havde ved udeblivelsesdom af 25. september 1985 — som stadfæstet ved dom af 9. juli 1986 efter en begæring om gen­optagelse — tilpligtet en i Nederlandene bosat skyldner, Ely, at betale et pengebeløb til en fordringshaver ifølge en finansieringsaftale (Deutsche Bank).
By a default judgment of 25 September 1985, upheld on appeal by a judgment of 9 July 1986, the Amtsgericht Ratingen (Federal Republic of Germany) ordered the debtor, who was resident in the Netherlands, to pay to the creditor a sum of money which had become due under a contract of finance.
Ved en efterfølgende afgørelse blev skyldneren endvidere tilpligtet at betale sagens omkostninger.
In a subsequent decision the debtor was also ordered to pay the costs of the proceedings.
Præsidenten for Arrondissementsrechtbank i den retskreds, hvor skyldneren havde bopæl, gav tilladelse til fuldbyrdelse af de tre afgørelser, der havde fået retskraft.
The President of the Rechtbank Roermond, which was the court for the place of residence of the debtor, issued an order for enforcement of the three decisions, which had become legally binding.
Skyldneren indbragte tilladelsen for Arrondissementsrechtbank, Roermond, i det væsentlige under henvisning til, at han havde modtaget det indledende processkrift i sagen for sent og slet ikke havde modtaget en genpart af dommen af 9. juli 1986.
The debtor appealed against that order to the Rechtbank Roermond, arguing essentially that he had received the document instituting the pro­ceedings too late and had received no copy at all of the judgment of 9 July 1986. Be­cause ofthat, he argued, his right to a fair hearing in Germany had been infringed, with
Arrondissementsrechtbank bemærkede indledningsvis, at det ikke kunne tillægges be­tydning i sagen, at skyldneren hævdede, at han aldrig havde fået kendskab til dommen af 9. juli 1986 i genoptagelsessagen og derfor ikke havde kunnet anke dommen.
The Rechtbank first determined that the debtor's submission that he had had no knowl­edge of the judgment of 9 July 1986 and could for that reason not have defended him­self was irrelevant in the context.
En dom i en genoptagelsessag kunne nemlig ikke betragtes som »det indledende proces­skrift i sagen« i artikel 27, nr. 2's forstand i forbindelse med en eventuel anke.
A judgment delivered in appellate proceedings could not, the court stated, be regarded as 'the document which instituted the proceedings', within the meaning of Article 27 (2), for the purposes of a subsequent appeal.
Også un­der hensyn til artikel 26 og til betydningen af princippet om »dommes frie bevægelig­hed« mellem de kontraherende stater måtte artikel 27, nr. 2, fortolkes snævert.
In view of Article 26 and the interest in the free movement of judgments between the Contracting States, it was necessary to interpret Article 27(2) restrictively.
Denne bestemmelse beskytter sagsøgte mod en retsafgørelse, hvorved der uden hans vidende afsiges udeblivelsesdom.
That provision, the court continued, protected a defendant against a decision in proceedings instituted against him without his knowledge and in his absence.
Retten fastslog, at skyldneren i hvert fald fra indgivelsen af begæringen om genoptagelse efter afsigelsen af udeblivelsesdommen af 25. september 1985 havde haft kendskab til den i Tyskland verserende sag.
However, the debtor had, at least since the moment when he appealed against the default judgment of 25 September 1985, been aware of the proceedings against him pending in Germany.
Skyldneren blev rettidigt indkaldt til behandlingen af genoptagelsessagen og gav også møde under sagen.
He had been sum­moned in sufficient time to the hearing of his appeal and had in fact defended himself.
Det måtte således antages, at skyldnerens ret til at tage til genmæle var blevet iagttaget un­der (genoptagelses)sagen for Amtsgericht Ratingen.
Consequently, his right to a fair hearing in the (appellate) proceedings before the Amts­gericht Ratingen had been adequately respected.
Ex tuto tog Arrondissementsrechtbank stilling til, om indkaldelsen til at give møde un­der den oprindelige sag, der havde ført til afsigelsen af udeblivelsesdommen af 25. sep­tember 1985, var sket forskriftsmæssigt og rettidigt.
The Rechtbank also considered (ex abundante cautele) whether there had been due ser­vice in sufficient time of the writ in the original proceedings which had resulted in the default judgment of 25 September 1985.
Indkaldelsen blev afleveret til skyldneren på et postkontor på det sted, hvor han havde bopæl.
That writ had been handed over to the debtor in a post office in his place of residence.
Retten kunne dog ikke med sikkerhed fastslå, om forkyndelsen havde fundet sted efter de tyske retsregler her­om.
However, it was not possible to determine with certainty whether service had been effected in accordance with the relevant provisions of German law.