natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Medmindre andet er fastsat i nationale bestemmel ser udstedt i medfør af artikel 2, stk. 3, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, forså vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, er direktivets artikel 5, stk. 1, sammenholdt med dets artikel 2, stk. 1, ikke til hinder for afskedigelse som følge af fravær, som skyldes en sygdom, der er forårsaget af graviditet eller fødsel.
Without prejudice to the provisions of national law adopted pursuant to Article 2(3) of Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1 976 on the implementa tion of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, voca tional training and promotion, and working condi tions, Article 5(1) ofthat Directive, in conjunction with Article 2(1 ) thereof, does not preclude dismissals which are the result of absences due to an illness at tributable to pregnancy or confinement.
Denne sag vedrørte afskedigelse af en kvinde på grund af gentagne sygefravær (på grund af at hun havde født et barn) efter udløbet af hendes lovbe stemte barselorlov.
This case concerned a dismissal of a woman be cause of repeated absences due to illness (related to the fact that she had given birth to a child) after the expiry of her statutory maternity leave.
Ligesom i sag C-177/88 Dekker sta tuerede EFD, at forskelsbehandling på grund af graviditet var direkte forskelsbehandling.
As in Case C177/88 — Dekker, the EG held that discrimination because of pregnancy amounts to direct discrimina tion.
Betydningen af dette punkt i dommen fremgår af bemærkningerne til DeMær-sagen.
For the importance of this point of the judgment see the comments made on the Dekker case.
Det følger af denne dom, at kvinder ikke kan afskediges på grund af graviditet, forhold i tilknytning til graviditeten eller under barselorloven.
It follows from this judgment that a woman cannot be dismissed on account of her pregnancy, reasons re lated to it, and during her period of maternity leave.
Men EFD nægtede at give kvinder beskyttelse mod afskedigelse på grund af graviditetsbetinget sygdom, som opstod efter den lovbestemte barselorlov.
However, the EG refused to grant women protection against dismissal because of pregnancy related ill nesses suffered after the statutory period of maternity
anden erhvervsmæssig beskæftigelse, skulle i hen hold til artikel 12, stk. 2, i kongelig anordning nr. 38 ikke betale bidrag efter anordningen, såfremt deres indkomst som selvstændige erhvervsdrivende ikke oversteg et bestemt beløb.
tually engaged in another occupation as a main oc­cupation was not liable to pay contributions under Royal Decree No 38, if his income from working as a self­employed person remained below a specified ceil­ing.
Denne fritagelse for at betale bidrag bevirkede ikke, at den pågældende mi stede retten til ydelser i henhold til den sociale sik ringsordning for selvstændige erhvervsdrivende.
This exception from contributions did not de­prive the person concerned of the benefits available under the provisions applicable to self­employed persons.
Inte grity modsatte sig begæringen under henvisning til, at artikel 37 kun fandt anvendelse på gifte kvinder, en ker og studerende, men derimod ikke på gifte mænd og enkemænd.
Integrity contested that application on the ground that Article 37 applied only to married wo­men, widows and students but not to married men and widowers.
Nadine Rouvroy og hendes børn, der succederede i sagen efter hr. Leloups død, gjorde gældende, at artikel 37 stred mod princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring.
Mrs Nadine Rouvroy and her chil­dren, who continued the proceedings after Mr Le­loup's death, maintained that Article 37 infringed the principle of equal treatment for men and women in matters of social security.
Emne: Ligebehandling af mænd og kvinder — social sikring — national ordning med hjemmel til på vis se vilkår at fritage gifte kvinder, enker og stude rende fra en pligt til at betale sociale sikringsbidrag (Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978).
Subject-matter: Equal treatment for men and women — Social security— National rules which in certain circum­stances grant exemption from social security contributions to married woman, widows and students
1 ) Er artikel 37 i kongelig anordning af 19. decem ber 1967 om almindelige gennemførelsesbe stemmelser til kongelig anordning nr. 38 af 27. juli 1967 om selvstændige erhvervsdrivendes sociale • retsstilling forenelig med direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring?
(1) Does Article 37 of the Royal Decree of 19 December 1967 laying down general rules for the implementation of Royal Decree No 38 of 27 July 1967 organizing social security for self­employed persons comply with Directive 79/7/EEC of 19 December 1978 on the progressive implementation of the principle of equal treat­ment for men and women in matters of social se­curity?
Under retsforhandlingerne for Tribunal du travail de Nivelles fremsatte hr. Leloup, hvis indkomst var meget beskeden, begæring om anvendelse af artikel 37 i kongelig anordning af 19. december 1967.1 denne artikels første afsnit hed det: »For gifte kvinder, enker og studerende, der er omfattet af kongelig anordning nr. 38, gælder følgende: Er den erhvervsindkomst, jf. artikel 11, stk. 2 og 3, i kongelig anordning nr. 38, som skal lægges til grund ved beregningen af bidrag i et bestemt år, mindre end 77 472 BFR, kan vedkommende anmo de om for det pågældende år at blive ligestillet med de i anordningens artikel 12, stk. 2, nævnte personer«.
In the proceedings before the tribunal du travail, Nivelles, Mr Leloup, whose income was very modest, requested that Article 37 of the Royal Decree of 19 December 1967, to be applied to him. The first indent of that article provided that: When their income from employment within the meaning of Article 11 (2) and (3) of Royal Decree No 38, on which the calculation of their contributions for a specific year was to be based, was less than BFR 77 472.00, married women, widows and students to whom Royal Decree No 38 applied might, for that year in question, apply to be treated as persons co­vered by Article 12(2) of that decree'.
Personer, der ved siden af den beskæftigelse, på grundlag af hvilken de var omfattet af den sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende, normalt og som hovedbeskæftigelse udøvede en
Pursuant to Article 12(2) of the Royal Decree No 38, a person to whom that decree applied, and who, in addition to the activity giving rise to the application to him of the provisions governing self­employed persons, habi­
Ifølge Domstolen ønskede den nationale ret det navnlig afgjort, om artikel 4 i direktiv 79/7 skulle for tolkes således, at bestemmelsen var til hinder for, at en medlemsstat opretholdt en ordning, hvorefter kun gifte kvinder, enker og studerende kunne ligestilles med personer, der ikke skulle betale sociale bidrag, når deres erhvervsindkomst i anledning af beskæftigelse som selvstændig erhvervsdrivende var beskeden, og de normalt og som hovedbeskæftigelse udøvede en
According to the Court, the national court was ask­ing, in particular, whether Article 4 of Directive 79/7 should be interpreted as prohibiting a Member State from granting exclusively to married women, widows and students the possibility of being assimi­lated to persons who were not required to make any social security contributions where their income as self­employed persons was modest and where they habitually engaged in another occupation as a main occupation. The Court observed that in a case of direct
1, i direktiv 79/7 direkte virkning, såfremt der ikke er truffet korrekte gennemførelsesforanstaltninger. Der for er personer, der er ringere stillet, berettiget til at få den samme behandling som dem, der er gunstigere stillet.
Handbook on equal treatment for men and women in the European Community placed at a disadvantage are entitled to receive the same treatment as those placed at an advantage.
Dette gælder, selv når en national bestem melse (som den, der er tale om her), kun finder anven delse på visse kategorier af kvinder og mænd.
This is so even when a national provision (such as the one considered here) only applies to certain categories of women and men.
Endvidere skal det bemærkes, at selv om »Integrity« er en privat pensionskasse, kunne fru Rouvroy påberåbe sig ovennævnte bestemmelse (som har direkte vertikal virkning) over for den, fordi den pågældende for pligtelse lå hos staten.
Moreover, it should be noted that although 'Integrity' is a private fund, Mrs Rouvroy was allowed to rely on the provision mentioned above (which has vertical direct effects) against it, be cause the obligation at issue rested with the State.
anden erhvervsmæssig beskæftigelse. Domstolen bemærkede, at i tilfælde, hvor der forelå direkte fors kelsbehandling, havde personer omfattet af den dårligere stillede kategori ret til at blive behandlet på samme måde og til at være omfattet af samme ord ning som personer omfatttet af den mere gunstigt stil lede kategori, der var i samme situation, ¡det denne ordning, når direktivet ikke var korrekt gennemført, var den eneste, som retsgyldigt ville kunne anvendes (se sag C-102/88 — Ruzius-WUbrink).
discrimination, the members of the group placed at a disadvantage were entitled to. have the same rules applied to them as were applied to the members of the group placed at an advantage who were in the same circumstances, such rules remaining the only valid point of reference so long as the Directive had not been implemented correctly (see Case C-102/88 — Ruzius-Wilbrink).
Endvidere bemærkede Domstolen, at det fremgik af direktivets opbygning, at artikel 4, som definerede rækkevidden af ligebehandlingsprincippet, kun fandt anvendelse inden for direktivets personelle og materielle anvendel sesområde (se forenede sager 48, 106 og 107/88 — Riele mfl.).
Moreover, said the Court, accord ing to the internal logic of the Directive, Article 4, which defined the extent of the principle of equal treatment, only applied within the scope ratione personae and rationae materiae of the Directive (see Joined Cases 48, 106 and 107/88 — Riele and Others).
Domstolen tilføjede, at generaladvokaten i den forbindelse i sit forslag til afgørelse med rette havde anført, at havde samlede sociale bidrag tilknytning til sociale ydelser, hvoraf kun nogle var omfat tet af det materielle anvendelsesområde for direktiv 79/7, fandt ligebehandlingsprincippet alligevel an vendelse på samtlige de pågældende bidrag.
In that connection, added the Court, the Ad vocate General correctly observed in his Opinion that, where indivisible social security contributions re lated to social security benefits, which only partly came within the scope rationae materiae of Directive 79/7, the principle of equal treatment nevertheless applied to all such contributions.
Forholdet var et andet, når det var muligt at foretage en opdeling af bidragene på grundlag af de enkelte former for ydelser.
The position was dif ferent where it was possible to apportion the contri butions among individual benefits.
I besvarelse af det forelagte spørgsmål statuerede Domstolen:
In reply to the question submitted to it, the Court ruled that:
Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. de cember 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter kun gifte kvinder, enker og studerende kan ligestilles med personer, der ikke skal betale sociale bidrag, mens gifte mænd og enkemænd, som i øvrigt opfylder de samme betingelser, ikke har denne mulighed for at opnå fritagelse for betaling af bidrag.
Article 4(1 ) of Council Directive 79/7/EEC of 19 December 1978 on the progressive implementation of the principle of equal treatment for men and women in matters of social security must be inter preted as precluding national legislation which reserves to married women, widows and students the possibility of being assimilated to persons not lia ble to pay any social security contributions without granting the same possibility of exemption from liability to pay contributions to married men or widowers who for the rest satisfy the same conditions.
Denne sag stadfæster EFD's afgørelse i sag 71/85 — FNV.
This case confirms the ruling of the EG in Case 71/85 — FNV.
I tilfælde af forskelsbehandling har artikel 4, stk.
In cases of discrimination.
Håndbog om ligebehandling af mænd og kvinder i Det Europæiske Fællesskab
Case-law of the European Court of Justice account periods of seniority acquired before that date.
Fru Nimz anlagde derfor sag ved Arbeitsgericht Hamburg, hvor hun gjorde gældende, at de pågældende bestemmelser var i strid med EØF-traktatens artikel 119.
Mrs Nimz, therefore, submitted to the Hamburg La­bour Court that the provisions in question were con­trary to Article 119 of the EEC Treaty.
Ved kendelse af 13. april 1989 forelagde Arbeitsgericht Hamburg i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
By order of 13 April 1989, the Labour Court of Hamburg referred the following questions to the Court for a preliminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
Emne: Lige løn — forskelsbehandling på grundlag af køn (EØF-traktat, artikel 119, og artiklerne 1 og 4 i Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975).
Subject-matter: Equal pay — Sex discrimination (EEC Treaty, Article 119 and Articles 1 and 4 of EEC Council Directive 75/11 7 of 10 February 1975).
— og kvindelige funktionærer udgør mere end 90% af alle deltidsbeskæftigede funktio nærer med en arbejdstid på under tre fjerdede le af en tilsvarende fuldtidsbeskæftigets nor male arbejdstid, og kvindelige funktionærer udgør lidt over 55% af alle deltidsbeskæfti gede funktionærer med en arbejdstid på mindst tre fjerdedele af en tilsvarende fuld tidsbeskæftigets normale arbejdstid og af alle fuldtidsbeskæftigede?
(1 ) Is there 'indirect discrimination against women' and consequently a violation of Article 119 of the EEC Treaty when a collective agreement for the public service establishes — for employees in the administration of a university — asa condition of passage to a higher salary grade at the end of a qualifying period that: the periods during which the person con­cerned regularly worked at least threequarters of the normal working hours of a fulltime employee are fully taken into account, while the periods during which he or she worked for at least half of that time are only counted as half that period of service, and that where more than 90% of the parttime em­ployees working for less than threequarters of the normal working hours of a fulltime em­ployee are women, while of all the fulltime employees and parttime employees work­ing for at least three quarters of the normal working hours of a fulltime employee, little more than 55% are women?
Fru Nimz havde fra 1. januar 1977 arbejdet som of fentligt ansat hos Freie und Hansestadt Hamburg.
Mrs Nimz had been a civil servant of the Freie und Hansestadt Hamburg (Free and Hanseatic City of Ham­burg) since 1 January 1 977.
Fra den 1. januar 1983 havde hun haft en ugentlig ar bejdstid på 20 timer og havde fra samme tidspunkt været indplaceret i lønramme Vb, gruppe 1, i den kollektive overenskomst for offentligt ansatte funktio nærer (Bundesangestelltentarifvertrag, i det følgen de benævnt »BAT«).
She had worked, since 1 January 1983, for 20 hours per week and had been paid from that date in accordance with scale VB, category 1 of the collective agreement for national public service employees (Bundesangestelltentarifvertrag) ('BAT').
Funktionærer med seks års an ciennitet i denne lønramme oprykkedes automatisk til lønramme IV b, gruppe 2.
After six years' service in this grade, employees automatically moved to salary scale IVB, ca­tegory 2.
Den 28. januar 1988 nægtede Hamburgs forvaltning i henhold til BAT's artikel 23 a at rykke hende op i den højere lønramme IV b, gruppe 2.
On 28 January 1988, the administration of the City of Hamburg refused to move her to the higher salary bracket IVB, category 2, relying on the provi­sions of Article 23(a) of the BAT.
I denne bestemmelse i BAT hed det, at ved beregningen af ancienniteten medregnedes tje nesteperioder, hvori funktionæren havde haft en normal arbejdstid på mindst tre fjerdedele af en fuldtidsbeskæftigets normale arbejdstid, fuldt ud, mens tjenesteperioder, hvori funktionæren havde haft en ar bejdstid på mindst mellem halvdelen og tre fjerde dele af normal arbejdstid, medregnedes med halvde len.
This provided that seniority was fully taken into account for employees working for at least three quarters of the normal work­ing hours of a fulltime employee, but that only half of the period.of service was taken into account where employees worked for at least half but less than three quarters of the normal working hours of a fulltime employee.
BAT's bestemmelser blev ændret med virkning fra 1. januar 1988 uden hensyntagen til anciennitet opnået inden denne dato.
The provisions of the BAT were amended from 1 January 1 988, without taking into
2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Kræver EØF-traktatens artikel 119, sammen holdt med artikel 117 og/eller Rådets direktiv 75/117/EØF da, at der for deltidsbeskæftigede med en arbejdstid på under tre fjerdedele af en tilsvarende fuldtidsbeskæftigets normale ar bejdstid gælder samme lønanciennitetskrav som for deltidsbeskæftigede med en arbejdstid på
Do the combined provisions of Article 119 and Article 11 7 of the EEC Treaty and/or the provisions of Council Directive 75/117/EEC require an em­ployer to apply a qualifying period of the same
EF-Domstolens afgørelser mindst tre fjerdedele af en fuldtidsbeskæftiget funktionærs, henholdsvis som for en fuldtids beskæftiget, eller med en større erfaring, som principielt satte arbejds tageren i stand til bedre at udføre sine arbejdsopgaver, men om et sådant kriterium var objektivt afhang af samtlige omstændigheder i det konkrete tilfælde, særlig af forholdet mellem det udførte arbejdes ka rakter og den erfaring, udførelsen af arbejdet gav efter et bestemt antal arbejdstimer.
mination on grounds of sex (see Case 170/84 — Bilka). The Court also remarked that although seniority went hand in hand with experience which, in princi ple, should allow the employee to carry out his tasks all the better, the objectivity of such a criterion de pended on all the circumstances in each case and no tably on the relationship between the nature of the duties performed and the experience afforded by the performance of those duties after a certain number of working hours had been worked.
Det tilkom imidlertid den nationale ret at afgøre dette spørgsmål.
This was, how ever, an issue to be resolved by the national courts.
forholder det sig således, at retten under hensyn til overenskomstparternes ret til selvregulering er afskåret fra at træffe en sådan afgørelse og må overlade det til overenskomstparterne at løse spørgsmålet?
or should the Court, having regard to the free dom of action of the social partners, refuse to rule in this respect and leave the parties to the col lective agreement to resolve this question?
Med hensyn til det andet spørgsmål udtalte Dom stolen, at når en bestemmelse i en kollektiv overens komst førte til en indirekte forskelsbehandling, skul le medlemmerne af den gruppe, der blev udsat for forskelsbehandling, behandles på samme måde og være omfattet af de samme regler som de øvrige an satte, idet disse regler var de eneste, man kunne henholde sig til, når artikel 119 ikke var korrekt gen nemført i national ret.
As to the second question, the Court stated that where there was indirect discrimination in a provision of a collective agreement the members of the group discriminated against should be treated in the same way and should have the same arrangements ap plied to them as other employees, arrangements which, until Article 119 had been correctly imple mented into national law, remained the only valid sys tem of reference.
Domstolen erindrede tillige om, at ¡følge dens faste praksis havde den nationale ret, der havde til opgave at anvende fællesskabsret tens bestemmelser, pligt til at sikre disse reglers fulde virkning, idet retten i påkommende tilfælde af egen drift skulle undlade at anvende en modstridende be stemmelse i den nationale lovgivning, uden at den behøvede at anmode om eller afvente en forudgående ophævelse af bestemmelsen ad lovgivningsvejen el ler på anden måde.
The Court also recalled that, ac cording to its established case-law, the national court which had to apply provisions of Community law was obliged to ensure the full effect of these measures, refusing to apply, wherever necessary, on its own authority, any contrary provision of national legisla tion, without requesting or waiting for the removal of that provision by legislative means or by any other process.
Domstolen bemærkede afslutningsvis, at det samme gjaldt, når en bestemmelse, derstred mod fællesskabsretten, fremgik af en kollek tiv overenskomst.
The Court concluded by saying that these considerations were equally applicable in a case where a provision contrary to Community law arose in a collective agreement.
Domstolen fandt, at det med henblik på besvarelsen af spørgsmål 1 først måtte undersøges, om oprykning til en højere lønramme faldt ind under anvendelses området for traktatens artikel 119.
The Court was of the opinion that, in order to give a proper answer to question 1, it should be first deter mined whether the passage to a higher salary grade fell within the provisions of Article 119 of the Treaty.
Domstolen bemærkede, at der i det foreliggende tilfælde var tale om en ordning, hvorefter der skete en kvasiautomatisk indplacering i lønrammen på grundlag af anciennitetsregler, som var fastsat i en kollektiv overens komst.
The Court observed that in the present case there was a quasi-automatic system of salary scales operat ing on the basis of rules based on seniority con tained in a collective agreement.
Disse regler var afgørende for udviklingen i selve den aflønning, en ansat, der ikke fik nye ar bejdsopgaver, havde krav på.
These rules deter mined the gradual increase in salary due to an employee who remained in the same position.
Heraf fulgte, at sådan ne regler under de angivne omstændigheder principielt faldt ind under begrebet løn som defineret i artikel 119.
It fol lowed that, in these circumstances, such rules fell, in principle, within the concept of pay within the mean ing of Article 119.
Endvidere erindrede Domstolen om, at da artikel 119 var ufravigelig, gjaldt forbuddet mod forskels behandling af mandlige og kvindelige ansatte ikke blot for offentlige myndigheder, men omfattede også alle overenskomster, der kollektivt regulerede arbejsforhold, og aftaler mellem private (se sag C33/89 — Kowalska).
Moreover, as far as the above provision was concerned, the Court recalled that, as it was of a mandatory nature, the prohibition of dis crimination between men and women at work applied not only to public authorities but also extended to all agreements intended to apply collectively to salaried work, as well as to contracts between indi viduals (see Case C-33/89 — Kowalska).
Domstolen fremhævede, at en kollektiv overenskomst som den, der var tale om i denne sag, medførte en forskelsbehandling af kvindeli ge ansatte i forhold til mandlige ansatte, når det vi ste sig, at en betydelig mindre procentdel af mænd end af kvinder havde deltidsbeskæftigelse, og måtte derfor anses for at være i strid med artikel 119.
The Court further stressed that a collective agreement such as the one under examination led to discrimination against female employees in comparison with male employees, when it turned out that in fact a considera bly smaller percentage of men than women were employed parttime and, therefore, in principle, should be considered as contrary to Article 119.