natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Når imidlertid hensås til, at det nævnte princip inde bar et forbud mod, at arbejdstagere af det ene køn, der udførte et arbejde af samme værdi som det, der udførtes af arbejdstagere af det andet køn, fik lavere løn på grundlag af køn, måtte princippet så meget mere indebære et forbud mod en sådan lønforskel, når den lavere lønnede arbejdstagergruppe udførte et arbejde af højere værdi. Derfor ville den modsatte for-
Nevertheless, said the Court, if that principle forbade workers of one sex engaged in work of equal value to that of workers of the opposite sex to be paid a lower wage than the latter on grounds of sex, it a fortiori prohibit ed such a difference in pay where the lower-paid category of workers was engaged in work of higher
Håndbog om ligebehandling af mænd og kvinder i Det Europæiske Fællesskab for skjult forskelsbehandling.
Handbook on equal treatment for men and women in the European Community
Sagsøgerne sammen lignede deres løn med lønnen for mandlige arbejdsta gere, som blev betalt mere for arbejde, der vurdere des som værende af mindre betydning.
Article 119 by bringing a form of disguised discri mination within its scope. The claimants sought to compare their wages to those of male workers who were paid more for performing work evaluated as being of lesser value.
Det er vigtigt at bemærke, at sagsøgerne ønskede at få samme løn som de mandlige arbejdstagere. EFD fandt lønnen diskriminerende i artikel 119's forstand.
It is important to note that the claimants wanted to be paid the same wage as that of the male workers.
Det gjorde den, da man ellers ved at henlægge ekstra opgaver til (kvindelige) arbejdstagere kunne gøre artikel 119 virkningsløs.
It did so because otherwise the assignment of extra duties to (female) workers would render Article 119 useless.
tolkning føre til, at ligelønsprincippet berøvedes sin tilsigtede virkning og indhold.
value. Consequently, to adopt a contrary interpreta tion would be tantamount to rendering the principle of equal pay ineffective and nugatory.
Domstolen var enig med den irske regering i, at i modsat fald ville en arbejds giver let kunne omgå dette princip ved at henlægge yderligere eller mere belastende arbejdsopgaver til arbejdstagere af det ene køn, som han derefter kunne give en lavere løn.
The Court then agreed with the Irish Government as to the fact that in that case an employer would easily be able to circumvent the principle by assigning additional or more onerous duties to workers of a particular sex, who could then be paid a lower wage.
Derfor konkluderede Domstolen, at såfremt det godtgjordes, at den i sagen omhandle de forskel i lønniveauet var en forskelsbehandling på grundlag af køn, var traktatens artikel 119 umiddelbart anvendelig i den forstand, at de berørte arbejdsta gere kunne støtte ret på bestemmelsen ved domstole ne for at opnå ligeløn i bestemmelsens forstand, og således at de nationale domstole var forpligtet til at anvende bestemmelsen som en del af fællesskabs retten.
Subsequently, the Court concluded that in so far as it was estab lished that the difference in wage levels in question was based on discrimination on grounds of sex, Article 119 of the EEC Treaty was directly applicable in the sense that the workers concerned could rely on it in legal proceedings in order to obtain equal pay within the meaning of the provision and in the sense that national courts or tribunals should take it into account as a constituent part of Community law.
Efter Domstolens opfattelse kunne den sag, der var indbragt for den nationale ret, afgøres alene på grund lag af en fortolkning af artikel 119.
In the opinion of the Court, the proceedings before the national court were capable of being resolved by means of an interpretation of Article 119 alone.
Det var he'efter ikke nødvendigt at besvare det andet og det tredje spørgsmål, der vedrørte fortolkningen af direktiv 75/117.
Be cause of this, it was unnecessary to reply to the second, and third questions concerning the inter pretation of Directive 75/117.
EØF-traktatens artikel 119 skal fortolkes således, at den også omfatter tilfælde, hvor en arbejds tager, der vil støtte ret på bestemmelsen for at gennemtvinge et krav om lige løn i dennes for stand, udfører et arbejde af højere værdi end værdien af det arbejde, der udføres af den, som den pågældende sammenlignes med.
Article 119 of the EEC Treaty must be interpret ed as covering the case where a worker who re lies on that provision to obtain equal pay within the meaning thereof is engaged in work of higher value than that of the person with whom a comparison is to be made.
I artikel 119 kræves det ikke, at en arbejdstager skal betales, det hans eller hendes arbejde er værd.
Article 119 does not require a worker to be paid what his or her work is worth.
Der fo reskrives alene lige løn for samme arbejde (eller ar bejde, som tillægges samme værdi).
It simply prescribes equal pay for equal work (or work to which equal value is attributed).
Artiklen dækker ikke skjult forskelsbehandling (se sag 43/74 — Def renne II.
It does not cover disguised discri mination (see Case 43/74 — Defrenne II).
Men i den foreliggende sag udvidede EFD arti kel 119's grænser ved at lade den omfatte en form
In the pre sent case, however, the EG extended the limits of
Dato for dommen: 8. marts 1988.
Date of judgment: 8 March 1988.
Ifølge artikel 13, stk. 1, nr. 1 i WWV kunne de ikke efter den nævnte dato få udbetalt ydelser i henhold til WWV.
date they were refused unemployment benefit under the WWV pursuant to Article 13(1), point 1 thereof.
Fru Dik og fru Menkutos­Demirci indbragte derefter for Raad van Beroep de afgørelser, ved hvilke College van Burgemeester en Wethouders, Arnhem, havde afslået deres ans­øgninger.
Mrs Dik and Mrs Menkutos-Demirci there­upon challenged before the Raad van Beroep the deci­sions by which the College van Burgemeester en Wethouders, Arnhem, had rejected their claims.
Det samme gjorde fru Laar­Vreeman med hensyn til afgørelsen truffet af samme regeringsor­gan i Winterswijk.
So did Mrs Laar-Vreeman as regards the decision taken by the same governmental body in Winterswijk.
Sagsøgerne anførte, at den nævnte overgangsbestemmelse medførte en opretholdelse af forskelsbehandlingen afgifte kvinder, som var blevet arbejdsløse før den 23. december 1984, og som på dette tidspunkt havde mistet retten til ydelser i hen­hold til WW, idet de, hvis artikel 13, stk. 1, nr. 1, aldrig havde eksisteret, ville have modtaget ydelser i henhold til WWV.
In their view, the effect of the aforementioned transitional provision was to prolong the discriminatory basis of entitlement to unemployment benefit in the case of married women who had lost their employment and their entitlement to the benefit under the WW be­fore 23 December 1984, and who would have been entitled to benefit under the WWV if Article 13(1), point 1, had never existed.
Emne: Social sikring — ligebehandling af mænd og kvinder (Artiklerne 4, stk. 1, og 8 i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978).
(Articles 4(1 ) and 8 of EEC Council Directive 79/7 of 19 December 1978).
Ved kendelse af 19. februar 1987 forelagde Raad van Beroep, Arnhem, i medfør af EØF­traktatens artikel 177 Domstolen to præjudicielle spørgsmål:
By decision of 19 February 1 987, the Raad van Ber­oep, Arnhem, referred two questions to the Court for a preliminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
1 ) Giver direktiv 79/7/EØF medlemsstaterne mulig­hed for i loven til gennemførelse af direktivet at indføje en overgangsbestemmelse, hvorefter et krav om forsørgerstatus opretholdes efter den 23. december 1984, for så vidt angår gifte kvinder, som var blevet arbejdsløse inden denne dato?
(1 ) Does Directive 79/7/EEC confer on the Member States a discretion to include in the law imple­menting the Directive a transitional provision on the basis of which a 'wage-earner' requirement continues to apply even after 23 December 1984 to a married woman who became unemployed before 23 December 1984?
2) Er det foreneligt med direktivet at tillægge en overgangsbestemmelse af den i første spørgsmål nævnte art tilbagevirkende gyldighed fra det tidspunkt, da den i direktivets artikel 8, stk. 1, fastsatte frist udløb?
(2) Is it compatible with the Directive for a transi­tional provision such as that referred to in the first question to be given retroactive effect as from the date at which the period prescribed in Arti­cle 8(1 ) of the Directive expired?
De tre sagsøgere var alle blevet arbejdsløse inden den 23. december 1984 og havde før denne dato for­tabt deres ret til ydelser i henhold til WW, fordi
Before 23 December 1984, all the three claimants lost their employment and their entitlement to the benefit under the WW because the maximum per­iod for receiving that benefit had expired. After that
Som baggrund for sin besvarelse af spørgsmål 1 nævnte Domstolen for det første sin afgørelse i sag 286/85 — McDermott og Cotter 1.1 denne havde Domstolen fastslået, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7,
As a basis for its reply to question 1, the Court first mentioned its decision in Case 286/85 — McDermott and Cotter I. In that case the Court had held that,
Håndbog om ligebehandling af mænd og kvinder i Det Europæiske Fællesskab ved, at sådanne foranstaltninger fik tilbagevirkende gyldighed fra 23. september 1984.
79/7 in all Member States was ensured by giving such measures effect retroactively as from 23 December 1984.
Dog bemærkede Domstolen, at sådanne for sent fastsatte gennem førelsesbestemmelser fuldt ud skulle tage hensyn til de rettigheder, som direktivets artikel 4, stk. 1, havde tillagt medlemsstaternes retsundergivne med virkning fra udløbet af den frist, medlemsstaterne havde til at gennemføre direktivet.
Nevertheless, the Court made clear that such belatedly adopted implementing measures should fully respect the rights which Article 4(1 ) had conferred on individuals in a Member State as from the expiry of the period allowed to the Member States for complying with it.
I besvarelse af de forelagte spørgsmål statuerede Domstolen:
In reply to the questions submitted to it, the Court ruled as follows:
Rådets direktiv 79/7 af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebe handling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes således, at medlemsstater ne ikke i de nationale gennemførelsesbestemmel ser kan indføje en overgangsbestemmelse, hvor efter et krav om forsørgerstatus opretholdes efter den 23. december 1984, forså vidt angår gifte kvinder, som var blevet arbejdsløse inden denne dato.
Council Directive 79/7 of 19 December 1978 on the progressive implementation of the principle of equal treatment for men and women in matters of social security must be interpreted as mean ing that it does not confer on the Member States a discretion to include in the national law imple menting the Directive a transitional provision on the basis of which a married woman who be came unemployed before 23 December 1984 re mains subject even after that date to the requir ement that she be a 'wage-earner'.
Artikel 8 i direktiv 79/7 skal fortolkes således, at en medlemsstat, som efter udløbet af den i di rektivet fastsatte frist træffer foranstaltninger til gennemførelse heraf, kan tillægge foranstalt ningerne tilbagevirkende gyldighed fra fristens udløb, såfremt medlemsstaten overholder de rettigheder, som direktivets artikel 4, stk. 1, tillægger medlemsstaternes retsundergivne med virkning fra nævnte frists udløb.
Article 8 of Directive 79/7 must be interpreted as meaning that a Member State which adopts implementing measures after the expiry of the per iod prescribed by the Directive may fix the date of their entry into force retroactively to the date of expiry of that period, provided that the rights which Article 4 (1 ) of the Directive confers on indi viduals in the Member States as from the expiry of the said period are respected
4) Bemærkninger både isoleret betragtet og efter direktivets formål og indhold var tilstrækkelig præcis til, at bestemmelsen kunne påberåbes af de retsundergivne og anvendes af de nationale domstole.
Comments taken by itself and in the light of the objective and content of Directive 79/7, Article 4(1 ) was sufficiently precise to be relied upon by an individual and ap plied by the courts.
Selv om direktivets artikel 5 endvidere overlod det til medlemsstaterne at træffe bestemmelse om midlerne, fastslog den, hvilket mål disse midler skulle nå, nemlig ophævelse af alle be stemmelser, der var i strid med princippet om ligebe handling.
Moreover, whilst Article 5 left the Member States a discretion with regard to methods, it prescribed the result which those methods should achieve, i.e., the abolition of any provisions contrary to the principle of equal treatment.
Domstolen henviste for det andet til sin afgørelse i sag 384/85 — Borrie Clarke, hvori den hav de udtalt, at direktivet ikke indeholdt nogen undta gelse fra ligebehandlingsprincippet i artikel 4, stk. 1, der kunne hjemle opretholdelse af en forskelsbe handling, der bestod ifølge tidligere gældende lovgiv ning.
Secondly, the Court made reference to its decision in Case 384/85 — Borrie Clarke, where it emphasized that the Direc tive did not provide for any derogation from the principle of equal treatment laid down in Article 4(1) in order to authorize the extension of the discrimina tory effects of earlier provisions of national law.
Det fulgte heraf, at en medlemsstat ikke efter den 23. december 1984 måtte opretholde en forskels behandling, der beroede på, at ydelsesvilkårene var de samme som før den nævnte dato.
It fol lowed that a Member State could not maintain beyond 23 December 1984, any inequalities of treat ment attributable to the fact that the conditions for entitlement to benefit were those which applied be fore that date.
Det gjorde her ved ingen forskel, at en sådan forskelsbehandling var en følge af overgangsbestemmelser.
That was so notwithstanding the fact that those inequalities were the result of transitional provisions.
Endelig tilføje de Domstolen, at det ligeledes fremgik af dens af gørelse i McDermott og Cotter /-sagen, at kvinder ifølge direktivets artikel 4, stk. 1, fra den 23. decem ber 1984 havde krav på at blive behandlet på samme måde og efter samme regler som mænd i samme si tuation, og at disse regler var det eneste gyldige rets grundlag, så længe direktivet ikke var korrekt gen nemført.
Finally the Court added that it also fol lowed from its decision in McDermott and Cotter I that by virtue of Article 4(1 ) of the Directive women were entitled as from 23 December 1984, to be treated in the same manner and to have applied to them the scheme which applied to men in the same situation, since, where the Directive had not been implement ed correctly, that scheme remained the only valid point of reference.
Dette betød i den foreliggende sag, at såfremt en arbejdsløs mand, som havde mistet ret ten til ydelser efter WW før den 23. december 1984, og som ikke inden denne dato oppebar ydelser i henhold til WWV, havde ret til ydelser efter WWV efter den 23. december 1984, havde en kvinde i samme situation samme ret og behøvede ikke opfylde yderli gere betingelser, som før det nævnte tidspunkt ale ne gjaldt for gifte kvinder.
In the present case, said the Court, that meant that, if a man who lost his employment and his right to benefit under the WW before 23 December 1984 and who did not obtain benefit under the WWV before that date was entitled to benefit under the WWV after 23 December 1984, a woman in the same position would also be entitled to such benefit without having to satisfy any additional condi tion applicable before that date exclusively to married women.
Se bemærkningerne til sag 385/85 — Borrie Clarke.
See comments made on Case 385/85 — Borrie Clarke.
Med hensyn til det andet spørgsmål, som vedrørte den tilbagevirkende gyldighed af en overgangsbestem melse, udtalte Domstolen efter at have erklæret sig enig med Kommissionen, at hvis de nationale gennem førelsesbestemmelser fastsattes for sent, dvs. efter udløbet af den nævnte frist, sikredes direktiv 79/7's samtidige ikrafttræden i samtlige medlemsstater
As for the second question, which concerned the retroactive effect of a transitional provision, the Court, after agreeing with the Commission, said that if national implementing measures were adopted belatedly, namely after the expiry of the period in question, the simultaneous entry into force of Directive
Sag 318/86 KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK.
Case 318/86 COMMISSION OF THE EUROPEAN
Dato for dommen: 30. juni 1988.
Date of judgment: 30 June 1988.
Under den administrative procedure kom Kommissionen til det resultat, at undtagelsen fra princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i den fran ske lovgivning for visse tjenestegrene ikke overskred grænserne ifølge artikel 2, stk. 2, i direktiv 76/207.
Equal treatment for men and women — Access to posts in the public service (Article 2(2) of the EEC Council Directive 76/207 of 9 February 1976).
Emne: Ligebehandling af mænd og kvinder — adgang til stillinger i den offentlige forvaltning (Artikel 2, stk. 2, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976).
During the pre­litigation procedure, the Commis­sion arrived at the conclusion that in case of certain corps the derogation from the principle of equal treatment for men and women provided for in French legislation did not exceed the limits laid down in Article 2(2) of Directive 76/207; the French Govern­ment also withdrew certain other corps from the abovementioned list.
Den 8. december 1986 anlagde Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169 sag ved Domsto len med påstand om, at det statueredes, at Den Franske Republik ikke havde overholdt sine forpligtelser i medfør af traktaten, idet den dels ikke inden for den fastsatte frist havde truffet alle de nødvendige for anstaltninger med henblik på den fuldstændige og nøjagtige gennemførelse af direktiv 76/207, dels — og navnlig — i strid med kravene i direktivet opretholdt særskilte, kønsbestemte ansættelsesordninger i forbin delse med udnævnelse til tjenestemand inden for forskellige tjenestegrene.
On 8 December 1 986, the Commission brought an action before the Court under Article 169 of the EEC Treaty for a declaration that by failing within the prescribed period to take all the measures necessary for the full and proper implementation of Directive 76/207 and, in particular, by maintaining a system of separate recruitment according to sex for appoint­ment to certain civil service corps, contrary to the re­quirements of that Directive, the French Republic had failed to fulfil its obligation under the Treaty.
Ifølge fransk lovgivning var det eneste ansættelseskriterium for ansættelse i den offentlige forvaltning de karakterer, som ansøgeren opnåede ved en fælles udvælgelsesprøve for mandlige og kvindelige ansøge re.
With regard to mana­gement, technical and vocational training staff in the external departments of the prison service, the French Government admitted that the derogation provided for in its legislation was not in conformity with the Directive and announced its intention to remove that corps from the contested list.
Men i 1982 blev der ved fransk lov nr. 82-380 af 7. maj 1982 i anordning af 4. februar 1959 vedrøren de den almindelige vedtægt for tjenestemænd ind sat en ny artikel 18 a, som gjorde det muligt at foran stalte særskilt ansættelse inden for visse tjenestegrene, hvis kønnet var afgørende for udøvelsen af de pågældende funktioner.
However, in 1982, French Law No 82­380 of 7 May 1982, inserted a new Article 18 bis into the Order of 4 February 1959, on the Statut Général des Fonctionnaires (General Staff Regulations) enabling se­parate recruitment to be organized for certain corps in the French civil service where sex constituted a de­termining factor for the duties involved.
Denne bestemmelse blev bekræftet ved artikel 21 i lov nr. 84-16 af 11. ja nuar 1984, hvori det hed: »For visse tjenestegrene, der er opført på listen i den af Conseil d'Etat udstedte bekendtgørelse... kan der foranstaltes særskilt ansættelse af mænd og kvinder, hvis kønnet er af gørende for udøvelsen af de funktioner, som de an satte i disse tjenestegrene skal udføre«.
That provi­sion was re­enacted by Article 21 of Law No 84­16 of 11 January 1984, which was in the following terms: 'For certain corps a list of which will be drawn up by decree of the Conseil d'État... separate recruitment may be organized for men and women if belonging to one or other sex constitutes a determining factor for the performance of the duties carried out by persons in such corps'.
Listen over tje nestegrene, for hvilke mænd og kvinder kunne ansættes særskilt, blev fastsat ved bekendtgørelse nr. 82-886 af 15. oktober 1982 og opretholdt ved be kendtgørelse nr. 84-957 af 25. oktober 1984. Listen
The list of corps for which separate re­cruitment could thus be organized was laid down by Decree No 82­886 of 15 October 1982, and main­tained in force by Decree No 84­957 of 25 October 1984.
Efter den mundtlige forhandling frafaldt Kommissionen sin påstand med hensyn til idrætslærere og hjælpeidrætslærere, da disse tjenestegrene! mellem tiden ved bekendtgørelse af 29. april 1988 var blevet slettet fra den omtvistede liste.
The issue between the parties was, therefore, limit­ed to the requirements of the Directive in relation to
Håndbog om ligebehandling af mænd og kvinder i Det Europæiske Fællesskab af deres tjenestegrene, erkendte den, at der kunne være grunde til kun at udnævne personer, der faktisk havde arbejdet som fængselsbetjent, til overvagt mestre.
Handbook on equal treatment for men and women in the European Community head warders of prisons and to the five corps in the national police force.
Den franske regering lod Domstolen forstå, at grunden i det foreliggende tilfælde skulle findes i, at det var nødvendigt med forfremmelsesmuligheder for fængselsbetjentene, og at den faglige erfaring, der opnåedes i denne tjenestegren, var ønskelig for ud øvelsen af stillingen som arrestforvarer.
The category of head warders re sponsible for the direction of prisons did not appear as such in the contested list, since the head warders in question did not constitute a 'corps' within the meaning of the French legislation.
Da Kommissionen ikke påviste, at disse argumenter ikke var hold bare, blev dens klagepunkter ikke lagt til grund.
On the other hand, the list referred to the 'corps du personnel de sur veillance' (corps of custodial staff) as part of the corps in the external departments of the prison service for which separate recruitment of men and women could be provided for.
Herefter vedrørte sagen kun direktivets krav i forbin delse med overvagtmestre, der ledede arresthuse, og de fem tjenestegrene under det nationale politi.
could have avoided the problem by organizing their departments differently, it admitted that there could be reasons for appointing to the post of head warder only persons having actually performed the du ties of a warder.
Ka tegorien overvagtmestre, der ledede arresthuse, figu rerede ikke som sådan i den anfægtede liste, da de pågældende overvagtmestre ikke udgjorde en »tjene stegren« i den franske lovgivnings forstand.
The French Government gave the Court to understand that such reasons existed in this case, having regard to the need to provide for op portunities for promotion within the corps of warders and to the fact that the professional experience ac quired in that corps was desirable for the performance of the duties of a prison governor.
På den anden side nævnte listen »corps du personnel de sur veillance« (opsynspersonale) som en del af tjeneste grenene i kriminalforsorgen, for hvilken der kunne for anstaltes særskilt ansættelse.
As the Commission did not show that those arguments were not valid, its complaint was rejected by the Court.