natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Med hensyn til opsynspersonale i almindelighed er kendte Kommissionen, at vagtmesterstillingens særlige karakter og de betingelser, hvorunder vagtmestre arbejdede, gjorde det berettiget navnlig at forbeholde sådanne stillinger for mænd i arresthuse for mænd og for kvinder i arresthuse for kvinder, for så vidt den førte politik ikke gik ud over de i direktivets artikel 2, stk. 2, fastsatte grænser.
As far as custodial staff in general was concerned, the Commission admitted that the specific nature of the post of warder and the conditions under which warders carried out their activities justified reserving such posts primarily for men in male prisons and pri marily for women in female prisons and to that extent such a policy did not go beyond the limits laid down in Article 2(2) of the Directive.
Men Kommissionen fandt, at der burde have været en undtagelse i tilfælde af »surveillants chefs« (overvagtmestre), som ledede ar resthuse, da de udførte ledelsesfunktioner, som ikke involverede regelmæssig kontakt med de indsatte.
However, the Commission considered that an exception should have been made in the case of 'surveillants chefs' (head warders) in charge of prisons as they carried out manage ment functions which involved no regular contact with the prisoners.
De res opgaver kunne derfor sammenlignes med fængselsinspektørers (»directeurs d'établissement«), hvis køn ikke var en afgørende faktor.
Their duties were thus comparable to those of a 'directeur d'établissement' (governor of a penal institution), whose sex was not a determining factor.
Den franske regering gjorde gældende, at fængselsinspektører tilhørte ledelsespersonalet (personnel de direction), hvorimod overvagtmestre tilhørte opsynspersonalet, selv om de skulle lede et arresthus.
The French Government contended that gover nors belonged to the management staff corps (per sonnel de direction) whereas head warders always be longed to the custodial staff corps, even if they were required to take charge of a prison.
Domstolen bemærkede, at opsynspersonalet var inddelt i for skellige lønklasser, og at de spørgsmål, der skulle ta ges stilling til, vedrørte en tjenestegren, hvor det ansås for berettiget at foretage særskilt ansættelse af mandlige og kvindelige ansøgere i henhold til direkti vets artikel 2, stk. 2, i hvilken forfremmelse fandt sted uden forskelsbehandling, men i hvilken forfrem melse til den højeste lønklasse i visse tilfælde kunne føre til en situation, hvor den pågældende person udførte arbejde af en sådan art, at kønnet ikke var en afgørende faktor.
The Court ob served that the custodial staff corps was composed of different grades, and that the question to be consi dered accordingly concerned a corps in respect of which separate recruitment of male and female candi dates was regarded as justified under Article 2(2) of the Directive, in which promotion was carried out without discrimination but in which promotion to the highest grade could, in certain case, lead to a situation in which the person concerned carried out activities of such a nature that sex did not constitute a determining factor.
Selv om Domstolen var enig med Kommissionen i, at de franske myndigheder kunne have undgået problemet gennem en anden opbygning
Although the Court agreed with the Commission's view that the French authorities
Det frem gik af retsforhandlingerne for Domstolen, at de to parter var enige om, at visse af funktionerne for tje nestegrenene under det nationale politi kun kunne ud føres af mandlige eller kvindelige betjente, mens vis se andre kunne udføres af enhver betjent uanset dennes køn.
The arguments con ducted before the Court showed that the two parties agreed that certain activities connected with the duties performed by the corps of the national police force could be performed by men only or, depending on the case, by women only, whereas certain other duties could be performed by any member of the po lice force, whether male or female.
Nærværende sag angik de konsekven ser, som i en sådan situation måtte drages med hensyn til anvendelsen af direktivets artikel 2, stk. 2.
The dispute con cerned the consequences arising from such a situation in relation to the application of Article 2(2) of the Directive.
Dom stolen fastholdt, at undtagelserne i artikel 2, stk. 2, kun kunne vedrøre særlige former for erhvervsud øvelse, at de skulle have en sådan gennemskuelighed, at Kommissionen kunne føre tilstrækkeligt tilsyn hermed, og at de i princippet skulle kunne tilpasses den sociale udvikling.
The Court sustained that the exceptions pro vided for in Article 2(2) could relate only to specific activities, that they should be sufficiently transparent so as to permit effective supervision by the Commission and that, in principle, they should be capable of being adapted to social developments.
Ifølge Domstolen gav den sid ste betingelse ikke anledning til problemer i nærværen de sag; de to andre havde de franske regler ikke overholdt.
Although, according to the Court, the last requirement gave rise to no difficulties in this case, French law was not in accordance with the other two requirements.
Med hensyn til den nødvendige gennem skuelighed konstaterede Domstolen, at den ikke var tilstrækkelig.
As re gards the requirement of transparency, the Court concluded that it was not fulfilled.
Ordningen med særskilte ansættelser be stod i, at hver beslutning om afholdelse af udvælgelsesprøve fastsatte, hvilken procentdel af stil lingerne, der henholdsvis tildeltes mænd og kvinder; denne fastsættelse skete ikke på grundlag af noget ob jektivt kriterium, der var defineret i en lov- eller forvaltningsforskrift.
Under the system of separate recruitment, the percentages of posts to be allotted to men and women respectively were fixed in the decision ordering the holding of a competition;
EF-Domstolens afgørelser omstridte ansættelsesordning forhindrede både Kommissionen, domstolene og de personer, der mente at være blevet forskelsbehandlet, i at føre nogen form for kontrol med, om procentdelene for de særskilte ansættelser faktisk svarede til sådanne for mer for beskæftigelse efter direktivets artikel 2, stk. 2, for hvilke udøverens køn var afgørende.
The contested system of recruitment made it impossible to exercise any form of supervision, not only by the Commission and the courts, but also by persons adversely affected by dis criminatory measures, as to the verification of whether the percentages fixed for the recruitment of each sex actually corresponded to specific activities for which the sex of the persons to be employed consti tuted a determining factor within the meaning of Article 2(2) of the Directive.
Endelig bemærkede Domstolen, at proportionalitetsprincippet krævede, at de krav, der ansås for afgørende for ud øvelsen af de enkelte funktioner, i videst muligt om fang blev bragt i overensstemmelse med princippet om ligebehandling af mænd og kvinder.
Finally the Court stated that the principle of proportionality made it necessary to reconcile, as far as possible, equal treatment of men and women with the requirements which were decisive for the carrying out of the specific activity in question.
Følgelig tog Domstolen dette klagepunkt fra Kommissionen til følge.
Consequently, the Court upheld this aspect of the Commission's complaint.
Den franske Republik har ikke overholdt sine forpligtelser i medfør af traktaten, ¡det den opretholder særskilte, kønsbestemte ansættelsesordninger, der ikke har hjemmel i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, forså vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt ar bejdsvilkår, i forbindelse med udnævnelse til tjene stemand ved kriminalforsorgens institutioner in den for grupperne ledelsespersonale, teknisk administrativt personale og efteruddannelsespersonale, såvel som inden for alle fem tjeneste grene under det nationale politi.
Declares that by retaining in force a system of separate recruitment according to sex, contrary to the requirements of Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the imple mentation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employ ment, vocational training and promotion, and working conditions, for appointment to the management staff corps and the corps of technical staff and vocational training staff in the external departments of the prison service as well as to all of the five corps in the national police force, the French Republic has failed to fulfil its obligations under the Treaty;
I øvrigt frifindes sagsøgte.
Dismisses the remainder of the application;
Hver part bærer sine omkostninger.
Orders each of the parties to bear its own costs.
Sag 312/86
Case 312/86
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK.
COMMISSION OF THE EUROPEAN COMMUNITIES ν FRENCH REPUBLIC.
Dato for dommen: 25. oktober 1988.
Date of judgment: 25 October 1988.
Kommissionen fandt, at artikel 19 ikke var i overens stemmelse med direktivet.
The Commission took the view that Article 19 was not in accordance with the Directive.
Ved stævning, der blev regi streret ved Domstolen den 12. december 1986, an lagde Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169 sag med påstand om, at det statueredes, at Den Franske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser efter traktaten, idet den dels ikke inden for den frist, der var fastsat i artikel 9, stk. 1, i direktiv 76/207, hav de truffet alle de foranstaltninger, der var nødvendi ge med henblik på den fuldstændige og korrekte gen nemførelse af direktivet, dels havde vedtaget artikel 19 i lov af 13. juli 1983, der var i strid med kravene i henhold til direktivet.
By an application lodged at the Court on 12 December 1986, the Commission brought proceedings pursuant to Article 169 of the EEC Treaty for a declaration that by fail­ing to adopt, within the period prescribed in the first subparagraph of Article 9(1 ) of Directive 76/207, all measures necessary to secure the full and precise implementation of that Directive and by adopting Arti­cle 19 of the Law of 13 July 1983 which conflicted with the requirements of the said Directive, the French Republic had failed to fulfil its obligations under the Treaty.
Emne: Ligebehandling af mænd og kvinder— gen nemførelse i national ret af direktiv 76/207 (Artiklerne 2, stk. 3 og 4, 5, stk. 2, litra b), og 9, stk. 1, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976).
Subject-matter: Equal treatment for men and women — Transposition of Directive 76/207 (Articles 2(3)(4), 5(2)(b) and 9(1 ) of EEC Council Directive 76/207 of 9 February 1976).
Kommissionen fandt for det første, at nogle af de særlige rettigheder for kvinder, der var indeholdt i kol lektive overenskomster, kunne dækkes af de undta gelser fra anvendelse af direktivet, der var fastsat i di rektivets artikel 2, stk. 3 og 4, som vedrørte henholdsvis bestemmelser om beskyttelse af kvinder, særlig med hensyn til graviditet og moderskab, og foranstaltninger til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder.
In the first place, the Commission considered that some of the special rights for women included in col­lective agreements could be covered by the excep­tions to the application of the Directive provided for in Article 2(3) and (4) thereof which involved, respec­tively, provisions concerning the protection of wo­men, particularly as regards pregnancy and maternity, and measures to promote equal opportunities for men and women.
Den fandt imidlertid, at den franske lov ved sin generelle udformning gjorde det muligt i ubegrænset tid at opretholde foranstaltnin ger, der udgjorde en forskelsbehandling mellem mænd og kvinder, der var i strid med direktivet. Den fran ske regering gjorde gældende, at i henhold til fransk forfatningsret var kvinden i lovmæssig henseende inden for ethvert område tilsikret samme rettigheder som manden.
It was of the opinion, however, that the French legislation, by its generality, made it pos­sible to preserve for an indefinite period measures dis­criminating as between men and women contrary to the Directive.
Særlige rettigheder for kvinder be tragtedes dog som foreneligt med princippet om lige stilling, når disse særlige rettigheder skyldtes ef be skyttelseshensyn. Den franske regering gjorde gældende, at direktivet skulle fortolkes på samme måde.
The existence of special rights favouring women was nevertheless considered compatible with the principle of equality when those special rights derived from a concern for protection.
Endvidere udtalte den, at disse særlige rettighe der havde til formål at tage hensyn til de faktiske forhold i størsteparten af de franske husholdninger.
Moreover, it claimed that those special rights were designed to take account of the situation exist­ing in the majority of French households.
Domstolen fremhævede, at undtagelsen i artikel 2, stk. 3, især omhandlede graviditet og moderskab.
The Court stated that the exception provided for in Article 2(3) referred in particular to the situation of preg­nancy and maternity.
Domstolen havde i sag 184/83 — Hofmann udtalt,
In Case 184/83 — Hofmann, it held that the protection of woman in relation to ma­ternity was designed to protect the special relation-
For at sikre gennemførelsen af direktiv 76/207 i Frankrig udstedtes lov nr. 83-635 af 13. juli 1983, der ændrede code du travail (lov om arbejdsmarkedsfor hold) og code pénal (straffelov) med hensyn til faglig ligestilling af kvinder og mænd.
With a view to ensuring the application of Directive 76/207 in France. Law No 83-635 of 13 July 1983, amending the Labour Code and the Criminal Code as regards equality at work for women and men was brought into force.
Lovens artikel 1 ændrede artikel L 123-2 i code du travail, der nu fore skrev, at bestemmelser i kollektive overenskomster, der, uanset hvordan, gav en eller flere lønmodtagere en fordel på grundlag af køn, var ugyldige, medmin dre de vedrørte graviditet, amning og barselsorlov.
Article 1 of that law redrafted Article L 123-2 of the Labour Code to provide that any term reserving the benefit of any measures to em­ployees on grounds of sex included in any collective labour agreement should be void, except where such a clause was intended to implement the provi­sions relating to pregnancy, nursing or pre-natal and post-natal rest.
Ar tikel 19, stk. 1, i samme lov foreskrev imidlertid, at ovennævnte bestemmelse i code du travail ikke var til hinder for anvendelsen af sædvaner, bestemmelser i arbejdsaftaler, kollektive aftaler og overenskomster, der var i kraft på tidspunktet for lovens bekendt gørelse, og som gav særlige rettigheder til kvinder.
The first paragraph of Article 19 of that law provided, however, that the abovementioned provision in the Labour Code did not prohibit the application of usages, terms of contracts of em­ployment or collective agreements in force on the date which the law was promulgated granting special rights to women.
Ifølge artiklens stk. 2 skulle arbejdsgivere, arbejdsgi verorganisationer og lønmodtagernes organisationer ved kollektiv forhandling tilstræbe at bringe sådan ne bestemmelser i overensstemmelse med de i loven nævnte artikler fra code du travail.
The second paragraph of that article provided that employers, groups of employers and groups of employed persons should proceed, by collec­tive negotiation, to bring such terms into confor­mity with the provisions of the Labour Code men­tioned in the law.
EF-Domstolens afgørelser ning, i kraft af hvilken overenskomsten kunne udvi des til hele den pågældende branche. De diskrimine rende bestemmelser ville kunne afskaffes ad denne vej.
Case-law of the European Court of Justice minatory measures did not survive.
I denne forbindelse bemærkede Domstolen, at selv om syn spunktet måtte være rigtigt, kunne man ikke her med forsvare en national lovgivning, som flere år efter udløbet af fristen for gennemførelsen af direktivet overlod det til arbejdsmarkedets parter at ophæve visse former for forskelsbehandling, uden at der var fast sat en frist for gennemførelsen af denne forpligtelse. Derfor udtalte Domstolen, at den franske regerings argument ikke kunne tages til følge.
In that regard, the Court ob served that, even if that argument were to be ac cepted, it could not be used to justify national legislation which, several years after the expiry of the period prescribed for the implementation of the Directive, made the two sides of industry responsi ble for removing certain instances of inequality with out laying down any time-limit for compliance with that obligation.
På denne baggrund statuerede Domstolen: at beskyttelsen af kvinden, for så vidt angik moders kabet havde til formål at beskytte det særlige forhold mellem moderen og barnet i perioden efter gravidi teten og fødslen ved at undgå, at forholdet forstyrre des ved, at moderen samtidig udøvede sit erhvervsarbejde og derved blev udsat for en dobbelt belastning.
ship between a woman and her child over the per iod which followed pregnancy and childbirth, by pre venting that relationship from being disturbed by the multiple burdens which would result from the simultaneous pursuit of employment.
Domstolen påpegede derefter, at nogle af de særlige rettigheder, der var bevaret i fransk lov givning, vedrørte beskyttelse af kvinder i kraft af, at de var ældre arbejdstagere eller forældre — hvilket både mandlige og kvindelige arbejdstagere kunne være.
The Court then observed that some of the special rights pre served in the French legislation related to the pro tection of women in their capacity as older workers or parents — categories to which both men and wo men could equally belong.
Domstolen understregede, at den i artikel 2, stk. 4, fastsatte undtagelse havde det præcise og afgrænsede formål at skulle give hjemmel til foran staltninger, der tilsyneladende var diskriminerende, men som faktisk fjernede eller reducerede de ulighe der, der reelt var i samfundet.
The Court maintained that the exception provided for in Article 2(4) was speci fically and exclusively designed to allow measures which, although discriminatory in appearance, were in fact intended to eliminate or reduce actual instances of inequality which could exist in the reality of social life.
Der var imidlertid in tet i sagsmaterialet, der tillod den konklusion, at en al mindelig opretholdelse af særlige rettigheder til kvinder i kollektive overenskomster kunne falde under den i denne bestemmelse omhandlede situation.
Nothing in the papers of the case, however, made it possible to conclude that a generalized preserva tion of special rights for women in collective agree ments could correspond to the situation envisaged in that provision.
Domstolen gav derfor Kommissionen medhold med hensyn til dette klagepunkt.
Therefore, the Commission's com plaint was upheld.
Den Franske Republik har tilsidesat sine forplig telser efter traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet alle de foranstaltnin ger, der er nødvendige med henblik på den fuldstændige gennemførelse af direktiv 76/207 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår.
Declares that, by failing to adopt within the pre scribed period all the measures necessary to se cure the full implementation of Directive 76/207 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, vocational training and promo tion, and working conditions, the French Republic has failed to fulfil its obligations under the Treaty.
3) Bemærkninger
Comments
Kommissionen anførte for det andet, at det efter ar tikel 19, stk. 2, i den franske lov nr. 83-635 var muligt at opretholde diskriminerende forhold i et ubestemt tidsrum, og at forskelsbehandlingens ophævelse var overladt til arbejdsmarkedets parter.
In the second place, the Commission alleged that the second paragraph of Article 19 of French Law No 83-635, authorized the maintenance of discrimina tory conditions for an indeterminate period and left their removal to the discretion of the two sides of industry.
Loven selv hav de ingen fremgangsmåde til at afhjælpe de eventuelt utilstrækkelige resultater, der opnåedes ved de kol lektive forhandlinger. Den franske regering gjorde i første række gældende, at det, som det franske samfund var indrettet, ville være vanskeligt ved et lov indgreb umiddelbart at afskaffe de rettigheder, som arbejdsmarkedets parter var nået frem til gennem de res hidtidige forhandlinger. Kollektive forhandlinger ville efter den franske regerings opfattelse være bedre egnet end lovgivning til at påvirke de involverede parters handlemåde og derved tilendebringe al diskri mination.
The law did not provide for any machinery capable of remedying any inadequacy of the results achieved by collective negotiation.
Den franske regering gjorde i anden række gældende, at de landsdækkende kollektive over enskomster for de enkelte fag efter fransk arbejds markedslovgivning var underlagt en godkendelsesord
Secondly, the French Government pointed out that, under French labour law, national collective agreements for particular occupations were subject to an approval procedure which enabled the agreement to be extend ed to the whole of the field of activity concerned. That procedure could be used to ensure that discri-
I sag 184/83 — Hofmann fortolkede EFD artikel 2, stk. 3, i direktiv 76/207 meget bredt.
In Case 184/83 — Hofmann, the EG gave Article 2(3) of Directive 76/207 a very broad construction.
Men i den forelig gende sag synes det, som om EFD har besluttet at indsnævre fortolkningen.
In the present case, however, it seems that the EG de cided to narrow that ruling.
Dette har den gjort ved at give udtryk for, at begrebet »moderskab« ikke er an det end det særlige forhold mellem moder og barn i ti-
It did so by suggesting that the term 'maternity' is nothing else but the spe cial relationship between mother and child during the period which follows pregnancy and childbirth;
Håndbog om ligebehandling af mænd og kvinder i Det Europæiske Fællesskab den efter graviditeten og fødslen. Andre rettigheder skulle indrømmes uden sondring mellem mænd og kvinder.
Handbook on equal treatment for men and women in the European Community other rights should be granted without distinction to both men and women.
Der er ligeledes en bemærkning til EFD's fortolkning af artikel 2, stk. 4, i samme direktiv.
Another remark to be made refers to the EG's interpretation of Article 2(4) of the same Directive.
Ifølge denne fortolkning har den i nævnte artikel fastsatte undtagelse til formål at fjerne eller reducere »de uligheder, der reelt er i samfundet«.
According to it, the exception pro vided for in that article intended to eliminate or re duce actual instances of 'inequality which could exist in the reality of social life'.
Da der ikke knytter sig nogen forklaring til dette udtryk, må tiden vise, hvad EFD har ment med den.
Because no explanation was given to this expression, it remains to be seen what the EG meant by it.
Forenede sager 48,106 og 107/88 J.E.G. ACHTERBERG-TE RIELE MFL. MOD SOCIALE VERZEKERINGSBANK, AMSTERDAM.
Joined Cases 48, 106, and 107/88
Verzekeringsbank disse kvinder fuld pension ved det fyldte 65. år med den begrundelse, at deres ægtefæller, som var bosat i Nederlandene, i en række perioder havde udøvet erhvervsvirksomhed i ud landet, hvor de havde været forsikret.
husbands, resident in the Netherlands, had for cer­tain periods exercised an occupation abroad and had been insured there.
Sagsøgerne anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse ved Raad van Beroep, Utrecht, og Raad van Beroep, Gronin gen.
The claimants appealed against that decision to the Raad van Beroep, Utrecht, and the Raad van Beroep, Groningen.
Ved tre kendelser af 12. februar og 29. marts 1988 forelagde Raad van Beroep, Utrecht, og Raad van Bero ep, Groningen, i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
By three orders of 12 February and 29 March 1988, the Raad van Beroep, Utrecht and the Raad van Ber­oep, Groningen, referred the following questions to the Court fora preliminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
I sag 48/88:
In case 48/88: