natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Følgelig havde fru Teuling fra den 1. januar 1984 krav på en minimumsydelse i henhold til den almindeli ge lov, der var lig med 70% af den lovbestemte mindsteløn, da hendes ydelse i henhold til forsikrings loven, beregnet på grundlag af den seneste løn, hun oppebar, før hun blev uarbejdsdygtig, var lavere end ydelsen i henhold til den almindelige lov.
Consequently, with ef­fect from 1 January 1984, Mrs Teuling became entitled to a minimum benefit under the General Law equal to 70% of the legal minimum wage, as her benefit under the Insurance Law, calculated on the basis of the last salary which she earned before becoming inca­pacitated for work, was less than the benefit under the General Law.
Emne: Ligebehandling med hensyn til social sikring (Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 og Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976).
Equal treatment in matters of social security (Article 4(1) of EEC Council Directive 79/7 of 19 December 1978 and EEC Council Directive 76/207 of 9 February 1976).
Fru Teuling gjorde gældende, at hun i perioden 1. januar til 1. april 1984 (da hendes ægtefælle døde) ikke havde kunnet opnå »tillæg for forsørgerpligter«, fordi der blev taget hensyn til hendes ægtefælles indtægt.
Mrs Teuling claimed that during the period from 1 January to 1 April 1984 (when her husband died), she was not able to obtain 'family support' supplements because account was taken of her husband's income.
Dette udgjorde en forskelsbehandling af hende og var uforeneligt med artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7.
That constituted discrimination against her and was incompatible with Article 4(1 ) of Directive 79/7.
Ved kendelse af 4. februar 1985 forelagde Raad van Beroep, Amsterdam, i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen fire præjudicielle spørgsmål:
By an order of 4 February 1985, the Raad van Ber­oep, Amsterdam, referred four questions to the Court for a preliminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
Fru Teuling arbejdede uden afbrydelse hos forskelli ge arbejdsgivere fra 1955 til september 1972, hvor hun blev uarbejdsdygtig. Fra dette tidspunkt fik hun udbetalt en ydelse i henhold til Wet op de Arbeidssongeschiktheidsverzekering (forsikringsloven).
Mrs Teuling worked without interruption for various employers from 1955 until September 1972, when she became incapable of working.
Efteråt bestemmelserne om minimumsdaglønnen var trådt i kraft i 1975, kunne hun opnå en minimumsydelse, der var lig med den lovbestemte mindsteløns netto beløb.
Since the entry into force in 1975 of the provisions concerning the daily minimum wage, she had been entitled to a minimum benefit equal to the net amount of the sta­tutory minimum wage.
1 ) Er bestemmelser om ret til ydelse ved uarbejds dygtighed, hvorefter ydelsens størrelse bl.a. be stemmes af civilstanden og ægtefællens direkte el ler indirekte arbejdsindtægter, eller af, om der er forsørgerpligt over for et barn, i overensstem melse med artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978?
(1) Is a system of entitlement to benefits in respect of incapacity for work under which the amount of the benefit is determined in part by marital status and by the income earned from or in con­nection with work of the spouse, or by the exis­tence of a dependent child, consistent with Arti­cle 4(1 ) of Council Directive No 79/7/EEC of 19 December 1978?
Ved skrivelse af 18. juni 1984 meddelte Bedrijfsvereniging voor de Chemische Industrie fru Teuling, at som følge af loven af 29. december 1982 ville hen des ydelse i henhold til forsikringsloven fra 1. januar 1984 blive beregnet ikke på grundlag af minimumsdaglønnen i henhold til nævnte lov, men på grundlag af den løn, hun oppebar, før hun blev uarbejdsdyg tig (og som var lavere).
By a letter of 18 June 1984, the Bedrijfsvereniging voor de Chemische Industrie informed Mrs Teuling that as a result of the Law of 29 December 1982, her benefit under the Insurance Law would from 1 January 1984, be calculated not on the basis of the minimum daily wage under that law but on the basis of the wage which she earned before becoming in­capacitated for work (which was lower).
I henhold til overgangsbestem melserne skulle den nedsættelse af ydelsen, som skulle finde sted, ske etapevis med nedsættelser den 1. januar og den 1. juli 1984. Men en anden bestem melse trådte i kraft 1. januar 1984 (nemlig en ny artikel 97 i Algemene Arbeidsongeschiktheidswet (den al mindelige lov)), som gav ret til ydelser i henhold til den
Under the transitional measures, the reduction leading to the new level of benefit would take place in stages with re­ductions on 1 January and 1 July 1984.
2) a) Erden nederlandske lov af 29. december 1982 (Staatblad 737) hvorved den for alle WAO-forsikrede (Wet op de Arbeidsongeschikt heidsverzekering) gældende garanti, at (net-to-)ydelsen mindst er lig med den lovbestemte (netto-)mindsteløn, er bortfaldet, hvilket be virker, at denne garanti nu kun gælder for per soner, som opfylder betingelserne i artikel
(2) (a) Is the law of 29 December 1982 (Staatblad 737) abolishing the guarantee for all per­sons covered by the Wet op de Arbeidsonges­chiktheidsverzekering that the (net) benefits are to be at least equal to the (net) statutory minimum wage, with the result that the
10, stk. 4, i Algemene Arbeidsongeschikt heidswet, forenelig med den i spørgsmål 1 nævnte direktivbestemmelse?
Handbook on equal treatment for men and women in the European Community guarantee now applies only to persons who satisfy the conditions of Article 10(4) of the Algemene Arbeidsongeschiktheidswet, consis tent with Article 4(1 ) of the Directive re ferred to in question 1?
mindre for kvindernes vedkommende end for mændenes, var i strid med direktivets artikel 4, stk. 1, hvis denne ordning ikke kunne begrundes i hensyn, der var forskelsbehandling på grundlag af køn uvedkommende.
of the beneficiaries but on account of their marital status or family situation, and in respect of which it emerged that a considerably smaller proportion of women than men were entitled to such supplements, was contrary to Article 4(1 ) of the Directive, if that system of benefits could not be justified by reasons which excluded discrimination on grounds of sex.
Dog konkluderede Domstolen, at hvis tillæggene til en social sikringsydelse på et minimums niveau havde til formål — i mangel af anden erhvervsindtægt — at bringe den sociale sikringsydelse op på et eksistensminimum for de ydelsesberettigede, som havde større udgifter end enlige, fordi de hav de forsørgerpligt over for en ægtefælle eller børn, kunne de være begrundede i forhold til direktivet.
However, concluded the Court, if supplements to a minimum social security benefit were intended, where beneficiaries had no income from work, to pre vent the benefit from falling below the minimum subsistence level for persons who, by virtue of the fact that they had a dependent spouse or children, bore heavier burdens than single persons, such supplements could be justified under the Directive.
b) Skal der ved besvarelsen af det foregående spørgsmål, når hensestil den i direktivets ar tikel 8 nævnte frist samt til direktivets artikel 5 og artikel 5 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, lægges vægt på den omstændighed, at den nævnte lov er fra 29. december 1982 og for en dels vedkommende er trådt i kraft den 1. januar 1983, mens det er bestemt, at ordningens fak tiske følger skal iværksættes trinvis fra og med tidspunkter, der ligger såvel før som efter udløbet af fristen i direktivets artikel 8?
(b) Having regard to the period referred to in Article 8 of the Directive and to the provi sions of Article 5 thereof and Article 5 of the Treaty establishing the European Economic Community, is it relevant to the answer to be given to Question 2(a) that the said law was adopted on 29 December 1982 and entered into force partially on 1 January 1983, whilst provision is made for its material conse quences to take effect in stages both before and after the expiry of the period referred to in Article 8 of the Directive?
3) Er Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 medbestemmende for besvarelsen af de foregående spørgsmål?
(3) Are the provisions of Council Directive No 76/207/EEC of 9 February 1976 also relevant as regards the answers to the foregoing questions?
4) Såfremt spørgsmål 1 og/eller spørgsmål 2 a) besvares benægtende, betyder det da, at de — i så fald tilsidesatte — fællesskabsretlige bestem melser direkte kan påberåbes over for nationale myndigheder af de berørte personer?
(4) If question 1 or question 2(a), or both, are ans wered in the negative, does that mean that the relevant provision of Community law — which is thus deemed to have been infringed — may be relied upon directly by the persons concerned as against the national authorities?
I besvarelsen af spørgsmål 2 a) bemærkede Domsto len, at der, efter at loven af 29. december 1982 var trådt i kraft, var sket en forværring af situationen for gifte ydelsesberettigede, som havde krav på minimumsydelsen i henhold til forsikringsloven, og som ikke kunne bevise, at de faktisk havde forsørger pligt over for en ægtefælle, da deres ydelser fra den 1. januar 1984 blev nedsat til 70% af den lovbestemte mindsteløn.
In answering question 2 (a), the Court observed that, after the entry into force of the Law of 29 December 1992, the position of married persons en titled to benefits under the Insurance Law at the mini mum rate, who could not produce evidence that they had a dependent spouse, became less favourable, since their benefits were reduced to 70% of the statutory minimum wage with effect from 1 January 1984.
Det fremgik klart, at der inden for den kreds af personer, der havde krav på en ydelse i hen hold til forsikringsloven, var væsentlig flere (gifte) mænd end (gifte) kvinder, der var omfattet af artikel 10, stk. 4 i den almindelige lov.
It was clear that within the group of persons entitled to benefits under the Insurance Law, a much greater number of (married) men than (married) women came within the scope of Article 10(4) of the General Law.
Domstolen nævnte derefter den nederlandske regerings argumenter om, at loven af 29. december 1982 var udtryk for en po litik, der under hensyn til de midler, der var til rådighed, skulle sikre alle uarbejdsdygtige arbejdstagere et eksistensminimum.
The Court then mentioned the argu ments of the Netherlands Government, that the Law of 29 December 1982, embodied a policy which sought to ensure, having regard to available resources, a minimum subsistence income for all workers suf fering from an incapacity for work.
I den forbindelse måtte det er kendes, at fællesskabsretten ikke var til hinder for, at en medlemsstat som led i kontrollen med sine sociale udgifter tog hensyn til de forholdsvis større behov, som ydelsesberettigede, der havde forsørgerpligt over for en ægtefælle eller en ægtefælle med en meget lav indtægt, eller som havde forsørgerpligt over for et barn, havde i forhold til enlige.
In that regard, it re cognized that Community law did not prevent a Member State, in controlling its social expenditure, from taking account of the fact that the need of beneficiaries who had a dependent child or spouse or whose spouse had a very small income was greater than that of single persons.
For så vidt angår spørgsmål 1 indledte Domstolen med at påpege, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 med hensyn til social sikring forbød enhver forskelsbe handling på grundlag af køn, både direkte og indirekte, under henvisning særlig til ægteskabelig eller fa miliemæssig stilling, ¡sær for så vidt angår beregningen af ydelserne, herunder ægtefælle- eller forsørger tillæg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne.
As far as question 1 was concerned, the Court started its reasoning by stating that Article 4(1 ) of Directive 79/7 prohibited, in regard to social security, all dis crimination whatsoever on grounds of sex either dir ectly or indirectly, by reference, in particular, to marital or family status, in particular concerning the calculation of benefits including increases due in re spect of a spouse or for dependents and the condi tions governing the duration and retention of entitlement benefits.
Domstolen påpegede deref ter, at en ordning, hvor tillæggene — som i det forelig gende tilfælde — var fastsat, ikke direkte på grund lag af de ydelsesberettigedes køn, men under hensyntagen til deres ægteskabelige eller fami liemæssige stilling, og hvor det viste sig, at den pro centdel, der havde fordel af disse tillæg, klart var
The Court then pointed out that a system of benefits in which, as in this case, the sup plements provided were not directly based on :he sex
Domstolen erklærede, at i betragtning af svarene på spørgsmålene 1 og 2 a), värdet ufornødent at tage stilling til spørgsmål 2 b), 3 eller 4.
In view of the replies given to questions 1 and 2(a), the Court said that it was no longer necessary to con sider questions 2(b), 3 or 4.
I besvarelse af de forelagte spørgsmål statuerede Domstolen: argumenter om, at landet med sit sociale sikringssy stem (i dette tilfælde undgåelse af fattigdom) under hensyntagen til de disponible ressourcer søgte at si kre et subsistensminimum for alle uarbejdsdygtige ar bejdstagere.
In answer to the questions referred to it, the Court held that: vely justified grounds' the arguments presented by the Dutch Government that its social security system (in this case, the avoidance of poverty) sought to ensure, having regard to available resources, a mini­mum subsistence income for all workers suffering from incapacity for work.
Det bør dog erindres, at det ikke erethvert mål for socialpolitikken, der har forrang fremfor ligebehandling af mænd og kvinder i sociale anlig gender.
It should be borne in mind, however, that it is not every aim of social policy that has priority over equality of treatment for men and women in social matters.
Det kræves, at et sådant mål udgør del af en medlemsstats socialpolitik (se med hensyn til den skønsret, medlemsstaterne kan have i så henseende, sag C-229/89 — Kommissionen mod Belgien).
It is required that such an aim forms part of a Member State social policy (see, for the discretion Member State may have in this re­gard, Case C-229/89 — Commission ν Belgium).
Med hensyn til følgerne af en ordning, der betragtes som indirekte diskriminerende, se sag 102/88 — Ruzius-Wilbrink.
With reference to the consequences of a scheme consi­dered to be indirectly discriminatory, see Case 102/88 — Ruzius-Wilbrink.
Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 skal fortolkes således, at be stemmelser om ret til ydelse ved uarbejdsdygtig hed, hvorefter ydelsens størrelse blandt andet bestemmes af civilstanden og ægtefællens direkte eller indirekte arbejdsindtægter, er i overens stemmelse med denne artikel, når formålet med disse bestemmelser er, gennem et tillæg til en social sikringsydelse, at sikre ydelsesberettigede med forsørgerpligt over for ægtefælle eller børn et passende eksistensminimum og at opveje de ek straudgifter, de har i forhold til enlige.
Article 4(1 ) of Council Directive 79/7/EEC of 19 December 1978 is to be interpreted as meaning that a system of benefits in respect of incapacity for work under which the amount of the benefit is determined in part by marital status and by the income earned from or in connection with work of a spouse is consistent with that provision if the system seeks to ensure adequate minimum sub­sistence income for beneficiaries who have a de­pendent spouse or children, by means of a sup­plement to the social security benefit which compensates for the greater burdens they bear in comparison with single persons.
Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7/EØF skal fortolkes således, at en lov, hvorefter den garanti, der tid ligere gjaldt for alle uarbejdsdygtige arbejdstagere med en indtægt omkring den lovbestemte mindsteløn, nemlig at (netto-)ydelsen mindst er lig med den lovbestemte (netto-)mindsteløn, nu kun gælder for dem, som enten har forsørgerpligt over for en ægtefælle eller en ægtefælle med en meget lav indtægt, eller har forsørgerpligt over for et barn, er forenelig med denne bestemmelse.
Article 4(1 ) of Directive 79/7/EEC is to be inter­preted as meaning that legislation under which the guarantee previously applicable to all workers suffering from an incapacity for work whose in­come was approximately equal to the statutory minimum wage that their (net) benefit would be at least equal to the (net) statutory minimum wage is restricted to persons having a depen­dent spouse or child or whose spouse has a very small income is compatible with that provision.
Denne sag ligner sag 170/84 — Bilka derved, at den bekræftede reglen om indirekte forskelsbehandling.
This case is similar to Case 170/84 — Bilka, in that it confirmed the latter's rule about indirect discrimina­tion.
Forskellen mellem dem er, at de retningslinjer, der blev fastlagt for Bilka (en virksomhed) og vedrørende artikel 119, her er anvendt over for en medlemsstat (Nederlandene) i en situation, hvor der var involveret lovgivning, der betragtedes som værende i strid med artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 (se tillige sag 171/88 — Rinner-Kuhn, hvor der var tale om lovgiv ning i strid med artikel 119). Resultatet er, at lovgiv ning (som ovennævnte), som berører mange flere gifte kvinder end gifte mænd, hvis den er objektivt be grundet, ikke vil blive betragtet som forskelsbehand lende. I denne sag accepterede EFD som »objektivt be rettigede grunde« den nederlandske regerings
The difference between them is that, the gui­delines laid down with regard to Bilka (an undertaking) and concerning Article 119 are applied here in rela­tion to a Member State (the Netherlands) in a situation involving legislation which was considered to be contrary to Article 4(1 ) of Directive 79/7 (see, also. Case 171/88 — Rinner-Kuhn, as to legislation con­trary to Article 119).
Sag 384/85 betingelsen om ikke at kunne udføre normalt ar bejde i hjemmet før den 19. november 1984.
Case 384/85
Emne: Ligebehandling med hensyn til social sikring (Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1979).
By order of 25 November 1985, the Social Security Commissioner, London, referred the following ques­tion to the Court for a preliminary ruling under Arti­cle 177 of the EEC Treaty:
Ved kendelse af 25. november 1985 forelagde Soci al Security Commissioner, London, i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen følgende præjudi cielle spørgsmål:
Subject-matter: Equal treatment in matters of social security (Article 4 (1 ) of EEC Council Directive 79/7 of 19 December 1979)
1) Har artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7/EØF di rekte virkning, således at en kvinde fra den 22. decem ber 1984 kan være berettiget til en invaliditetsydelse, fordi hun før dette tidspunkt opfyldte de betingelser, en mand skal opfylde for at være beret tiget til denne ydelse, til trods for, at hun ikke også før dette tidspunkt opfyldte en yderligere betingelse, der i henhold til national ret kun gælder for den gruppe kvinder, som hun tilhører?
(1) Does Article 4(1) of the Council Directive 79/7/EEC have a direct effect such that a woman can from 22 December 1 984 qualify for an invalidity benefit by reason of her having before that date satisfied conditions sufficient to ena­ble a man to qualify for that benefit notwithstand­ing that she did not also before that date satisfy a further condition applicable under domestic law only to a class of women of whom she was one?
Fru Clarke, som var gift og boede sammen med sin mand, havde ikke haft lønnet arbejde siden januar 1983 som følge af en sygdom, som gjorde hende uarbejdsdygtig.
Mrs Clarke, a married woman residing with her hus­band, had not been gainfully employed since January 1983, as a result of an illness which incapacitated her for work.
Den 17. april 1983 indgav hun an søgning om invalidepension (i det følgende benævnt »NCIP«).
On 17 April 1 983, she made a claim for a non-contributory invalidity pension ('NCIP').
Hendes ansøgning blev afvist af In surance Officer, hvis afgørelse blev stadfæstet af den lokale retsinstans med den begrundelse, at fru Clarke ikke havde bevist, at hun var ude af stand til at udføre normalt husligt arbejde.
The in­surance officer and, on appeal, the local tribunal, re­jected the claim for NCIP on the grounds that Mrs Clarke had not proved that she was incapable of nor­mal household duties.
Insurance Officer og den lokale ret traf begge afgørelse før vedtagelsen af Health and Social Security Act 1984, og spørgsmålet om ydelse ved alvorlig invaliditet forelå således ikke til afgørelse for disse instanser.
Both the decision of the in­surance officer and that of the tribunal were given be­fore the passing of the Health and Social Security Act 1984, and, therefore, they did not have to con­sider the question of severe disablement allowance.
Social Security Commissioner, som sagen blev indbragt for som appelinstans, fandt imidlertid, at eftersom ansøgningen om fattede en periode frem til august 1985, måtte der tages stilling til spørgsmålet om ydelse ved alvorlig in validitet.
However, the Social Security Commissioner on appeal held that since the claim covered the period to August 1985 it was necessary for him to consider severe disablement allowance.
Domstolen nævnte for det første sin afgørelse i sag 286/85 — McDermott og Cotter I, hvori den havde fastslået, at direktivets artikel 4, stk. 1, både isoleret betragtet og efter direktivets formål og indhold var til strækkelig præcis til, at bestemmelsen kunne påberåbes og anvendes af domstolene.
First of all, the Court mentioned its decision in Case 286/85 — McDermott and Cotter I, where it had held that standing by itself, and in the light of the objec­tive and contents of the Directive, Article 4(1) was suf­ficiently precise to be relied upon in legal proceed­ings and applied by a court.
Domstolen bemærkede endvidere, at selv om direktivets artikel 5 overlod det til medlemsstaterne at træffe bestem melse om midlerne, blev det fastslået, hvilket mål disse midler skulle nå, nemlig ophævelse af alle be stemmelser, der var i strid med princippet om lige behandling.
Moreover, whilst Article 5 of the Directive left to Member States a discretion with regard to methods, it prescribed the result those methods should achieve, namely the abolition of any provisions contrary to the principle of equal treat­ment.
Domstolen fremhævede derefter, at direk tivet ikke indeholdt nogen undtagelse fra
Conse­quently, Article 4(1 ) of the Directive in no way con­ferred on Member States the power to make condi-
Ved en foreløbig afgørelse af 25. november 1985 fastslog Social Security Commissioner, at fru Clarke op fyldte betingelsen om uarbejdsdygtighed længe før den 10. september 1984, hvorimod hun ikke opfyldte
In an interim decision of 25 November 1985, the Social Security Commissioner decided that Mrs Clarke satisfied the condition of incapacity for work well before 10 September 1984, but that she did not satisfy the condition of incapacity for normal household duties before 19 November 1 984.
Det følger af denne sag, at private kan påberåbe sig artikel 4 i direktiv 79/7 mod diskrimination i over gangsforanstaltninger i henhold til lovgivning, der var i kraft før den 23. december 1984 (den dato, på hvilken det nævnte direktiv skulle være gennemført).
It follows from this case that Article 4 of Directive 79/7 may be relied upon by individuals against discri minatory treatment in transitional measures result ing from legislation in force before 23 December 1984 (the date on which said Directive had to be tran sposed).
Efter denne dato må en medlemsstat ikke opretholde nogen form for forskelsbehandling, som skyldes, at betingelserne for at være ydelsesberettiget er dem, der fandt anvendelse før dette tidspunkt.
Beyond that date a Member State may not maintain any discriminatory treatment which has its origin in the fact that the conditions for entitlement to benefit are those which applied before that time.
Se desuden bemærkningerne til sag 71/85 — FNV.
See, furthermore, comments on Case 71/85 — FNV.