natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I Vichy-dommenl) stadfæstede Førsteinstansretten Kommissionens beføjelser i henhold til artikel 15, stk. 6, samtidig med at den på visse punkter gav en nærmere præcisering af betingelserne for at bringe denne bestemmelse i anvendelse.
The judgment of the Court of First Instance in Vichy * confirmed theextent of the Commission's power under Article 15(6), while clarifying incertain respects the procedures for applying that provision.
Heraf fremgår, at de retsakter, der vedtages med hjemmel i artikel 15, stk. 6, er be slutninger, der kan indankes.
Judgment of 27 February 1992, case T-19/91, not yet reported.
191 ter praktiserede samme ordning uden at have underrettet Kommissionen herom, på ingen måde kunne anses for diskriminerende, eftersom den eneste virkning af den beslutning, der blev truffet i henhold til artikel 15, stk. 6, var, at virksomheden blev genindsat i den retsstilling, den ville have haft, hvis den ikke havde foretaget anmeldelse. delse.
The application of Article 15(6) to the only company to have notified itsagreement, while other producers operated the same system without informingthe Commission, was in no way discriminatory. The only effect of the decisiontaken under Article 15(6) had been to restore Vichy to the position in which itwould have remained had it not notified its agreement.
Endelig fastslog Retten, at en beslutning efter artikel 15, stk. 6, ikke kræver forud gående udtalelse fra Det Rådgivende Udvalg, eftersom der kun er pligt til at høre dette udvalg forud for den endelige beslutning i sagen (artikel 10, stk. 1, sammen holdt med artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17).
The opinion of the Advisory Committee did not have to be sought before adecision was taken under Article 15(6), as that body had to be consulted onlyduring the final stage of the proceedings (paragraphs 1 and 3 of Article 10 of Regulation No 17, read together).
At der forud for høringen af det rådgivende udvalg skal foretages høring af virksom heden, betyder ikke, at der modsætningsvis kan sluttes, at enhver høring af en virk somhed skal efterfølges af en høring af det rådgivende udvalg.
The fact that any consultation of the Advisory Committee had necessarily tobe preceded by a hearing did not mean that, conversely, any hearing had to befollowed by consultation of the Advisory Committee.
Den omstændighed, at der er tale om en beslutning, indebærer ikke automatisk pligt til at høre det rådgivende udvalg.
Similarly, the fact that a decision was involved did not automatically mean thatthe Advisory Committee had to be consulted.
Retten understregede også, at Kommissionen ved beslutninger truffet med hjemmel i artikel 15, stk. 6, skal respektere virksomhedens grundlæggende rettigheder, specielt retten til kontradiktion.
A decision based on Article 15(6) had to respect the company's fundamentalrights, and in particular its right to a fair hearing.
Virksomheden skal således have tilsendt en meddelelse af klagepunkter (høring af det rådgivende udvalg har et andet formål og indgår ikke i disse grundlæggende rettigheder).
A statement of objectionstherefore had to be sent to the company. Consultation of the Advisory Committee served a different purpose, and did not form part of that body offundamental rights.
Eftersom der i den konkrete sag var blevet foretaget høring af Vichy, behøvede Retten i øvrigt ikke at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt denne høring var obligatorisk.
Vichy had been granted a hearing, so the question whethera hearing was obligatory did not arise in this case.
Det blev blot anført i dommen, at virksom heden må være i stand til at fremsætte sine bemærkninger til de klagepunkter, Kom missionen har rettet mod den, jf, artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17.
The judgment stated onlythat the company must be given an opportunity, as required by Article 19(1)of Regulation No 17, to defend its viewpoint regarding the Commission'sobjections.
For at fastslå, at der foreligger en alvorlig og åbenbar overtrædelse af konkurrence reglerne, som gør det berettiget at træffe beslutning efter artikel 15, stk. 6, kan Kom missionen støtte sig til en kombination af forskellige faktorer, også selv om hver en kelt af disse faktorer isoleret set ikke ville være tilstrækkelig til, at en sådan alvorlig og åbenbar karakter kan fastslås.
In checking whether there had been a serious and manifest infringement of thecompetition rules which justified a decision under Article 15(6), the Commissioncould rely on a combination of factors, even if each of them on its own mightbe insufficient to establish the serious and manifest nature of the infringement.
I Automec-sagen fik Førsteinstansretten lejlighed til at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen har beføjelse til at påbyde en virksomhed at ef fektuere ordre fra en virksomhed, der ønsker at forhandle dens varer.
Automec afforded the Court of First Instance an opportunity to answerthe question whether the Commission had the power to enjoin an undertakingto execute orders placed by an intending distributor.
Hjemlen hertil kunne være artikel 3, stk. 11, i forordning nr. 17, der giver Kommissionen beføjelse
Such a power mighthave been based on Article 3(1) of Regulation No 17, which authorizes the
KONKURRENCEPOLITIKKEN OVER FOR VIRKSOMHEDER til at påbyde virksomhederne at bringe konstaterede overtrædelser til ophør, sam menholdt med artikel 85, stk. 1.
Commission to require undertakings to bring any infringements it establishesto an end, read in conjunction with Article 85(1).
Efter Rettens opfattelse må de andre konsekvenser af en overtrædelse af artikel 85 således bestemmes ud fra den nationale ret.
The Treaty provided only that an agreement whichinfringed Article 85(1) was null and void, this being laid down in Article 85(2).The further consequences flowing from a breach of Article 85 were a matterto be determined by the national courts.
Det er derfor kun den nationale dommer, der i givet fald og efter de nationale retsregler kan udstede påbud til en erhvervsdrivende om at handle med en anden.
Consequently, only national courtscould oblige an economic operator to contract with another economic operator,if that was appropriate and in accordance with national law.
Denne dom er desuden baseret på princippet om, at aftalefriheden fortsat må være hovedreglen, ikke mindst, når der findes andre muligheder for at bringe en overtrædelse til ophør, således som det er tilfældet med overtrædelser i forbindelse med di stributionssystemer.
This judgment is also based on the principle that freedom of contract has toremain the rule. The principle is all the more essential where there are othermeans of bringing an infringement to an end, as is the case with infringementsresulting from the operation of a distribution system.
I polypropylen-sagerne, hvorom Retten på det tidspunkt endnu ikke havde truffet afgørelse, havde sagsøgerne begæret de mundtlige forhandlinger genoptaget. De gjorde gældende, at den anfægtede beslutning måtte betragtes som værende ikkeeksisterende i overensstemmelse med Førsteinstansrettens dom af 27. februar 1992 (PVC-sagen), eftersom Kommissionen i denne sag havde fulgt samme beslutningspraksis som den, der var genstanden for nævnte dom.
Before the Court delivered judgment in the 'polypropylene' cases, theapplicants requested that the oral procedure be reopened so that an inquirycould be conducted.
Det måtte derfor undersøges, om Kommissionen rent faktisk havde vedtaget en beslutning i sagen. Førsteinstansretten fandt imidlertid ingen anledning til at beordre de mundtlige forhandlinger gen optaget1).
It therefore had to be determined whether the Commission had actually adopted a Decision concerning them.
Og i den konkrete sag var sagsøgernes argumenter ikke fyldestgørende.
In the present case the applicants' argumentswere not sufficiently compelling.
En påstået overtrædelse af sprogreglerne og en generel formodning om, at Kommissionen skulle have ændret sin beslutning på et senere tidspunkt, var ikke tilstrækkeligt til at afkræfte retsaktens tilsyneladende lovlighed.
An alleged breach of the rules on languagesand a general presumption that the Commission had amended its Decision afterthe event were not enough to refute the measure's apparent legality.
Sagen Nederlandske banker mod Kommissionen2) drejede sig om en beslutning truffet af Kommissionen den 19. juli 1989 om en række aftaler og vedtagelser inden for nederlandske banksammenslutninger.
The 'Dutch banks' case2involved a Commission Decision of 19 July1989 relating to several agreements and provisions adopted by Dutch banking associations.
Der blev ved denne beslutning meddelt både negativattest og fritagelse.
The Decision had granted both negative clearance and an exemption.
De implicerede banksammenslutninger var imidlertid ikke tilfredse hermed og ind bragte efter Traktatens artikel 173 sag med påstand om delvis annullation af Kom missionens beslutning.
The associations concerned were not satisfied, however, and sought the partialannulment of the Decision pursuant to Article 173 of the Treaty.
Sagen drejede sig nærmere betegnet om begrundelsen for, at Kommissionen havde erklæret, at der ikke var anledning til at skride ind efter artikel 85, stk. 1, over for en aftale om bankgebyrer om visse overførsler til velgørende formål. Ifølge Kommissionen virkede den pågældende aftale konkurrencebegræn sende, men påvirkede ikke mærkbart samhandelen mellem medlemsstater.
The application was directed more specifically at the Commission's reasons for findingthat there were no grounds for taking action under Article 85(1) against anagreement concerning bank charges for handling certain charitable transactions.In the Commission's opinion, the agreement was restrictive of competition buthad no appreciable effect on trade between Member States.
Sagsøger ne bestred, at deres aftale var konkurrencebegrænsende.
The applicantschallenged the view that their agreement restricted competition.
Retten erindrede først og fremmest om, at søgsmålsretten efter artikel 173 kun kan udøves mod en retsakt, der kan påvirke en given retsstilling. Det kan imidlertid kun den dispositive del i en beslutning.
The Court of First Instance held, firstly, that an action under Article 173 couldbe brought only against a measure liable to affect a specific legal position.
Betragtningerne i en beslutning kan ganske vist underkastes domstolsprøvelse, men udelukkende til belysning af de anfægtede dispositive bestemmelser.
The reasons oh which the Decision was based could be subject to judicialreview, but only inasmuch as they formed the essential basis for the contestedsubstantive provisions.
Retten udtalte dernæst, at den anfægtede beslutning imødekom sagsøgernes ønsker og derfor ikke kunne påvirke deres retsstilling. Derimod kan en negativattest påvirke tredjemands økonomiske interesser.
Secondly, the Decision in question gave satisfaction to those requesting it andwas therefore inherently incapable of changing their legal position.
Beslutninger herom kan derfor anfægtes af en tredjemand, der kan godtgøre en legitim interesse.
Such a measure could therefore be contested by a third partywith a legitimate interest.
Den, der begunstiges ved beslutningen, har således ikke samme stilling som en tredjemand med legitim interesse.
The position of the interested third party and thatof the addressee of the Decision should therefore not be confused.
Endelig understregede Retten, at en erhvervsdrivende skal godtgøre at have en klar interesse i annullation af den anfægtede retsakt, og at dette krav i den konkrete sag ikke var opfyldt af to årsager.
Thirdly, an economic operator had to show evidence of a real and immediateinterest in having the contested measure annulled. That was not the case here,for two reasons.
For det første gjorde sagsøgerne kun en rent hypotetisk interesse gældende, nemlig muligheden for en retssag ved en national domstol, der eventuelt kunne munde ud i et andet resultat med hensyn til spørgsmålet om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne end Kommissionens beslutning.
Firstly, the applicants had only a hypothetical interest, that isto say the possibility of an action before a national court and the suppositionthat that court might reach a different conclusion from the Commission concerning the effect on trade between Member States.
For det andet blev det anført, at hvis der skete ændringer i situationen, således at den pågældende aftale kunne påvirke samhandelen mærkbart, ville en sådan ændring kunne give anledning til, at sagen blev taget op på ny, og bevirke, at Kommissionen tilbagekaldte negativattesten.
Secondly, should a change incircumstances result in the agreement in question affecting trade to an appreciable extent, that change might justify a review of the case and prompt the Commission to reconsider the grant of negative clearance.
Sagsøgerne havde derfor fortsat mulighed for at gøre deres rettigheder gældende, hvis der blev behov for det.
The applicants couldstill assert their right in that eventuality.
Ud fra disse betragtninger frifandt Retten derefter sagsøgte.
In the light of these considerations the Court declared the application inadmissible.
I planglassagen ') udtalte Retten, at den ikke havde kompetence til at omgøre en anfægtet beslutning (medmindre der er tale om bødespørgsmål).
In the 'flat glass' cases 1the Court of First Instance stated that it didnothave jurisdiction to remake a contested decision (except, of course, with regardto fines): it could only annul it, in whole or in part.
Det bemærkes, at der i årets løb er blevet anlagt mange sager med henblik på at få retsakter annulleret eller iværksat foreløbige forholdsregler.
Actions for the suspension of a contested act or for the grant of interimmeasures have been numerous this year.
Disse sager har ikke blot været rettet mod Kommissionens endelige beslutninger, men også mod procedureakter og foreløbige forholdsregler vedtaget af denne.
They have been brought not onlyagainst final decisions adopted by the Commission, but also against proceduralsteps and provisional measures taken by it.
Førsteinstansrettens præsident har således ud fra fra EØF-Traktatens artikel 185 og 186 skullet tage stilling til en begæring om foreløbige forholdsregler indgivet i forbin delse med et annullationssøgsmål mod en kommissionsbeslutning, hvori Kommissionen nægtede at fremsende visse dokumenter, sagsøgerne havde anmodet om til varetagelse af deres forsvar mod Kommissionens klagepunkter (kendelse af 23. marts 1992, sag T-10-12, 14 og 15/92R, den såkaldte cementsag).
The President of the Court of First Instance was asked to order interim measuresunder Articles 185 and 186 of the EEC Treaty in connection with an action forthe annulment of a Commission decision; the Commission had refused tocommunicate various documents requested by the applicants with a view totheir exercising their right of defence against a statement of objections (Orderof 23 March 1992 in Joined Cases T-10/92, T-ll/92, T-12/92, T-14/92 and T-15/92R 'cement').
Præsidenten har afvist kravene, primært fordi klagen i det væsentlige var åbenbart uantagelig, for så vidt som den var rettet mod noget rent proceduremæssigt (en bevisførelse, som kun de interesserede parter i de pågældende virksomheder var blevet informeret om), og se kundært fordi der ikke var tale om en uoprettelig skade, hvis Retten i sin afgørelse i hovedsagen gav sagsøgerne medhold, ville Kommissionen være nødt til at genoptage sin sagsbehandling under hensyn til kravene om aktindsigt.
The President rejected the requests essentially on the groundsthat the application was manifestly inadmissible in so far as it was directedagainst a purely procedural act (a statement of objections which was notifiedsolely to the parties as those concerned) and in addition because no irreparableharm existed because, if the Court were to find in favour of the applicantsin the main action the Commission would be obliged to recommence theadministrative procedure, paying due regard to the requirements relating toaccess to the file.
Samme konklusion vil nok kunne drages med hensyn til de fleste af de sager, der anlægges mod de procedureakter, Kommissionen vedtager inden vedtagelsen af den endelige beslutning.
Such an approach is probably valid for most actions broughtagainst procedural measures taken by the Commission before it adopts a final Decision.
Dette blev i øvrigt bekræftet af Førsteinstansrettens dom i hovedsagen, hvor sagerne under henvisning hertil blev afvist ').
It was confirmed, moreover, by the Court in its judgment on thesubstance of the case, in which it declared the applications lodged inadmissibleon those grounds.1
I Langnese og Schoeller var der tale om en begæring om ophævelse af foreløbige forholdsregler iværksat af Kommissionen (kendelse af 16. juni 1992, sag T-24/92R).
The Langnese and Scholler case involved an application for the suspension ofinterim measures adopted by the Commission (Order of 16 June 1992, Case T-24/92R).
Førsteinstansrettens præsident foretog i denne sag samme afvejning af de implicerede interesser som i sager anlagt mod endelige kommissionsbeslutninger, hvor Retten anmodes om at iværksætte foreløbige forholdsregler.
The President of the Court of First Instance weighed the balance ofinterests at stake in the same way as he would have done on an application forinterim measures against a final Commission Decision.
Endelig må også nævnes den kendelse, Førsteinstansrettens præsident afsagde den 16. juli 19922), hvor han uden at efterkomme sagsøgers anmodning om foreløbige forholdsregler annullerede en del af beslutningen, således at SPO kunne fortsætte sin virksomhed.
In an Order made in SPO and Others v Commission2the President of the Court of First Instance dismissed most of an application for interim relief, butsuspended the operation of part of the contested Decision so as to enable theapplicant association SPO to continue functioning.
Efter denne kendelse ændrede SPO sine vedtagelser.
The SPO amended its rulesfollowing delivery of the Order.
§ 9 — EF-Domstolens domme vedrørende Traktatens artikel 90 a) Kommissionens beføjelser pä grundlag af artikel 90
Commission's powers under Article 90
EF-Domstolen har for anden gang afsagt dom om et direktiv vedtaget af Kom missionen med hjemmel i artikel 90, stk. 3, inden for telekommunikation1). Sagen drejede sig om direktiv 90/338 af 28. juli 1990 om liberalisering af markedet for te letjenester.
The Court of Justice delivered its second judgment in a case involving a Directive adopted by the Commission under Article 90(3) in the telecommunications field,1namely Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competitionin the markets for telecommunications services.
Domstolen indtog i alt væsentligt samme holdning som i den foregående Telecom dom2). Domstolens holdning kan opsummeres således:
The Court basically reaffirmed the position it had already taken in its first'telecoms' judgment.2This may be summed up as follows.
Artikel 90, stk. 3, giver Kommissionen hjemmel til at udstede generelle regler, der præciserer medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de i denne artikel omhandlede virksomheder.
Article 90(3) gives the Commission the power to lay down general rules specifying the obligations incumbent on Member States with respect to the undertakings referred to in that Article.
Dens beføjelser er ikke begrænset til blot at føre tilsyn med over holdelsen af gældende EF-regler, og de indskrænkes heller ikke af, at Rådet har handlet eller kan handle på grundlag af artikel 100A og artikel 87.
This power is not confined to simply monitoringthe application of existing Community rules, and is not restricted by the factthat the Council has acted or may act under Articles 100a and 87.
Dette gjaldt bl.a. også, selv om det pågældende direktiv var en konkretisering af bestemmelserne i Traktatens artikel 59, og selv Rådet ikke havde vedtaget nogen retsakter om fri ud veksling af tjenesteydelser på telekommunikationsområdet.
This holdstrue even if the Directive at issue gives further substance to Article 59 of the Treaty and no instrument has been adopted by the Council concerning freedomto provide services in the telecommunications sector.
Den direkte gyldighed af artikel 59 er tilstrækkelig til, at Kommissionen kan handle.
For the Commission tobe able to act, it is sufficient that Article 59 be directly applicable.
I øvrigt havde Kommissionen ikke overskredet sine beføjelser ved at udstede en retsregel i forbindelse med artikel 86 (krav om adskillelse mellem godkendelses- og kon trolmyndighederne og teleselskaberne), samtidig med at den overlod det til medlems staterne at bestemme, hvorledes denne regel skulle overholdes.
The Commission did not exceed its powers by laying down a rule of lawrelating to Article 86 (the requirement that the person exercising the powers ofauthorization, control and supervision be distinct from the telecommunicationsorganizations) while leaving Member States free to choose the means of complying therewith.
Endelig behøvede Kommissionen ikke at foretage nogen indgående undersøgelse af televirksomhedernes adfærd for at kunne vedtage dette direktiv. En ikke objektivt begrundet udvidelse af etablerings- og driftsmonopolet til også at omfatte teletjenester var nemlig i sig selv uforenelig med artikel 90 og 86.
It was not necessary for the Commission to carry out a detailed inquiry intothe conduct of telecommunications organizations before adopting the Directive.An extension without any objective reason of the monopoly over the establishment and operation to telecommunications services is in itself incompatiblewith Articles 90 and 86.
Domstolen annullerede imidlertid en del af direktivet, eftersom det ikke gav nogen nærmere definition på, hvilke særlige rettigheder det havde henblik på, og i øvrigt fandt anvendelse på visse handlemåder, som i realiteten alene udøves af virksomhe derne.
The Court nevertheless partly annulled the Directive, inasmuch as it did notdefine in detail the special rights to which it related and inasmuch as it applied
KONKURRENCEPOLITIKKEN OVER FOR VIRKSOMHEDER
200 COMPETITION POLICY TOWARDS ENTERPRISES to certain behaviour which in reality was adopted by undertakings on theirown initiative.
Kommissionens beslutning, der blev truffet på grundlag af Traktatens artikel 90, stk. 3, fastslog således, at den pågældende lov var uforenelig med artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86.
Consequentlythe Commission Decision, which was adopted under Article 90(3) of the Treaty,stated that the Act was incompatible with Article 90(1) read in conjunctionwith Article 86.
Sagsøgerne gjorde først og fremmest gældende, at Kommissionen ikke havde kom petence til at fastslå overtrædelser af Traktaten ved beslutninger truffet med hjemmel i artikel 90, stk. 3.
The applicants argued first of all that the Commission did not have thepower to establish infringements of the Treaty by means of decisions under Article 90(3).
Artikel 90, stk. 3, giver Kommissionen hjemmel til at vedtage direktiver, dvs. udstede generelle regler, der præciserer de forpligtelser, Traktaten pålægger medlemsstaterne med hensyn til de virksomheder, der er omhandlet i artikel 90, stk. 1.
Article 90(3) authorized the Commission to act by way of directives, that is tosay to lay down general rules specifying the obligations which the Treatyimposed on Member States in relation to the undertakings referred to in Article 90(1).
Bestemmelsen giver den imidlertid også kompetence til at træffe beslutninger, hvori den konstaterer, at en bestemt statslig foranstaltning er uforenelig med Traktatens regler, og angiver, hvilke foranstaltninger den pågældende stat bør træffe for at opfylde sine forpligtelser i henhold til EF-retten.
It also authorized it, however, to take decisions finding that aparticular national measure was incompatible with the Treaty and specifyingthe measures which the addressee State had to adopt in order to comply withits obligations under Community law.