natgillin/translations-raw huggingface dataset:
EF-Domstolens dom af 9. juni 1994, der blev afsagt på grundlag af en præjudiciel anmodning fra Landgericht Duisburg i en sag mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft GmbH ]), udgør, hvad angår transport ad indre vandveje, en pendant til dommen af 17. november 1993 i Reiff-sagen vedrørende vejtransport2).
The judgment which the Court of Justice delivered in answer to a reference for apreliminary ruling from the Landgericht Duisburg (Duisburg Regional Court) in Federal
I begge sager rejste man spørgsmålet om, hvorvidt den obligatoriske procedure for fastsættelse og godkendelse af de pågældende transporttariffer var i overens stemmelse med artikel 3, litra f), [litra g) efter ikrafttrædelsen af traktaten om Den Europæiske Union], og med EF-traktatens artikel 5, andet afsnit, og artikel 85.
Both cases turned on the compatibility of the compulsory procedure for fixing and approving transport tariffs with Article 3(f) (3(g) since the entry into force of the Treaty on European Union), the second paragraph of Article 5 and Article 85 of the EC Treaty.
I Delta-sagen gik det rejste spørgsmål ud på at få fastslået, om de ovennævnte bestemmelser var til hinder for, at en medlemsstat vedtager regler, hvorefter tarifferne for erhvervsmæssig transport ad indre vandveje fastsættes af et fragtnævn, og hvor tarifferne er bindende for alle virksomheder, når de offentlige myndigheder har godkendt dem.
In Delta the question put was whether the abovementioned provisions precludedrules of a Member State from providing that the tariffs for commercial inland waterwaytraffic were to be determined by freight commissions and made compulsory for all economic operators after approval by the public authorities.
Svaret på dette spørgsmål skulle give den forelæggende dommer mulighed for at afgøre tvisten mellem selskabet Delta og de tyske myndigheder vedrørende en transport, som Delta havde udført til en pris, der lå under den fastsatte tarif.
The court making the reference needed an answer to this question so that it could settle adispute between Delta, a shipping company, and the German authorities concerning atransport operation carried out by Delta at a price below the tariff rate.
EF-Domstolen besvarede spørgsmålet under henvisning til sin faste retspraksis på området.
The Court of Justice answered the question on the basis of its well-established case-law onthe subject.
Ifølge Domstolen pålægger artikel 85 sammenholdt med traktatens artikel 5 medlemsstaterne en forpligtelse til ikke at træffe eller opretholde foranstaltninger — selv ad lovgivningsmæssig art — som kan undergrave virkningen af de konkurrenceregler, der finder anvendelse på virksomhederne.
According to this, Article 85, read in conjunction with Article 5, requires the Member States not to introduce or maintain in force measures, even of a legislative nature,which may render ineffective the competition rules applicable to undertakings.
Dette er tilfældet, når en medlemsstat enten påbyder eller fremmer indgåelsen af aftaler, der er i strid med artikel 85 eller konsoliderer sådanne aftaler, eller når en medlemsstat fratager sin lovgivning dens statslige karakter ved at uddelegere
Suchwould be the case if a Member State were to require or favour the adoption of agreements,decisions or concerted practices contrary to Article 85 or to reinforce their effects, or todeprive its own rules of the character of legislation by delegating to private economic operators responsibility for taking decisions affecting the economic sphere.3
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
212 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS
EF-Domstolen tog dernæst stilling til, om de tyske offentlige myndigheder havde delegeret deres kompetence med hensyn til fastsættelsen af tarifferne til private erhvervsdrivende.
The Court then examined whether the German authorities had delegated their tariff-fixingpowers to private economic operators.
I så henseende konstaterede EF-Domstolen, at loven om transport ad indre vandveje lige som også den pågældende vejtransportlov i Reiff-sagen tog sigte på at sikre den bedst mulige transportbetjening, og at forbundsregeringen havde til opgave at sikre en rimelig opgavefordeling mellem de forskellige transportmidler.
It found in this connection that, like the Law on thecarriage of goods by road, which had been at issue in Reiff, the Law concerning inlandwaterway transport was intended to bring about an optimum transport service and conferred on the Federal Government the task of ensuring an economically judicious division oftasks between the various modes of transport.
Til løsning af denne opgave kan forbundstransportministeren nedsætte fragtnævn, som er undergivet ministerens tilsyn.
To help him carry out that task, the Federal Minister for Transport had the power to establish the freight commissions, which weresubject to his control.
Hvis de af fragtnævnet fastsatte tariffer ifølge ministeren ikke stemmer overens med de almene hensyn, kan han selv fastsætte tarifferne ved at lade sin afgørelse træde i stedet for fragtnævnets afgørelse.
If the tariffs decided by the freight commissions did not seem to himto be in accordance with the public interest, he could fix them himself by substituting hisdecision for that of the commissions.
Ifølge EF-Domstolen har de tyske offentlige myndigheder altså ikke opgivet deres prærogativer hvad angår fastsættelse og godkendelse af tarifferne for erhvervsmæssig transport ad indre vandveje i Tyskland.
Accordingly, in the Court's view, the German authorities had not abandoned their prerogatives in the matter of fixing and approving tariffs forcommercial inland waterway traffic in Germany.
Henset hertil fastslog Domstolen, at de pågældende regler ikke var i modstrid med EF-traktatens artikel 3, litra f), og artikel 5, andet afsnit, samt artikel 85.
This being so, the Court ruled that Article3(f), the second paragraph of Article 5 and Article 85 of the Treaty did not preclude therules in question.
') Dom af 21.9.1988, Van Eycke, sag-267/86, Sml. 1988, s. 4769, præmis 16, og Reiff-dommen,
In SAT the Court of Justice held that the European Organization for the Safety of Air Navigation (Eurocontrol) is not an undertaking within the meaning of Articles 86 and 90of the EC Treaty.
241 og 90. Hovedsagen vedrørte en tvist mellem Eurocontrol og det tyske luftfartsselskab SAT og vedrørte opkrævningen af en route-afgifter, som SAT skulle erlægge til Eurocontrol.
The main proceedings were between Eurocontrol and SAT, an airlinegoverned by German law, and concerned the recovery of route charges payable by SAT to Eurocontrol.
Som begrundelse for ikke at betale afgifterne gjorde SAT gældende, at Eurocontrols praksis, der består i, at der for de samme ydelser fastsættes afgifter, som bl.a. er forskellige fra stat til stat og fra år til år, må anses for misbrug af en dominerende stilling i henhold til traktatens artikel 86.
In order to justify its refusal to pay the charges, SAT claimed that the procedures followed by Eurocontrol, in fixing charges at different rates for equivalent services,of an amount varying in particular from State to State and from year to year, constituted anabuse of a dominant position within the meaning of Article 86.
For at løse tvisten anmodede Belgiens Cour de Cassation EF-Domstolen om en præjudiciel afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt den europæiske organisation er en virksomhed i henhold til traktatens artikel 86 og 90.
With a view to settling the dispute, the Belgian Court of Cassation referred to the Court fora preliminary ruling the question whether Eurocontrol was an undertaking within the meaning of Articles 86 and 90.
For at besvare dette spørgsmål baserede EF-Domstolen sig på sin retspraksisl), hvorefter virksomhedsbegrebet inden for Fællesskabets konkurrenceret omfatter enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde.
In answering the question the Court referred to its case-law2 according to which, in Community competition law, the concept of an undertaking encompasses every entity engagedin an economic activity, regardless of the legal status of the entity and the way in which it isfinanced.
For at afgøre, om Eurocontrol udøver aktiviteter svarende til en virksomheds aktiviteter i henhold til traktatens artikel 86 og 90, så Domstolen nærmere på selve arten af organisationens virksomhed.
In order to determine whether Eurocontrol's activities were those of an undertaking withinthe meaning of Articles 86 and 90 of the Treaty, it accordingly sought to establish the nature of those activities.
Hvad navnlig angår opkrævningen af en route-afgifter fastslog EF-Domstolen, at de ikke kan adskilles fra organisationens øvrige aktiviteter.
It found among other things that, for the purposes of exercising air navigation control,Eurocontrol was vested with rights and powers of coercion which derogated from ordinary
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
With regard to the collection of such route charges, the Court held that that activity couldnot be separated from the organization's other activities.
En dom afsagt af Førsteinstansretten den 23. februar i de forenede sager T-39/92 og T-40/92 (Groupement des cartes bancaires »CB« og »Europay« !)) giver en lang række præciseringer på procedureområdet samt vedrørende karakteren og rækkevidden af aftaler inden for banksektoren.
The judgment of the Court of First Instance in Groupement des Cartes Bancaires
Denne dom blev afsagt i en sag, hvor Kommissionens beslutning af 25. marts 1992 anfægtedes af Groupement des cartes bancaires »CB« (den franske Eurocheque-sammenslutning) og Eurocheque International (der i mellemtiden efter sin fusion med Eurocard International var blevet til Europay International).
'CB' and Europay International'1 is highly instructive from both the procedural point ofview and from that of the nature and scope of agreements in the banking sector.
Ved den pågældende beslutning var der blevet pålagt de franske banker en bøde på 5 mio. ECU og Eurocheque en bøde på 1 mio. ECU for i 1983 at have indgået den såkaldte Helsinki-aftale om de franske handlendes modtagelse af eurochecks.
The judgment was delivered in response to applications lodged by the Groupement des Cartes Bancaires 'CB' (acting as the French national Eurocheque Community) and Eurocheque International (which, since its merger with Eurocard International, had become Europay International) for annulment of the Commission decision of 25 March 1992fining French banks ECU 5 million and Eurocheque ECU 1 million for having concludedin 1983 the so-called Helsinki Agreement governing the conditions of acceptance of Eurocheques by French traders.
I sagen havde sagsøgerne gjort gældende, at artikel 85 kun vedrørte aftaler mellem virksomheder eller vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder, men ikke tog sigte på aftaler mellem virksomhedssammenslutninger.
In the applications, it was claimed that Article 85 concerned only agreements betweenundertakings or decisions by associations between undertakings, and did not cover agreements between associations of undertakings.
Men Førsteinstansretten, der henviste til EF-Domstolens BNIC-dom2) for at sammen holde den med den foreliggende sag, konstaterede, at medlemskab af sammen slutningen — i henhold til sammenslutningens stiftelsesoverenskomst — medfør te at sammenslutningens medlemmer var bundet af de beslutninger, som den pågældende Groupements ledelsesorganer traf.
However, basing itself on the judgment of the Court of Justice in BNIC2 and applying it to the present case, the Court found that membership of the association entailed, by virtue of the document constituting the association,the adhesion of its members to the decisions adopted by the managing bodies of the Groupement.
Førsteinstansretten konkluderede heraf, at Helsinki-aftalen skal bedømmes som en aftale som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, indgået mellem to sammenslutninger af erhvervsdrivende, som Groupement des cartes bancaires »CB« og Eurocheque International udgør.
It concluded from this that the Helsinki Agreement had to be regarded as anagreement, within the meaning of Article 85(l)'of the Treaty, concluded between the twogroupings of economic operators constituted by the Groupement des Cartes Bancaires'CB' and Eurocheque International.
) Dom af 30.1.1985. sag 123/83, Sml. 1985, s. 391.
1 Joined Cases T-39/92 andT-40/92 [1994] ECR11-49; see also points 441,464 and 467 of this Report.2 Case 123/83 [1985] ECR 391.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
214 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS
Til støtte for sin sag påberåbte Dunlop sig, at dens politik med hensyn til den totale territoriale beskyttelse — forudsat at den eksisterede — alene var blevet gennemført ved ensidige beslutninger fra Dunlops side, således at der ikke kunne være tale om en aftale i henhold til traktatens artikel 85.
In support of its application challenging the Commission decision, Dunlop claimed that itspolicy of absolute territorial protection - supposing it existed (which it did not) - wasimplemented only by unilateral decisions on its part, and these could not be considered anagreement within the meaning of Article 85 of the Treaty.
Førsteinstansretten, der bekræftede Kommissionens analyse, fandt, at brevvekslingen med et selskab, der ville foretage parallelimport af Dunlop-produkter til Nederlandene, set i sammenhæng med en række klager, som var blevet indgivet af eneforhandlere, viste, at der bestod en aftale med eneforhandlerne, der skulle sikre dem en total territorial beskyttelse.
Confirming the Commission's analysis, the Court of First Instance found that the correspondence with a company wishing to effect parallel imports of Dunlop products into the Netherlands, considered in conjunction with complaints from exclusive distributors, established the existence of an agreement with the latter guaranteeing them absolute territorialprotection.
Dunlops politik gik således ud på ikke at acceptere reeksport til noget som helst marked, hvor en af selskabets eneforhandlere var repræsenteret.
Dunlop's policy was indeed not to allow its products to be re-exported to anyworld market where it had a distributor.
Førsteinstansretten understregede, at en aftale ikke nødvendigvis bør være nedfældet skriftligt, og at det er tilstrækkeligt, at videreforhandleren — i hvert fald stiltiende — accepterer det konkurrenceforbud, som leverandøren pålægger ham, for at en sådan adfærd falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1.
The Court stated that an agreement does not have to be recorded in writing and that it issufficient that the reseller accepts, at least tacitly, the anticompetitive prohibition imposedon him by the supplier for such behaviour to be caught by Article 85(1).
Østre Landsret forelagde EF-Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt en bestemmelse i vedtægterne for en indkøbsforening, som har til formål at forbyde andelsforeningens medlemmer at deltage i organiserede samarbejdsenheder, som konkurrerer med andelsforeningen, er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1.
A Danish court, the 0stre Landsret, referred to the Court of Justice the questionwhether a provision in the statutes of a cooperative purchasing association, the effect ofwhich was to forbid its members to participate in other forms of organized cooperationwhich were in direct competition with it, was caught by the prohibition in Article 85(1) ofthe Treaty.
]) besvarede EF-Domstolen spørgsmålet ud fra
3 the Court did not answer with a straight 'yes' or 'no'.
I en præmis, hvori der fastslås et princip, anførte Domstolen, at spørgsmålet om, hvorvidt en forenings vedtægter er forenelige med Fællesskabets konkurrenceregler, ikke kan besvares abstrakt. En sådan forenelighed afhænger af foreningens specifikke vedtægtsbestemmelser samt af de økonomiske vilkår på de berørte markeder.
On the question of the principles involved, it stated that the compatibility of the statutes ofan association with the Community competition rules cannot be assessed in the abstract; itdepends on the particular clauses in the statutes and the economic conditions prevailing onthe market concerned.
Ifølge Domstolen kan en andelsindkøbsforenings aktiviteter på markeder, hvor produktpriserne varierer afhængig af ordrestørrelsen, udgøre en vigtig modvægt til storproducenternes kontraktmæssige styrke.
In the Court's view, in a market where product prices vary according to the volume oforders, the activities of cooperative purchasing associations may constitute a significantcounterweight to the contractual power of large producers and make way for more effective competition.
Andelsforeningernes aktiviteter kan altså gøre konkurrencen mere effektiv.
Case T-43/92 Dunlop Slazenger International v Commission [ 1994] ECR11-441.
') Sag C-250/92, Gottrup-Klim mfl. Grovvareforeninger/Dansk Landbrugs Grovvareselskab AmbA.
Judgment of 15 December 1994, Case C-250/92, Gvttrup-Klim Grovvareforeninger and Others and Dansk
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 215
Men den omstændighed, at visse medlemmer af to konkurrerende andelsindkøbsforeninger tilhører dem begge, kan bevirke, at begge foreningers mulighed for at forfølge deres mål til gunst for deres andre medlemmer svækkes.
Where some members of two competing cooperative purchasing associations belong toboth at the same time, the result is to make each association less capable of pursuing itsobjectives for the benefit of the rest of its members.
Det følger heraf, at et dobbelt tilhørsforhold kan mindske en andelsforenings effektivitet og dens kontraheringsstyrke over for producenterne.
It follows that such dual membership would jeopardize both the proper functioning of thecooperative and its contractual power in relation to producers.
Et forbud mod dobbelt tilhørsforhold udgør altså ikke nødvendigvis en konkurrencebegrænsning i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, og kan endog have positive virkninger for konkurrencen.
Prohibition of dual membership does not, therefore, necessarily constitute a restriction of competition within themeaning of Article 85(1) and may even have beneficial effects on competition.
Dog kan en vedtægtsbestemmelse i en andelsindkøbsforening, der begrænser dens medlemmers muligheder for at deltage i andre former for samarbejde i konkurrence med foreningen, og som derved afholder dem fra at købe hos andre, have visse negative virkninger for konkurrencen.
Nevertheless, a provision in the statutes of a cooperative purchasing association, restricting the opportunity for members to join other types of competing cooperative and thusdiscouraging them from obtaining supplies elsewhere, may have adverse effects on competition.
Derfor fandt EF-Domstolen ikke en sådan bestemmelse omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, fordi bestemmelsen er begrænset til, hvad der er nødvendigt for at sikre en tilfredsstillende drift af andelsvirksomheden og for at opretholde dens kontraheringsstyrke over for producenterne.
The Court accordingly ruled that, in order to escape the prohibition in Article 85(1), such aprovision must be limited to what is necessary to ensure that the cooperative functions properly and maintains its contractual power in relation to producers.
Endelig skal det nævnes, at de sanktioner, der er pålagt for at tilsidesætte vedtægtsbestemmelserne, ikke må være urimelige.
In addition, the penaltiesfor non-compliance with the statutes must not be disproportionate.
Selv om der er tale om en anden løsning, fører den til samme resultat som den tese, som Kommissionen havde slået til lyd for.
Although it differs from it, this approach leads to the same conclusion as that followed bythe Commission.
Kommissionen var af den opfattelse, at den pågældende vedtægtsbestemmelse var konkurrencebegrænsen de, men at denne begrænsning ikke var mærkbar, således at den ikke var omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1.
The latter had considered that the provision in question restricted competition but that the restriction was not appreciable and thus was not caught by the prohibition in Article 85(1) of the Treaty.
En dom afsagt den 14. juli af Førsteinstansretten på foranledning af en sag anlagt af selskabet Parker Pen Ltd. (sag T-77/92) bekræfter, at når der er tale om eksportforbud, anlægges der en meget bred fortolkning af betingelsen »mærkbar påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne«, der skal være opfyldt for, at en konkurrencebegrænsning kan erklæres for ulovlig i henhold til EF-traktatens artikel 85, stk. 1.
The judgment delivered by the Court of First Instance following an application by Parker Pen Ltd (T-77/92) confirms, in connection with an export ban, the broad interpretation of the condition of appreciable effect on trade between Member States which must besatisfied if a restriction of competition is to be punishable under Article 85(1) of the Treaty
Sagen vedrørte en klausul i en aftale, der var indgået i 1986 mellem selskaberne Parker og Herlitz med henblik på Herlitz's distribution af Parker-produkter, og som forbød eksport af disse produkter uden for Tyskland, medmindre Parker gav skriftlig tilladelse.
The case concerned a clause in the agreement concluded in 1986 between Parker and Herlitz for the distribution by Herlitz of Parker products, prohibiting the exportation of thoseproducts from Germany without Parker's written consent.
Denne klausul lå til grund for, at Herlitz nægtede at eksportere Parker-produkter til Nederlandene, efter at der var blevet fremsat
On the strength of this clause,Herlitz refused to export Parker products to the Netherlands in response to a request from Viho, a Dutch importer/exporter of office supplies.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
216 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS
Parker anfægtede beslutningen og fremførte til støtte herfor, at klausulen om eksportforbud ikke kunne påvirke samhandelen mærkbart mellem medlemsstaterne. terne.
The Court rejected this claim on the basis of the well-established definition by the Court of Justice of the concept of effect on trade between Member States.1
Førsteinstansretten afviste dette anbringende under henvisning til en veletableret definition, som EF-Domstolen havde givet af begrebet »påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne« ').
It stated that the influence which an agreement may have on trade between Member Statesis to be determined by taking into account in particular the position and importance of theparties on the market for the products concerned2 and that, according to the case-law of the
Førsteinstansretten fastslog ligeledes, at den påvirkning, som en aftale kan have på samhandelen mellem medlemsstaterne, navnlig skal vurderes under hensyntagen til parternes stilling og betydning på det berørte produktmarked2), og at EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ifølge EF-Domstolens retspraksis3) finder anven delse, hvis det viser sig, at mindst én af parterne i den konkurrencebegrænsende aftale har en så stor afsætning, at den udgør en ikke ubetydelig del af markedet.
Court of Justice,3 Article 85(1) of the Treaty should be applied when it is evident that thesales of at least one of the parties to an anticompetitive agreement constitute a not incon- siderable proportion of the relevant market.
I det foreliggende tilfælde nåede Førsteinstansretten til den samme konklusion som Kommissionen, nemlig at aftalen mellem Parker og Herlitz ved at begrænse parallelimport og -eksport kunne påvirke samhandelen mærkbart mellem med lemsstaterne.
In the present case the Court considered, like the Commission, that, by restricting parallelimports and exports, the agreement between Parker and Herlitz was capable of affectingappreciably patterns of trade between Member States.