natgillin/translations-raw huggingface dataset:
— i de fleste EU-lande var marginaltrækket for en arbejdstager med en løn på det halve af gennemsnitslønnen og med to børn lavere eller næsten det samme som for en ugift; i Italien, Luxembourg og Storbritannien var det dog højere, specielt i de to sidstnævnte lande, hvor samspillet mellem skattesystemet og de sociale ydelser, som tager sigte på at opretholde indkomsten for arbejdstagerne på et acceptabelt niveau, gav et marginaltræk på tæt ved 100% i Luxembourg og ca. 90% i Storbritannien; i USA var marginaltrækket, hvis man medregner værdien af de såkaldte "food stamps", ca. 55%, hvilket er højere end i de fleste EU-lande;
• in most Member States, the marginal rate of deduction for a worker on half average earnings with two children was lower or much the same as for a single person; in Italy, Luxembourg and the UK, however, it was higher, especially in the latter two, where the interplay of the tax and benefit system, designed to maintain the income of those at work at acceptable levels, produced marginal rates of close to 100% in Luxembourg and around 90% in the UK; in the US, if foods stamps are taken into account, the marginal rate was around 55%, higher than in most Union countries;
— kun i fire EU-lande steg marginaltrækket generelt med stigende lønninger; i de øvrige lande var de enten højere i den nederste ende af lønskalaen end i toppen eller nåede maksimum omkring midten af lønskalaen, hvorefter de enten faldt eller ikke udviste noget klart mønster; i de fleste EU-lande er det kombinerede skatte- og socialbidragssystem derfor langtfra progressivt.
• only in four Member States did the marginal deduction rate generally increase as earnings rose; in others, they were either higher at the bottom end of the earnings scale than at the top or reached their highest point in the middle income ranges and then declined or showed no clear pattern; in most parts of the Union, therefore, the combined tax and contribution system is far from being progressive.
Resumé og konklusioner : Tendenser og strategier let specifikke politiske tiltag for at løse problemerne.
Summary and conclusions: trends and strategies the training effort. In most Member States, it increased between 1985 and 1993, especially in Germany, Sweden, Finland and France.
Specielt ungdomsarbejdsløsheden har været genstand for en omfattende og intensiv indsats.
Rates in Spain (42%) and Italy (34%) remain extremely high, as they do in Finland, France and Greece (all over 25%).
hvilken arbejdsløshedsprocenten beregnes, gradvis er blevet mindre.
On the other hand, employment services have generally been found to perform a valuable function in assisting the unemployed find work and have the merit of involving relatively little cost in relation to other measures.
Det faktiske antal unge uden arbej de er derfor faldet ganske betydeligt i flere lande.
Expenditure on these increased between 1985 and 1993 in all Member States, except Greece, Ireland and Luxembourg, and there were especially large rises in the Netherlands, Finland and the UK.
Det gælder især gruppen af unge mellem 15 og 19 år, for hvem erhvervsfrekvensen er faldet til kun 25% i EU som helhed.
Two prominent features which emerged in labour markets throughout the Union in the 1980s were, first, a substantial increase in un employment among young people and, secondly, the growing numbers of unemployed who were out of work for long periods of time.
Mens arbejdsløsheden i EU blandt 15-19-årige var 23% af arbejdsstyrken i denne aldergsgruppe i 1994, betød det i praksis, at kun 6% af de unge i denne aldersgruppe var uden ar bejde. Kun i Spanien (14%) var tal let over 10%.
Both were reflections of the acute shortage of jobs in the early 1980s and both led to policies being developed in Member States, as well as at Union level, to tackle the problems.
Allermest markant er det, at i Belgien og Frankrig, hvor arbejdsløsheden blandt unge mel lem 15 og 19 år var over 35%, var under 4% af de unge i denne aldersgruppe rent faktisk uden arbejde.
Youth unemployment, in particular, has been the focus of extensive and intensive action.
formidling og give plads for private initiativer (i Østrig skete dette f.eks. først i 1994, og i Italien blev forpligtelsen til at underrette den offentlige arbejdsformidlingstjeneste om alle ledige stillinger først afskaffet i 1995).
In recent years, moreover, reforms have been introduced in this area in a number of countries to end public sector monopolies and allow private sector involvement (in Austria, for example, this occurred as recently as 1994 and in Italy the obligation to notify all job vacancies to the public employment service was abolished in 1995).
Resultatet har væ ret, at de private arbejdsformidlingsbureauer er blevet etableret og har udvidet deres aktivitet.
As a result, private place ment agencies have developed and expanded.
Samtidig er den offentlige arbejdsformidling blevet forbedret og effektiviseret (der er iværksat nye initiativer i Belgien, Danmark, Frankrig, Finland, Sverige og Stor britannien) og har fået tættere kontakt til socialforvaltningerne.
At the same time, the operation of public agencies have been improved and made more effective (new initiatives have been launched in Belgium, Denmark, France, Finland, Sweden and the UK) and better links have been established with benefit offices.
I Belgien og Tyskland er der oprettet vikarbureauer for arbejdsløse — i sidstnævnte land efter nederlandsk model.
In Belgium and Germany, temporary employment agencies have been established for the unemployed, in the latter following the Dutch model.
Ungdomsarbejdsløsheden er fortsat et alvorligt problem i EU, men i de fleste lande vedrører det i højere grad gruppen mellem 20 og 24 år end de helt unge.
Both the figures and the changes over time, however, are deceptive.
For denne aldersgruppe var 21,5% af de erhvervsaktive arbejdsløse i 1994, og tallet var 14,5% af samtlige i den pågældende aldersgruppe — 27% i Spanien, over 16% i Frankrig, Irland og Italien.
The increasing numbers remaining in education and training mean that the work force of young people on which unemployment rates are calculated has become progress ively smaller.
Efterhånden som stadigt flere er forblevet længere under uddannelse, er det største arbejdsløsheds problem i realiteten flyttet over på de ældre aldersgrupper.
The number of young people who are unemployed, there fore, has fallen considerably in a number of countries.
Effektiviteten af udgifterne til ud dannelsesforanstaltninger er særligt vanskelig at vurdere, til dels på grund af problemer med på lang sigt at følge karriereprofilerne for de personer, der uddannes.
This is par ticularly true of the 15 to 19 age group, where participation in the work force has fallen to only 25% across the Union as a whole.
Der er me get stor forskel på, hvor meget der bruges til dette formål, hvilket til dels afspejler forskelle med hensyn til, i hvilket omfang den private sektor deltager i uddannelsesaktiviteterne. I de fleste EU-lande steg disse udgifter mellem 1985 og 1993, specielt i Tyskland, Sverige, Fin land og Frankrig.
Whereas the rate of unemployment in the Union for teenagers was 23% of the labour force in 1994, this, in practice, meant that only 6% of those of this age were unemployed.
Den andel af de unge, der får en uddannelse ud over den grundlæggende skoleuddannelse, er vokset markant siden midten af 1980'erne, og selv om mangelen på job i 1990'erne utvivlsomt har været en medvirkende årsag, ville denne stigning ikke være sket, hvis ikke de ansvarlige politikere havde sørget for, at de nødvendige faciliteter var til rådighed.
Most significantly, in Belgium and France, where teenage unemployment rates were over 35%, under 4% of the people in this age group were unemployed.
Punkt 5: Mere hjælp til de grupper, der er hårdest ramt af arbejdsløshed
This has taken two main forms: encouraging more young people to stay in education and training longer in order to improve their qualifications and basic skill levels and making it easier for them to find jobs by increasing access to training, developing closer links between education and training and business and through subsidising work experience (for details of the measures taken over the recent past, see Part II, Section 5).
I mange EU-lande har politikerne endnu ikke fundet ud af, hvordan de skal håndtere dette spørgsmål, til dels fordi det til en vis grad indebærer helt andre problemstillinger, eftersom mange af de pågældende personer allerede har været igen nem grunduddannelses- og efter- og videreuddannelsessystemet.
There remains a serious problem of youth unemployment in the Union, but in most countries it relates to the 20 to 24 age group rather than to younger people.
Langtidsledigheden
For this age group,
På trods af disse omfattende be stræbelser var ungdomsarbejdsløsheden i EU ved den seneste optælling (maj 1995) stort set uæn dret — over 20% for både mænd og kvinder — i forhold til niveauet i midten af 1980'erne, som gav anledning til de mange politiske tiltag i EU-landene.
The effectiveness of expenditure on training is especially difficult to assess, partly because of the problems of monitoring the career profiles of the people trained over the long-term.
Ungdomsarbejdsløsheden er fortsat ekstremt høj i Spa nien (42%) og Italien (34%), men også i Finland, Frankrig og Grækenland (alle steder over 25%).
The scale of spending varies enormously, in part reflect ing counterpart variations in the participation of the private sector in
Begge dele var resultatet af den akutte mangel på job i begyndelsen af 1980'erne, og begge dele førte til, at der både i de enkelte EU-lande og på EU-plan blev udvik
The proportion of young people re ceiving education and training beyond basic schooling has increased markedly since the mid1980s and, while the shortage of
I 1994 havde næsten halvdelen (48%) af de arbejdsløse i EU været uden arbejde i et år eller mere og over halvdelen af disse i to år eller mere.
21V2% of those in the labour force were unemployed in 1994, 14V2% of
1980'erne. Men også her kan det give et misvisende indtryk af problemets ændrede omfang.
Moreover, almost two-thirds of the longterm unemployed in the 55 to 59 age group had been looking for a job for at least two years.
I en pe riode med stigende arbejdsløshed som i de seneste år, vil den andel af de arbejdsløse, som er langtidsledige, logisk nok falde, når et stigende antal personer melder sig arbejdsløse (og altså per definition ikke kan være langtidsledige).
very different levels of longterm unemployment across Member States, which seem to bear little relationship to overall levels of un employment, suggest that some countries — such as Denmark where only around 30% of the un employed had been out of work for a year of more in 1994 — have been more successful than others in their efforts.
Det faktiske antal langtidsledige er højere nu end i midten af 1980'erne, medens den procentvise langtidsledighed (dvs. antallet af personer i forhold til den samlede arbejdsstyrke) er uændret.
In many Member States, policy has yet to catch up with this, partly be cause in some degree it poses different kinds of problems, since many of the people affected have already been through the further education and initial training system. tem.
ser, at selv om en kraftig stigning i nettotilvæksten af job måske kan skabe mere gunstige forudsætninger for at mindske problemets om fang, er det ikke i sig selv nok til at løse det.
On past evidence, though the achievement of high rates of net job creation may create a better environment for reducing the scale of the problem, in itself it will not resolve it.
De underliggende problemer, man skal tage fat på, er dels, at de mange, som uden held har forsøgt at finde job i et år eller mere, mister selvtilliden og håbet om at komme i gang igen, samtidig med at deres færdigheder og kvalifikationer forældes og forringes, dels at der er en modvilje mod at ansætte personer, som ikke har arbejdet i længere tid, og som måske er blevet uvante med at passe et arbejde.
Under lying problems which need to be tackled are, on the one side, the loss of confidence, disillusionment and degradation of skills suffered by those who have been trying without success to find a job for a year or more and, on the other, the reluctance to hire someone who has not worked for a long time and may have become unaccustomed to doing so.
Bortset fra Italien og Grækenland, hvor det hovedsagelig er et problem for de unge, synes langtidsledigheden i højere grad at ramme de ældre medlemmer af arbejdsstyrken end de yngre.
Because of the nature of the problem, policy in Member States has tended to concentrate increasingly on counselling and placement (see Part II, Section 5 for details). The
Ud af de arbejdsløse i EU på mellem 55 og 59 år i 1994 havde 55% været arbejdsløse i et år eller mere og over 50% af de 50-54-årige (figur 7).
The scale of longterm unemployment has not changed greatly over the past decade.
Desuden havde næsten to tredjedele af de langtidsledige i aldersgruppen 5559 år været på jagt efter job i mindst to år.
In 1994, almost half (48%) of those unemployed in the Union had been out of work for a year or more, more than half of these for two years or more.
På grund af problemets karakter har EU-landenes politik på dette område generelt i stigende grad væ ret koncentreret omkring rådgivning og jobplacering (se del II, kapitel 5 vedrørende flere enkeltheder).
However, again this tends to give a misleading im pression of the changing scale of the problem.
De store forskelle med hensyn til langtidsledighedens omfang i EU-landene, som tilsyneladende kun i begrænset omfang hænger sammen med den samlede arbejdsløshed, tyder på, at nogle lande — som f.eks.
In period of increasing un employment, as in the recent past, the proportion of the unemployed who are longterm unemployed will naturally tend to fall as an increasing number of people (who by definition cannot be longterm un employed) join the unemployment register.
Danmark, hvor kun ca. 30% af de arbejdsløse havde været uden arbejde i et år eller mere i 1994 — har haft mere succes end andre med deres indsats.
In practice, the number of longterm unemployed is higher now than in the mid-1980s, while the rate of longterm unemployment (the numbers relative to the labour force) is the same.
Det forhold, at langtidsledigheden synes at have bidt sig så godt fast, er udtryk for, hvor vanskeligt det er at løse problemet. Erfaringerne vi
Apart from Italy and Greece, where more than elsewhere, it is particularly a problem of the young, longterm unemployment affects older members of the labour force more than younger ones.
Del I Tendenser og perspektiver
Part I Trends and prospects
I det andet kapitel ser man på, om det er lykkedes EU-landene at skabe flere job — for det første i forhold til behovet for beskæftigelse, som afspejles ikke blot i det aktuelle arbejdsløshedsniveau, men også i den potentielle tilvækst til arbejdsstyrken, og for det andet i forhold til væksten i produktionen.
employers to create additional jobs and, secondly, changes in working time.
I sjette og sidste kapitel gennemgås udsigterne for EU i den resterende del af 1995 og i 1996 på grundlag af den seneste korttidsprognose med særlig vægt på udsigterne for væk sten i beskæftigelsen i de forskellige EU-lande og konsekvenserne heraf for udviklingen i arbejdsløsheden i samme periode.
The final section reviews the prospects for the Union economies over the remainder of 1995 and in 1996 according to the latest short-term forecast, focusing especially on the prospective growth of employment in the different Member States and on the implications for unemployment during this period.
Hovedformålet her er at vurdere udviklingen i beskæftigelsen i EU-landene på grundlag af en analyse af de vigtigste tendenser i de seneste år, specielt det seneste tiår, hvor en periode med rekordhøj vækst i beskæftigelsen er blevet efterfulgt af en periode med økonomisk recession og omfattende jobtab i store dele af EU.
The central aim here is to assess the employment performance of Member States by analysing the main developments over the recent past, especially over the past decade or so when a period of historically high rates of employment growth has been followed by a period of economic recession and large-scale job losses over much of the Union.
Man har især koncentreret sig om de generelle tendenser i nettotilvæksten til beskæftigelsen og de underliggende vilkår på ar bejdsmarkedet, herunder de specifikke områder, hvor der ifølge konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Essen i december 1994 bør sættes ind.
Its focus is on the overall trends in net job creation and underlying labour market conditions, including the specific areas for action identified in the conclusions of the European Council meeting in Essen in December 1994.
Sigtet er at skabe grund lag for en vurdering af, hvor effektiv beskæftigelsespolitikken har været som helhed, og det kan i sidste ende kun gøres ved at se på, i hvilket omfang den har resulteret i opfyldelse af endemålene.
The aim is to provide a basis for assessing the effectiveness of employment policy overall, which can ultimately only be satisfactorily judged in terms of whether it results in the better achievement of end-objectives.
I tredje kapitel gennemgås udvik lingsmønsteret i beskæftigelsen mere detaljeret, og der lægges specielt vægt på, hvor mange job der besættes med kvinder i stedet for mænd, hvordan omfanget af de selvstændiges beskæftigelse har ændret sig i forhold til lønnet be skæftigelse, hvor mange job der er deltidsjob i modsætning til fuldtidsjob, i hvilke sektorer der er oprettet nye arbejdspladser, og i hvilke sektorer der er nedlagt arbejdspladser, og hvilke former for færdigheder og kvalifikationer der kræves.
The third section examines the pattern of the change in employment in some detail, focusing, in particular, on the number of jobs going to women as opposed to men, the change in the importance of selfemployment relative to waged employment, the number of parttime as opposed to fulltime jobs, the sectors in which the jobs have been created or lost and the kinds of skills and qualifications demanded.
Af særlig interesse er det at få afdækket, hvilke nye former for be skæftigelse og nye aktivitetsområder der udvikles for at erstatte de job, der er gået tabt i sektorerne i tilbagegang.
A specific point of interest is to identify new forms of employment and new areas of activity which are developing to replace jobs lost in declining sectors.
Beskæftigelsesmålsætningerne er dog ikke endimensionale. Det er ikke tilstrækkeligt blot at undersøge, hvorvidt der er skabt flere eller færre job, eller hvorvidt arbejdsløs heden er steget eller faldet.
Employment objectives, however, are not unidimensional.
Der er en række andre aspekter, som er mindst lige så vigtige, som f.eks. hvor der oprettes eller nedlægges arbejdspladser, ændringer i beskæftigelses- og ansættelsesvilkårene, og hvilke hovedgrupper på arbejdsmarkedet der berøres.
There are a number of other aspects which are no less important, such as where jobs are expanding or declining, the changing terms and conditions of employment and the main groups in the labour market being affected.
Alt dette skal med i vurderingen, hvis man vil danne sig et samlet indtryk af resultaterne.
All of these need to be considered in order to form an overall view of performance.
Det femte kapitel omhandler udvik lingen i nogle af de vigtigste elementer på arbejdsmarkedet i EU-landene.
The analysis is divided into six sections.
Først ser man på ændringer i lønniveauer — og i ar bejdskraftomkostninger generelt — i forhold til ændringer i arbejdskraftens produktivitet, for at man kan vurdere arbejdsgivernes muligheder for at oprette flere arbejdspladser, og dernæst ser man på ændringer i arbejdstiden.
In the first, employment developments across the Union as a whole over the recent past are examined and compared with those in other industrialised parts of the world, specifically the US and
Analysen er opdelt i seks kapitler.
The fifth section considers develop ments in certain important labour market features in Member States.
I det første gennemgås beskæftigelsesudviklingen i EU som helhed i de seneste år, og den sammenholdes med udviklingen i andre industri aliserede lande i verden, specielt USA og Japan, så man har et grund lag for at vurdere tendenserne i de enkelte EU-lande.
Specifically, it examines, first, changes in wage levels — and in labour costs, in general — relative to changes in labour productivity in order to assess the scope for
Kapitel 1 Udviklingen i beskæftigelsen og arbejdsløsheden i EU
Section 1 Employment and unemployment trends in the Union
Irland, Luxembourg, Nederlandene og Østrig — var stigningen i intet tilfælde stor nok til at forhindre ar bejdsløsheden i at vokse.
Employment and unemployment trends in the Union by almost 900 thousand (and by 1.7 million including the fall that occurred in 1990 before the re cession started elsewhere), in Spain, by almost 800 thousand and in the former West Germany, nearly 600 thousand.
regner faldet i 1990, før recessionen satte ind i de andre lande), i Spanien med næsten 800.000 og i det tid ligere Vesttyskland med næsten 600.000.
proportion of the jobs gained earlier. While the fall in employment was not common to all Member States between 1991 and 1994, in the five countries in which em ployment increased — Belgium, Ireland, Luxembourg, the Netherlands and Austria — the rise was in no case large enough to prevent unemployment from increasing.
De tre sidstnævnte lande tilsammen tegnede sig for over 60% af stigningen i antallet af personer i beskæftigelse i hele EU i perioden fra 1985 til 1990 — en stigning på ca. 2 mio. i hvert af de tre lande.
The three latter countries together were responsible for over 60% of the growth in the number of people in employment in the Union as a whole between 1985 and 1990 — each experiencing a rise of some 2 million.
Det var dog ikke i samtlige EU-lande, der var tale om et fald i beskæftigelsen mellem 1991 og 1994, men i de fem lande, hvor be skæftigelsen steg — Belgien,
Each, therefore, lost during the recession a significant
(De tal for beskæftigelsen, der er anvendt her, adskiller sig fra dem, der har været
The loss of jobs meant that employ ment in the Union declined from a peak of 62% of working-age population (the employment rate, a measure of the performance of
Beskæftigelsen i EU og andre steder, 1972-94
Employment rates in the Union and elsewhere, 1972-94
% af befolkningen (15-64)
% population (15-64) on
Antallet af personer i beskæftigelse i hele EU (dvs. inklusive de tre nye medlemslande og de nye delstater i det tidligere Østtyskland) faldt med ca. 4% mellem 1991 og 1994 og med ca. 2% alene i 1993, og det var i begge tilfælde dobbelt så meget som noget tidligere fald i en tilsvarende periode siden Anden Verdenskrig.
The numbers employed in the European Union as a whole (ie in cluding the three new Member States as well as the new Länder in the East of Germany) fell by around 4% between 1991 and 1994 and by around 2% in 1993 alone, in each case, twice as large as any previous fall over a comparable period since the war.
(Beskæftigelsen faldt med 1% i 1975 og 1981 efter de to verdensomspændende oliekriser og med ca. 2% mellem 1980 og 1983 — se redegørelsen i det indrammede felt for de anvendte tal for beskæftigelsen).
(Employment fell by 1% in 1975 and 1981, following the two world oil price crises and by around 2% between 1980 and 1983 (see Box for a description of the employment figures used here).
Perioden med rekordhøj vækst i be skæftigelsen mellem 1985 og 1990, da nettotilvæksten til beskæftigelsen var større end på noget andet tidspunkt i de forudgående 30 år, blev således efterfulgt af en periode med rekordhøje tab af arbejdspladser. Resultatet var, at det samlede antal personer i arbejde i 1994 i EU-landene under ét var stort set det samme som i 1988. Ca.
The period of record employment growth between 1985 and 1990, when the net addition to jobs was greater than at any time over the preceding 30 years was, therefore, followed by a period of record job losses.