natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Selv om det er korrekt, at sager af den i sagen omhandlede type, hvorunder der gives tilladelse til foreløbige, herunder sikrende retsmidler, ken des i samtlige kontraherende staters retssystemer og, når visse betingelser er opfyldt, kan antages ikke at krænke retten til kontradiktion, må det imidlertid fremhæves, at anordningen af den pågældende type retsmidler af den kompetente ret kræver et særligt overblik og nøje kendskab til de konkrete omstændigheder, i hvilke retsmidlet skal udfolde sine virkninger.
Although enforcement proceedings may be unilateral — but only provisionally so — this fact has to be brought into accord with the liberal character of the Convention as regards the procedure for enforcement, which is justified by the guarantee that in the State of origin both parties have either stated their case or had the opportunity to do so.
Efter omstændighederne, navnlig under hensyntagen til handelssædvane, må retten enten kunne tidsbegrænse sin tilladelse, eller — i be tragtning af karakteren af de tilgodehavender eller varer, der er genstanden for de be gærede foranstaltninger — kræve bankgaranti eller udpege en forvalter ('Sequester') og generelt kun give tilladelsen på betingelser, som garanterer den foreløbige, herunder sikrende karakter af det retsmiddel, den vil anordne.
Whilst another reason for the unilateral character of the enforcement procedure under Article 34 is to produce the surprise effect which this procedure must have in order to prevent a defendant from having the op portunity to protect his assets against any enforcement measures, the surprise effect is attenuated since the unilateral proceedings are based on the assumption that both parties will have been heard in the State of origin.
16 Det er givet den stedligt kompetente ret eller i hvert fald retterne i den kontrahe rende stat, hvor de tilgodehavender befinder sig, der skal være genstanden for de be gærede foranstaltninger, som er bedst i stand til at bedømme de omstændigheder, der skal være afgørende for godkendelse eller afvisning af de begærede foranstaltninger, eller som kan foreskrive nærmere vilkår og betingelser, som rekvirenten skal respektere for at garantere de begærede foranstaltningers foreløbige og sikrende karakter.
15 An analysis of the function attributed under the general scheme of the Convention to Article 24, which is specifically devoted to provisional and protective measures, leads, moreover, to the conclusion that, where these types of measures are concerned, special rules were contemplated.
Der er i konventionen taget hensyn til disse krav, idet det i artikel 24 bestemmes, at de foreløbige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kræves anvendt af den pågældende stats retlige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfør af denne konvention er kompetent til at påkende sagens realitet.
Whilst it is true that procedures of the type in question authorizing provisional and protective measures may be found in the legal system of all the Contracting States and may be regarded, where certain con ditions are fulfilled, as not infringing the rights of the defence, it should however be emphasized that the granting of this type of measure requires particular care on the
(fortsat 5) π Artikel 24 udelukker ikke, at foreløbige eller sikrende retsmidler anordnet i doms­staten efter en sagsbehandling af kontradiktorisk karakter — uanset om sagsøgte er udeblevet — kan anerkendes eller fuldbyrdes under iagttagelse af bestemmelserne i konventionens artikler 25­49.
The Convention has taken account of these requirements by providing in Article 24 that application may be made to the courts of a Contracting State for such provisional, in­cluding protective, measures as may be available under the law of that State, even if, under the Convention, the courts of another Contracting State have jurisdiction as to the substance of the matter.
De betingelser, som opstilles i konventionens af­snit III for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, er derimod ikke opfyldt vedrørende foreløbige eller sikrende retsmidler, der er anordnet eller tilladt af en ret, uden at den part, mod hvem de er rettet, har været tilvarslet, og som skal fuldbyrdes uden forudgående forkyndelse for den pågældende part.
On the other hand the condi­tions imposed by Title III of the Convention on the recognition and the enforcement of judicial decisions are not fulfilled in the case of provisional or protective meas­ures which are ordered or authorized by a court without the party against whom they are directed having been summoned to appear and which are intended to be en­forced without prior service on that party.
Heraf følger, at retsafgørel­ser af den nævnte type ikke kan undergives den forenklede fuldbyrdelsesordning i konventionens afsnit III.
It follows that this type of judicial deci­sion is not covered by the simplified enforcement procedure provided for by Title III of the Convention.
Som med rette fremhævet af Det forenede Kongeriges rege­ring stilles der ved artikel 24 imidlertid en sagsbehandling til rådighed, som i vidt om­fang fjerner ulemperne herved.
However, as the Government of the United Kingdom has rightly observed, Article 24 provides a procedure for litigants which to a large extent removes the drawbacks of this situation.
18 De to første spørgsmål vil derfor være at besvare således, at retsafgørelser, der til­lader foreløbige, herunder sikrende retsmidler, som træffes, uden at den part, mod hvem de er rettet, er blevet tilvarslet, og som skal fuldbyrdes uden forudgående for­kyndelse, ikke er omfattet af reglerne om anerkendelse og fuldbyrdelse i konventio­nens afsnit III.
is The reply to Questions 1 and 2 should therefore be that judicial decisions author­izing provisional or protective measures, which are delivered without the party against which they are directed having been summoned to appear and which are in­tended to be enforced without prior service do not come within the system of recogni­tion and enforcement provided forby Title III of the Convention.
Tredje og fjerde spørgsmål
Questions 3 and 4
19 Under hensyn til svaret på de to første spørgsmål vil det være unødvendigt at un­dersøge tredje og fjerde spørgsmål, som er blevet uden genstand.«
19 In view of the answer to Questions 1 and 2 there is no longer any reason to exam­ine Questions 3 and 4 which now have no purpose."
Efter afsigelsen af denne dom bortfaldt sagen for den nationale ret som følge af, at fir­maet S.N.C. Couchet Frères trak begæringen om fuldbyrdelsespåtegning på den af præ­sidenten for Tribunal de grande instance de Montbrison den 7. februar 1979 afsagte ken­delse tilbage; den kendelse, der var afsagt af præsidenten for Landgericht Wiesbaden den 23. marts 1979, mistede derved sin retsvirkning.
Following this judgment the main proceedings ceased to have any purpose inasmuch as SNC. Couchet Frères withdrew its application for enforcement of the order made by the President of the Tribunal de Grande Instance, Montbrison, on 7 February 1979 and the order made by the President of the Sixth Civil Chamber of the Landgericht Wiesbaden on 23 March 1979 thereby ceased to have effect.
(Jfr. også 1­51 ­ B 1)
(See also 1­51 — Β 1)
1­25.0 — B 1 Hoge Raad der Nederlanden, dom af 14. januar 1977, De Wolf mod Harry Cox BV, Nederlandse Jurisprudentie — Uitspraken in burgerlijke en strafzaken 1978, nr. 102. [afgørelse truffet i tilslutning til præjudiciel afgørelse fra EF­Domstolen]
1-25.0 — Β 1 Hoge Raad of the Netherlands, Judgment of 14January 1977, De Wolf y Harry Cox BV Nederlandse Jurisprudentie — Uitspraken in Burgerlijke en Strafzaken 1978, No 102 [Decision following upon a preliminary ruling by the Court of Justice of the European Communities]
Med denne afgørelse afsluttedes den sag, hvori EF­Domstolen på begæring af Hoge Raad afsagde sin dom af 30. november 1976 (sag 42/76, jfr. ovenfor punkt 1­25.0 — A 1 ; jfr. også anførte sted om de faktiske omstændigheder og de forudgående retsforhandlin­ger).
This decision disposed of the proceedings in the context of which the Court of Justice, at the request of the Hoge Raad, delivered its judgment of 30 November 1976 (Case 42/ 76, 1­25.0 — Al, supra, to which reference should be made for the facts and previous procedure).
På grundlag af EF­Domstolens dom ophævede Hoge Raad dommen fra den neder­landske førsteinstans og afviste sagen.
On the basis of that judgment the Hoge Raad quashed the decision of the court of the first instance in the Netherlands and dismissed the action as inadmissible.
Anerkendelse og fuldbyrdelse — retskraftig udeblivelsesdom — begæring om fuldbyrdelses­påtegning i en anden kontraherende stat — nyt søgsmål i denne kontraherende stat, før af­gørelse er truffet om begæringen om fuldbyrdelsespåtegning — ikke tilladt
Recognition and enforcement — Final judgment given in default — Order for enforcement sought in another Contracting State — Fresh action on the principal claim brought in that State prior to a decision on the application for enforcement being given — Inadmissibility
Sagsøgeren indgav derpå begæring om, at dommen blev forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i Forbundsrepublikken Tyskland i medfør af konventio­nens artikel 31 ff. Før afgørelsen om denne begæring blev truffet — afgørelsen trak ud, fordi det ikke med sikkerhed kunne fastslås, at det indledende processkrift i sagen var blevet forkyndt for den udeblevne part — anlagde sagsøgeren en ny sag i Forbundsrepu­blikken Tyskland mod sagsøgte med samme påstand.
The plaintiff thereafter made application in the Federal Republic for an order for the enforcement of that judgment under Article 31 et seq. of the Brussels Con­vention. A decision on that application was delayed because it was not possible to estab­lish with certainty that the document which instituted the proceedings had been served upon the defendant and before any such decision was given the plaintiff commenced a fresh action in respect of the same claim against the défendant in the Federal Republic.
Retten udtalte, at udeblivelsesdommen — på grund af konventionens artikel 27, nr. 2, — ganske vist ikke hidtil havde kunnet anerkendes i Forbundsrepublikken i medfør af artikel 26, hvorved heller ikke den materielle retskraftvirkning for Forbundsrepublik­
It was the case, as the court stated, that it had not yet been possible to recognize the judg­ment given in default under Article 26 of the Convention because of the provisions of Ar­
(fortsat 1) kens område, som principielt var forbundet med en sådan anerkendelse, var indtrådt.
(continued 1) tide 27 (2).
Den belgiske udeblivelsesdoms retskraft var dog også uden en anerkendelse til hinder for, at den nye sag kunne antages til realitetsbehandling.
Consequently, the judgment lacked any substantive legal effect in the Fed­eral Republic since that effect is fundamentally linked to such recognition.
Retten kunne ikke tiltræde den opfattelse, som fra visse sider var blevet gjort gældende, nemlig at en ny sag med samme sagsgenstand normalt ikke skulle afvises, selv når der forelå en retskraftig udenlandsk dom, som skulle anerkendes i indlandet.
However, even without recognition, the final nature of the Belgian judgment in default prevented the instant action from being admissible.
Da en retskraftig udenlandsk afgørelse, som skal anerkendes, principielt havde materiel retskraft i indlandet, måtte dette på samme måde som for retskraftige indenlandske afgørelser føre til, at en ny sag med samme gen­stand skulle afvises.
The Court could not adopt the view, held by some, that even where a final foreign judgment which must be recognized domestically ex­isted, a fresh action on the same subject-matter must not as a rule be dismissed as inadmis­sible.
Også ifølge EF­Domstolens opfattelse [dom af 30.11.
Since a final foreign judgment which must be recognized was, in principle, legally binding in Germany it must, just as a final judgment of a German court, lead to an ac­tion on the same subject-matter being inadmissible.
1976, jfr. ovenfor under 1­25.0 — A 1] var en retsafgørelse, som var truffet i en kontraherende stat, og som i henhold til konventionens artikel 31 kunne forsynes med fuldbyrdelsespåteg­ning i en anden kontraherende stat, til hinder for, at der i denne sidste stat blev nedlagt påstand om, at den anden part i sagen dømtes til noget, hvortil han allerede var dømt i den førstnævnte stat.
According to the Court of Justice of the European Communities (Case 42/76 De Wolf y Harry Cox BV, 1-25.0 — A 1, supra), a judgment given in one Contracting State for which an order for enforcement under Ar­ticle 31 of the Brussels Convention might issue in another State prevented the bringing of an action before a court in that other State for a judgment in the same terms as the judgment delivered in the first State.
Hvis det skulle vise sig, at det ikke kunne fastslås, at betingelserne ifølge bestemmelsen var opfyldt, ville den uden­landske doms retskraft af hensyn til sagsøgte ikke blive udvidet til også at omfatte ind­landet.
If it were not possible to satisfy the conditions contained in Article 27 (2), then, for the de­fendant's protection, the legal effects of the foreign judgment would not extend to Ger­many.
Afdeling 1 ­ ANERKENDELSE (artikel 26 — artikel 30)
Section 1 ­ RECOGNITION (Articles 26 to 30)
[princippet om anerkendelse uden anvendelse af en særlig fremgangsmåde ; konstatering af anerkendelsen i bestemte tilfælde]
[Principle of recognition without any special procedure; application for recognition; recognition as an incidental question]
(Jfr. også 1­27.1 ­ B 7)
(See also 1­27.1 ­ Β 7)
Anerkendelse — en i en medlemsstat truffet retsafgørelse, hvori retten erklærer, at den sav­nede kompetence — virkning — afbrydelse afforældelse efter tysk ret
Recognition — Judgment given in a Contracting State whereby the court declines jurisdic­tion — Effect — Interruption of the limitation period under German law
Efter at domskonventionen var trådt i kraft, skulle retsafgørelser fra andre medlems­stater imidlertid nu uden særlige procesformer anerkendes i de øvrige kontraherende sta­ter.
How­ever, after the entry into force of the Brussels Convention judgments given in a Contract­ing State were recognized in other Contracting States without any special procedure be­ing required.
Navnlig måtte det efter konventionens artikel 28, stk. 3, principielt ikke efterprøves, om retterne i domsstaten havde været kompetente.
In particular, under the third paragraph of Article 28 of the Convention the jurisdiction of the courts of the State in which the judgment was given might not be reviewed.
De krav, som Reichsgericht stillede til en gyldig afbrydelse af forældelsen i den i Bürgerliches Gesetzbuch § 209 anførte for­stand — at kravet skulle gøres gældende ved foretagelse af retslige skridt, og at den uden­landske dom fik »materiel virkning« i indlandet i kraft af anerkendelse — var derfor op­fyldt, for så vidt angik domme fra andre kontraherende staters domstole. Det havde såle­des ikke længere betydning, om sagen var anlagt ved en tysk ret eller ved en ret i en anden kontraherende stat.
Therefore the requirements laid down by the Reichsgericht for the effective suspension of the running of time within the meaning of Article 209 of the Bürgerliches Gesetzbuch (making of the claim through the offices of the judicial authorities respon­sible for the court proceedings or the proceedings for enforcement, enforceability of the foreign judgment in Germany through recognition) were fulfilled as regards judgments
(fortsat 1)
(continued 1) of the courts of other Contracting States.
I øvrigt spillede det heller ingen rolle, at den belgiske ret havde udtalt, at den ikke var saglig kompetent.
Further, it was irrelevant that the Belgian court had declined jurisdiction.
Anerkendelse —fremgangsmåde — afgørelse af anerkendelsesspørgsmålet under en ver­serende sag (artikel 26, stk. 3) — afgørelse af anerkendelsesspørgsmålet under en særskilt sag (artikel 26, stk. 2) — rekvirentens valg — retterne bundet af retskraftig konstatering i medfør af artikel 26, stk. 2
Recognition — Procedure — Incidental question of recognition (third paragraph of Arti­cle 26) — Special proceedings for recognition (second paragraph of Article 26) — Appli­cant's choice — Decision under the second paragraph of Article 26 binding on the courts
Sagsforholdet i denne sag og dommen i første instans er omtalt under II­2 — Β 1.
The facts concerning this dispute and the judgment at first instance may be found at II­2­B1.
[ordre public­forbehold]
[Proviso as to public policy]
(Jfr. også 1­27.3 ­ B 2)
(See also 1-27.3 - Β 2)
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — dom fra fransk domstol til betaling af erstatning, hvis størrelse fastsættes foreløbigt (»provision«) — ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article34) — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Article 27 (1)) — Judgment of a French court ordering payment of interim damages ("provision") — Not contrary to German public policy
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — i modstrid med grundlæggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — en endnu ikke »retskraftig« doms eksigibilitet — ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper, navnlig ikke når der stilles krav om sikkerhedsstillelse efter artikel 38, stk. 2
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article 34) — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Article 27 (1)) — Enforceability of a judgment which is not yet "final" — Not contrary to German pub­lic policy, especially where the provision of security is ordered under the second para­graph of Article 38
Til fastsættelse af erstatningens endelige størrelse havde retten udmeldt en sagkyn­dig, men havde samtidig pålagt de sagsøgte at betale en foreløbig erstatning (»provi­sion«) på 200000 FF.
The court appointed an expert to make a final assessment of the amount of compensation but at the same time ordered payment of interim damages ("provision") amounting to FF 200 000.
Ved Landgericht Stade havde sagsøgeren fået meddelt fuldbyrdelsespåtegning på dom­men fra Cour d'appel de Rennes, der var eksigibel efter fransk ret.
On application by the plaintiff, the Landgericht Stade had issued an order for the en­forcement of the judgment of the Cour d'Appel, Rennes, that judgment being enforceable under French law.
Dette spørgsmål ap­pellerede de sagsøgte og gjorde gældende, at det stred mod grundlæggende tyske rets­principper at meddele den »endnu ikke retskraftige« dom fra Cour d'appel de Rennes fuldbyrdelsespåtegning, hvilket også gjaldt dommen til betaling af »foreløbig erstat­ning«.
The defendants appealed against that order and con­tended that the enforcement of the judgment of the Cour d'Appel, Rennes, which was "not yet final" was contrary to public policy in the Federal Republic of Germany, as was the ordering of payment of "interim damages".
Af præmisserne fremgik, at Cour d'appel, da den tilpligtede de sagsøgte at betale en »rate« (»provision«) på 200 000 FF havde lagt til grund, at dette var skadens mindste omfang.
It was apparent from the grounds of judgment that in ordering the defendants to make a "payment on account" ("provision") of FF 200 000 the Cour d'Appel had proceeded up­on an assumption that the loss was at least so great.
Men også selv om erstatningen sluttelig skulle blive fastsat til et mindre beløb af den sagkyndige, udgjorde en sådan dom til betaling af en »foreløbig« skadeserstat­ning ikke nogen krænkelse af tysk ordre public. Også tysk ret kender sådanne domme
Even if the final damages payable on the basis of the expert's findings should-be less there was nothing contrary to German
I sig selv var den mulig­hed, at de sagsøgte — i tilfælde af, at Cour de cassation eventuelt havde ophævet Cour d'appel's dom, efter at tvangsfuldbyrdelsen var gennemført — ikke fik tilkendt erstat­ning ikke i strid med grundlæggende tyske retsprincipper.
The fact that in the event of the judgment of the Cour d'Appel being set aside by the Cour de Cassation after execution the defendants might not be able to obtain compensation was not in itself contrary to public policy in the Federal Republic of Germany.
I øvrigt var der i konventio­nens artikel 38, stk. 2, hjemmel til at gøre tvangsfuldbyrdelse betinget af sikkerhedsstil­lelse og således beskytte de sagsøgtes interesser.
Moreover the second paragraph of Arti­cle 38 of the Convention offered the possibility of making enforcement conditional on the provision of security and of thus protecting the interests of the defendants.
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — i modstrid med grundlæg­gende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) —forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse af det indledende processkrift i sagen (artikel 27, nr. 2) — italiensk dom over italienske agenter for et tysk rederi, der ikke varpart i sagen — fuldbyrdelse overfor tysk re­deri i Forbundsrepublikken ikke tilladt
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article34) — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Article 27(1)) — Due service in sufficient time of the document which instituted the proceedings (Article 27 (2)) — Italian judgment against the Italian agent of a German shipping company which was not a party to the proceedings — Enforcement against the German shipping company in the Federal Republic not permitted
Fuldbyrdelse — udeblivelsesdom — hindringer for fuldbyrdelse (artikel 34, stk. 2) — forskriftsmæssig og rettidig forkyndelse af det indledende processkrift i sagen (arti­kel 27, nr. 2) — krav om oversættelse af det processkrift, der skal forkyndes — betingel­ser i forholdet Frankrig/Belgien
Enforcement — Judgment given in default — Reasons for refusing enforcement (sec­ond paragraph of Article 34) — Due service in sufficient time of document which insti­tuted the proceedings (Article 27 (2)) — Need for translation of the document which has to be served — Requirements as between France and Belgium
Fuldbyrdelse — hindringer for fuldbyrdelse (art. 34, stk. 2) — modstrid med grund­læggende retsprincipper i fuldbyrdelsesstaten (artikel 27, nr. 1) — aftale om renter på 14 % og en konventionalbod på 20 % affakturabeløbet — ingen modstrid med grundlæg­gende franske retsprincipper
Enforcement — Reasons for refusing enforcement (second paragraph of Article 34) — Contrary to public policy in the State in which enforcement is sought (Article 27(1))
Ved dom, afsagt af en belgisk ret, var appellanten i denne sag, et fransk selskab, som ikke havde svaret i sagen for den belgiske ret, blevet tilpligtet at betale et pengebeløb samt renter og omkostninger.
— Contractual agreement for payment of interest at the rate of 14% p.a. and a penalty amounting to 20% of the sum due — Not contrary to French public policy
Cour d'appel anførte, at spørgsmålet, om forkyndelsen var forskriftsmæssig i domskon­ventionens artikel 27's forstand, skulle afgøres efter Haag­civilproceskonventionen af 1. marts 1954, den fransk­belgiske retshjælpskonvention af 1. marts 1956 samt Haag­konventionen af 15. november 1965.
The appellant company, which was based in France, had been ordered by a judgment of a Belgian court to pay a certain sum of money together with interest and costs.