natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I denne undersøgelse blev postmenopausale kvinder (gennemsnitsalder 70 år) med et knoglemineralindhold i underarmen på under 2 SD af gennemsnittet for sunde præmenopausale kvinder behandlet med placebo eller tre forskellige doser af intranasal laksecalcitonin (50, 100 eller 200 IE/dgl.) igennem to år. Antallet af eksisterende vertebrale deformiteter var lavt.
In this study postmenopausal women (mean age 70 years) with BMC of the forearm less than 2 SD of the mean of healthy premenopausal women, were treated with placebo or three different doses of intranasal salmon calcitonin (50, 100 or 200 IU/d) for two years.
Af de patienter, der deltog i hele undersøgelsen, udviklede 7 af de 40 i placebogruppen (17,5%) mod 5 af de 124, der behandledes med calcitonin (4%) nye vertebrale deformiteter efter 2 år (p=0,006).
Of the patients who completed the study, 7 of the 40 in the placebo group (17.5%) vs 5 of the 124 treated with calcitonin (4%) developed new vertebral deformities after 2 years (p=0.006). Because of the
På grund af det lave antal patienter og den lave frakturincidens måtte resultaterne for alle grupper i aktiv behandling lægges sammen.
small number of patients and the low incidence of fractures, results for all active treatment groups had to be pooled.
Der er ingen oplysninger fra randomiserede, kontrollerede forsøg om virkningen af calcitonin på forebyggelse af hoftefrakturer, og der kan ikke udformes anbefalinger med hensyn til den optimale dosis af intranasal calcitonin i behandlingen af postmenopausal osteoporose.
There is no information from RCTs about the efficacy of calcitonin in the prevention of hip fractures and no recommendations can be made about the optimal dose of intranasal calcitonin in the treatment of postmenopausal osteoporosis.
Ifølge en rapport, udgivet for nylig i resume (Stock et al., 1997), kan intranasal calcitonin, 200 IE/dgl., men ikke 100 IE/dgl. eller 400 IE/dgl., givet sammen med calcium, 1000 mg/dgl., og D­vitamin, 400 IE/dgl. (10 μg.) reducere incidensen af nye vertebrale frakturer hos postmenopausale kvinder med prævalente vertebrale frakturer (19,8% af patienterne i placebogruppen mod 12,2% af patienterne i calcitoningruppen fik nye vertebrale frakturer).
Recently, however, a report published in abstract form (Stock et al, 1997) suggested that intranasal calcitonin 200 IU/d, but not 100 IU/d or 400 IU/d, given with calcium 1000 mg/d and vitamin D 400 IU/d (10 pg) can decrease the incidence of new vertebral fractures in postmenopausal women with prevalent vertebral fractures (19.8% of patients in the placebo group versus 12.2% of patients in the calcitonin group with new vertebral fractures).
Calcitonin indgivet parenteralt kan medføre rødmen, kvalme, opkastning og diarre.
Parenteral calcitonin may induce flushing, nausea, vomiting and diarrhoea.
Intranasal calcitonin har færre bivirkninger.
Intranasal calcitonin has fewer side-effects.
Nogle patienter kan udvikle resistens over for virkningen af calcitonin, når de behandles med injicerede eller intranasale præparater.
Resistance to the effect of calcitonin may develop in some patients treated with injectable or intranasal preparations.
Der meldes også om analgetiske virkninger af calcitonin hos patienter med en nyere vertebral fraktur.
Calcitonin has also been reported to have an analgesic effect in patients with a recent vertebral fracture.
I tilknytning til behandling med calcitonin anbefales calciumtilskud for at forebygge udvikling af sekundær hyperparathyreoidisme.
During treatment with calcitonin, calcium supplements are recommended to prevent development of secondary hyperparathyroidism.
Disse metabolitter øger calciumoptagelsen i tarmene og fremmer mineraldannelsen i knoglen.
These metabolites increase intestinal calcium absorption and promote mineralisation of bone.
Deres virkning på osteoporose er uklar, men omfatter sandsynligvis et antiresorptivt element, som kan henføres til hæmningen af sekretionen af parathyreoideahormon. Der har været modstridende rapporteringer om disse metabolitters frakturhæmmende effektivitet, og de relevante rapporter vedrører overvejende mindre undersøgelser (Ott and Chesnut, 1989; Gallagher et al., 1990). Alfacalcidol er tilsyneladende effektivt, når det gives til japanske patienter, hvor calciummangel er udbredt.
Their action in osteoporosis is uncertain but probably involves an anti-resorptive element due to the suppression of parathyroid hormone secretion.
I et større blindforsøg, som imidlertid ikke var placebokontrolleret, fik postmenopausale kvinder (gennemsnitsalder 63,7 år) med mindst en vertebral fraktur calcitriol, 0.5 μg./dgl., eller calcium, 1 g./dgl., i 3 år (Tilyard et al., 1992). I calcitriolgruppen fik 40/262 (15%) af patienterne nye
In a large, randomised, but not placebocontrolled study, postmenopausal women (mean age 63.7 years) with at least one vertebral fracture were given calcitriol 0.5 pg/d or calcium 1 gr/d for 3 years (Tilyard et al, 1992).
Forskellen mellem de to grupper var signifikant ved slutningen af behandlingens andet og tredje år.
The difference between the two groups was significant at the end of the second and third years of treatment.
Behandlingen var mest effektiv til patienter med osteoporose i mild grad.
Treatment was mainly effective in patients with milder osteoporosis.
Det interessante ved denne undersøgelses resultater var, at signifikansen ikke indtrådte med en reduceret incidens af nye frakturer hos calcitriolbehandlede patienter, men snarere med en progressiv stigning i incidensen af nye frakturer hos calciumbehandlede patienter. En sammenholdelse af disse data leder ikke til nogen sikre konklusioner med hensyn til syntetiske metabolitters eller D-vitamin analogpræparaters frakturhæmmende effektivitet.
The intriguing finding in this study was that significance was attained not by a reduction in the rate of new fractures in calcitriol-treated patients but rather by a progressive increase in the incidence of new fractures in calcium-treated patients.
Aktive D-vitamin metabolitter kan medføre hypercalcuria og i enkelte tilfælde også hypercalcæmia, navnlig hvis det gives sammen med calciumtilskud.
Active vitamin D metabolites can induce hypercalciuria and in a few cases also hypercalcaemia, especially when given together with calcium supplements.
Omhyggelig overvågning er absolut påkrævet.
Careful follow-up is mandatory.
Fluorid er det eneste middel på markedet, som stimulerer knogleformation; det virker på den måde, at det øger tilgangen og differentieringen af osteoblaster via en endnu ikke identificeret mekanisme.
Fluoride is the only marketed agent which stimulates bone formation; it acts by enhancing the recruitment and differentiation of osteoblasts by an as yet unidentified mechanism.
Dets frakturhæmmende virkning har været diskuteret i mange år.
Its antifracture efficacy has been debated for many years.
To placebokontrollerede forsøg med natriumfluorid var ikke i stand til at spore nogen forskel i incidensen af nye frakturer hos osteoporoseramte kvinder med prævalente vertebrale frakturer efter 4 års forløb (Riggs et al., 1990; Kleerekoper et al., 1991).
Two placebocontrolled trials with sodium fluoride failed to detect any difference in the incidence of new fractures in osteoporotic women with prevalent vertebral fractures after 4 years (Riggs et al, 1990; Kleerekoper et al, 1991).
I den første undersøgelse sås endda en signifikant stigning i ikkevertebrale frakturer, herunder inkomplette frakturer, i den gruppe, der fik aktiv behandling. Dette er blevet tilskrevet den høje dosis natriumfluorid, der blev anvendt, og som muligvis påvirker knoglekvaliteten i en negativ retning.
In the first study there was even a significant increase in nonvertebral fractures, including incomplete fractures, in the group which received active treatment.
I en nyere europæisk undersøgelse, hvor en lavere dosis natriumfluorid blev givet i form af monofluorofosfat, sås efter 2 år ingen forskel i incidensen af nye vertebrale frakturer mellem den placebobehandlede og den fluoridbehandlede gruppe (Meunier, 1996). Kun en enkelt offentliggjort undersøgelse, hvor patienterne hver 14. måned fik natriumfluorid i form af et depotpræparat, der virkede over 12 måneder, meldte om en signifikant mindskelse af nye vertebrale frakturer hos patienter behandlet med fluorid (7/48 patienter eller 14,6% med frakturer i fluoridgrupperne mod 22/51 eller 43,1% i placebogruppen) (Pak et al., 1995).
In a recent European study in which a lower dose of sodium fluoride was given as monofluorophosphate, no difference was shown in the incidence of new vertebral fractures between placebo and fluoride treated groups after 2 years (Meunier, 1996). Only one published study, in which a slow-release preparation of
Generelt tyder det materiale fra randomiserede, kontrollerede forsøg, der foreligger på nuværende tidspunkt, ikke på, at der er nogen signifikant gevinst ved fluoridsalte, hvad angår hyppigheden af vertebrale frakturer hos osteoporoseramte kvinder.
Overall therefore, the evidence currently available from RCT's does not suggest significant benefits of fluoride salts on vertebral fracture rate in osteoporotic women.
Resultaterne af forsøget med natriumfluorid som depotpræparat er interessante, men skal bekræftes.
The findings of the trial with the slow-release sodium fluoride are interesting but require confirmation.
Indtil da bør fluoridsalte kun anvendes under kontrollerede forhold af læger med ekspertise i behandling af osteoporose.
Until then, fluoride salts should only be used under controlled conditions by physicians with expertise in the treatment of osteoporosis.
Natriumfluorid kan forårsage maveirritation, i enkelte tilfælde forbundet med blødning.
Sodium fluoride can cause gastric irritation, in a few cases associated with bleeding.
Behandling med fluorid kan forårsage belastningsbrud i underekstremiteterne (smertesyndrom i underekstremiteter). Ca.
Fluoride treatment may cause stress fractures of the lower extremities (lower extremity pain syndrome).
20% af patienterne reagerer af ukendte årsager ikke på behandlingen.
About 20% of patients do not respond to treatment, for unknown reasons.
Fluoridsalte bør altid gives sammen med calcium og D-vitamin.
Fluoride salts should always be administered with calcium and vitamin D.
Forebyggelse af osteoporose: økonomi
5.3 The economics of osteoporosis prevention
Osteoporose er et problem, der er mest fremtrædende i de nordeuropæiske lande (Johnell et al., 1997). Indtil for nylig var den generelle opfattelse, at den eneste metode til forebyggelse af osteoporotiske frakturer var hormonbehandling ved eller straks efter menopausen (Torgerson et al., 1997).
The problem of osteoporosis is particularly acute for Northern European countries (Johnell et al, 1997).
De fleste økonomiske vurderinger af osteoporoseforebyggelse er da også hovedsagelig koncentreret om postmenopausal hormonbehandling (Torgerson and Reid, 1997).
Indeed, most economic evaluations of osteoporosis prevention concentrate on postmenopausal HRT use (Torgerson and Reid, 1997).
Nyere bevismateriale tyder dog på, at hormonbehandlingen sandsynligvis skal finde sted fra menopausen og resten af livet for at være effektiv, hvilket ikke blot er relativt dyrt, men også uacceptabelt for mange kvinder og ikke anvendeligt til mænd.
However, recent evidence suggests that for HRT to be effective it must probably be taken life-long after the menopause, which is not only relatively expensive but also unacceptable for many women and inappropriate for men.
Desuden vil en sådan løsningsmodel, hvor gode resultater den end giver, ikke forebygge et væsentligt antal frakturer før 25-30 år, efter behandlingen er indledt.
Furthennore, such a strategy, no matter how successful, will not prevent significant numbers of fractures until 25-30 years after the start of therapy.
Dette er et ganske særligt problem, økonomisk set, når nettoudbyttet af en forebyggende strategi ikke tæller igennem en længere periode, så den aktuelle værdi er beskeden set i forhold til udgifterne (Torgerson & Raftery, 1997). En stigende mængde af alternative behandlinger, som ikke involverer hormoner, er nu til rådighed til forebyggelse af frakturer.
This is a particular problem, economically, as the net benefits of any preventive strategy are discounted over a long period of time so that their present value, relative to costs, is small (Torgerson & Raftery, 1997) . An increasing number of non-HRT alternatives are now available for fracture prevention.
Hvis man ønsker det maksimale sundhedsmæssige udbytte på et hvilket som helst ressourceniveau, er det vigtigt at tage alle udgifter og alle fordele ved disse forskellige interventioner i betragtning og udvikle omkostningseffektive behandlingsstrategier.
In order to maximise health gain for any given level of resources, it is important to consider all the costs and benefits of these different interventions and develop cost effective treatment strategics.
De forskellige behandlingsstrategiers omkostningseffektivitet er imidlertid forskellig fra land til land, hvilket skyldes flere faktorer.
However, the cost effectiveness of different treatment strategies is likely to vary between different countries. This is due to a number of reasons.
Selv om anskaffelsesudgifterne til præparaterne faktisk er forskellige i meget ens europæiske lande (f.eks. er udgifterne til knoglemedicin i Sverige omkring 50% lavere end i Danmark), er dette af mindre betydning end de relative forskelle mellem anskaffelsesudgifter og andre omkostninger til behandling. Lad os for eksempel antage, at en medicin koster 10 ecu i land A og land B; i land A koster behandlingen af en hoftefraktur imidlertid 10.000 ecu, mens den i land B kun koster 5.000 ecu.
While the acquisition costs of the interventions will certainly vary between very similar European countries (for example, costs of bone drugs in Sweden are about 50% lower compared with Denmark) this is not as important as the relative differences between acquisition costs and other treatment costs.
Alt andet lige vil det derfor være mere omkostningseffektivt at forebygge frakturer i land A end i land B. Omkostningseffektiviteten af forebyggelsen vil også på afgørende vis være påvirket af sygdommens forskellige incidensgrader i Europa; således er det tilsyneladende mere omkostningseffektivt at forebygge sygdommen i lande med høj incidens end i lande med lav incidens.
Hence, all other things being equal, it will be more cost effective to prevent fractures in country A relative to country B. The cost effectiveness of prevention will also be crucially affected by the differing incidence of the disease across Europe; thus it is likely to be more cost effective to prevent the disease in countries with the highest incidence compared with those with a lower incidence.
Forskelle i medicinsk praksis mellem landene og inden for de enkelte lande vil også påvirke omkostningseffektiviteten af forebyggelse, f.eks. hvad angår anvendelse af knogledensitetsmåling til monitorering af behandlingen.
Variations in medical practice between and within individual countries will also affect the cost effectiveness of prevention, for example the use of bone densitometry to monitor treatment.
En hovedvariabel i forebyggelsen af osteoporose er de afværgede udgifter.
A key variable in preventing osteoporosis is averted costs.
Det kan tjene to formål at sætte tal på de afværgede udgifter.
Quantifying averted costs can fulfil two functions.
For det første er de samlede omkostninger ved en sygdom den økonomiske ækvivalent til fastsættelsen af sygdommens belastning med hensyn til dødelighed og sygelighed.
First, the total cost of a disease is the financial equivalent of quantifying the burden of disease in terms of mortality and morbidity.
Mange sundhedsøkonomer har imidlertid rejst tvivl om værdien af undersøgelser af sygdomsomkostninger.
However, many health economists have questioned the value of cost of illness studies.
Det andet formål, som sandsynligvis er til mere nytte, er fastsættelsen af de afværgede udgifter i forbindelse med den enkelte fraktur. I den første model er de samlede omkostninger ved osteoporotiske frakturer de besparelser, man ville fa, hvis det højst usandsynlige skulle ske, at alle osteoporotiske frakturer kunne undgås.
Secondly, and probably more useful, is measuring the avoided cost of an individual fracture.
De afværgede omkostninger ved de enkelte brud er derimod til større nytte ved den økonomiske værdiansættelse af forskellige metoder til frakturforebyggelse.
In contrast, the avoided cost per individual fracture is more helpful in economic appraisal of different alternatives of fracture prevention.
Der er store variationer med hensyn til omkostningerne ved de forskellige metoder til forebyggelse af hoftefrakturer.
There is a large cost variation with respect to the different methods of preventing hip fractures.
Tabel 5.4 viser den omtrentlige udgift pr. patient ved forskellige interventioner. Tallene gælder for Det Forenede Kongerige.
Table 5.4 shows the approximate cost per patient of different interventions for the United Kingdom.
Selv om de absolutte anskaffelsesudgifter til de forskellige behandlinger vil være forskellige i de europæiske lande, er de relative behandlingsomkostninger højst sandsynligt ens i alle lande.
Although the absolute acquisition costs of the different treatments will vary across European countries the relative costs of the treatment are probably similar in all countries.
Som det fremgår af tabellen, er den billigste behandling en enkelt dosis D-vitamin; denne metode til forebyggelse af frakturer er imidlertid ikke dokumenteret (Gillespie et al., 1996).
As the table shows the least expensive treatment is a single dose of vitamin D; however, this method of preventing fractures remains unproven (Gillespie et al, 1996).
For alle de andre frakturforebyggende metoder gælder det, at de enten er relativt dyre eller at de, for hormonbehandlings og hoftebeskytteres vedkommende, sandsynligvis vil medføre dårlig compliance, hvis de anvendes til personer med meget lav risiko.
All the other methods of preventing fractures tend to be either relatively expensive, or, in the case of HRT and hip protector pads, will probably result in poor compliance if used in a relatively low risk population.
Ydermere vil de direkte anskaffelsesudgifter måske ikke afspejle de totale omkostninger ved behandlingen, da nogle interventioner kan kræve opfølgning.
Furthermore, the direct acquisition costs may not reflect the total costs of treatment as some interventions may require further follow-up.
Udgifterne hertil kan variere temmelig meget fra land til land, idet forskellene i lægeudgifter vedrørende opfølgning kan være større end forskellene i medicinprisen.
These follow-up costs could vary considerably between countries as variations among medical practitioners in terms of follow-up may be greater than differences in drug acquisition costs.
Desuden skal de forskellige interventioners relative effektivitet tages med i beregningerne.
In addition, the relative efficacies of different interventions need to be taken into account.
En af de vigtigste determinanter af omkostningseffektiviteten af frakturforebyggelse er den ubehandlede frakturrisiko hos patienter, der tilbydes behandling.
One of the main determinants of the cost effectiveness of preventing fracture is the untreated risk of fracture among patients who are offered therapy.
Overordnet set er et behandlingstilbud til ældre personer med en højere frakturrisiko sandsynligvis mere omkostningseffektivt end et behandlingstilbud til. yngre patienter.
In general, offering treatment to older people with a higher risk of fracture is likely to be more cost effective than offering treatment to younger patients.
På samme vis er et behandlingstilbud til personer med stærkere risikofaktorer for fraktur sædvanligvis mere omkostningseffektivt end et behandlingstilbud til personer med en lavere risiko (Ankjaer-Jensen and Johnell, 1996; Torgerson et al., 1996b; Torgerson et al., 1997; Tosteson et al., 1990), med mindre behandlingen er meget billig med få eller ingen uønskede bivirkninger. Hvis det for eksempel blev bevist, at D-vitaminbehandling kunne mindske antallet af frakturer, kunne det betale sig at tilbyde denne behandling til alle personer i risikogruppe, fordi den er så billig.
Similarly, offering treatment to people with strong risk factors for fracture is usually more cost effective than offering treatment to those at lower risk (Ankjaer-Jensen and Johnell, 1996; Torgerson et al, 1996b; Torgerson et al, 1997; Tosteson et al, 1990), unless treatment is very inexpensive with few or no undesirable side-effects.
Tabel 5.5 viser et hypotetisk scenario for to behandlinger til forebyggelse af osteoporose: billig behandling og dyr behandling.
Table 5.5 shows a hypothetical scenario of two treatments for osteoporosis prevention: treatment cheap and treatment expensive.
Beregningerne er foretaget ud fra den forudsætning, at 20 ud af 1000 kvinder ville få hoftefraktur uden nogen behandling, og begge behandlinger mindsker antallet af frakturer med 30%.
The calculations assume that for 1000 women 20 hip fractures would occur in the absence of treatment and both treatments reduce fractures by 30%.
Ydermere antages det, at 50% af alle hoftefrakturer ville indtræffe blandt de 20% kvinder, der er i højrisikogruppe.
Furthennore, it is assumed that 50% of all hip fractures would occur among women in the highest 20% of risk.
Som det fremgår af tabellen, kan det for den billige behandlings vedkommende næppe betale sig at målrette behandlingen, eftersom selv en behandling af kvinder med lav risiko medfører en beskeden udgift pr. afværget hoftefraktur.
As the table shows, for the cheap treatment it is hardly worthwhile targeting treatment as even treating low risk women generates a modest cost per averted hip fracture.
Desuden er der ifølge beregningerne ikke plads til ekstraudgifter til en målrettet indsats som f.eks. knogledensitetsmåling, som nemt kan betyde, at en målrettet indsats bliver dyrere end behandling af alle kvinder (Kanis et al., 1997).
Furthermore, the calculations do not allow for any additional costs of targeting such as bone mineral density measurement which could easily mean that targeting becomes more expensive than treating all women (Kanis et al, 1997).
For den dyrere behandlings vedkommende er de ekstra udgifter til behandling af kvinder med lavere risiko betydelige og vil måske anses for at være for høje i forhold til det udbytte, de giver.
However, for the more expensive treatment the incremental costs of treating lower risk women are substantial and may be considered too high for the benefit they produce.
Selv om en analyse af omkostningseffektiviteten kan være med til at præge behandlingsprioriteringer, især inden for et specielt sygdomsområde, er den som økonomisk hjælpemiddel ikke særligt anvendelig, når der skal træffes beslutninger om udgiftsprioriteringer inden for forskellige medicinske specialområder eller på det økonomiske område i det hele taget. En måde, hvorpå den sundhedsmæssige
Although cost effectiveness analysis can help to inforni treatment priorities, particularly within a disease specialty, as an economic technique it is not particularly helpful in deciding spending priorities across different medical specialities or within the economy at large.
gevinst ved afværgelse af frakturer kan omsættes til en målestok, der kan anvendes inden for forskellige områder af sundhedssektoren, er ved hjælp af en analyse af omkostningsnytten ("cost utility analysis'- CUA) (Drummond et al., 1997).
A method of translating the health gain of avoiding fractures into a measure which can be used across different health care areas is to use cost utility analysis (CUA) (Drummond et al, 1997).
I en CUA bliver de mange helbredsmæssige påvirkninger i forbindelse med forebyggelse af osteoporose, herunder den sundhedsmæssige gevinst ved ikke at få knoglebrud og det sundhedsmæssige tab ved bivirkningerne af behandlingen, udtrykt i måleenheder for nytten.
In a CUA the myriad of health effects of preventing osteoporosis, which include the health gain by not having a fracture and the health loss of treatment side-effects, are converted into measures oí utility.