natgillin/translations-raw huggingface dataset:
') Se nr. 453 ovenfor. 2) Sml. I 1994, s. 2555. I dom af 15.12.1994 i sag C-195/91, P. Bayer, forkastede EF-Domstolen konsekvent et anbringende, der var baserert på Førsteinstansrettens dom af 27.2.1992, og hvori Retten havde erklæret Kommissionens beslutning for en nullitet (præmis 12-15). 3) Smi. II 1992, s. 315.
' See point 453 of this Report.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET var inkompetent, hvilket ifølge Retten begrundede en annullation af beslutnin gen.
The Court held that the Court of First Instance had committed an error of law in declaringthe decision non-existent. But, ruling itself on the dispute, it annulled the decision forinfringement of an essential procedural requirement.
Ifølge EF-Domstolen må en retsakt kun erklæres for en nullitet i helt ekstreme tilfælde.
In the opinion of the Court of Justice, a finding that a measure is non-existent must bereserved for quite extreme situations.
Hvad angår EF-institutionernes retsakter gælder der nemlig en formodning om, at de er lovlige og derfor har retsvirkning, så længe de ikke er blevet erklæret for ugyldige eller er blevet tilbagekaldt, også selv om de er behæftede med visse mangler.
Measures of the Community institutions are presumed to be lawful and accordingly produce legal effects, even if they aretainted by irregularities, until such time as they are annulled or withdrawn.
Kun i helt ekstraordinære tilfælde, er visse retsakter ikke blevet tillagt nogen form for retsvirkning, dvs. de med andre ord juridisk set er blevet betragtet som værende en nullitet.
It is only by way of exceptionthat some measures must be treated as having no legal effect, that is to say that they mustbe regarded as legally non-existent.
I det foreliggende tilfælde konstaterede EF-Domstolen, at Førsteinstansretten ikke betvivlede, at Kommissionen på sit møde den 21. december 1988 rent faktisk havde besluttet at vedtage den dispositive del i beslutning 89/190. EF-Domstolen fandt også, at de af Førsteinstansretten påpegede fejl, hvad enten de betragtedes isoleret eller under ét, ikke var så alvorlige, at beslutningen skulle betragtes som værende en nullitet.
In the present case the Court found that the Court of First Instance had not questioned thatat the meeting of 21 December 1988 the Commission did decide to adopt the operativepart of Decision 89/190/EEC.
Efter at have erklæret Førsteinstansrettens dom for ugyldig tog EF-Domstolen selv stilling til tvisten, således som den har hjemmel til i den for Domstolen gældende statut, når en tvist er parat til at blive pådømt.
After setting aside the judgment of the Court of First Instance, the Court itself gave judgment in the matter, as is permitted by its Statute where the state of the proceedings so permits.
EF-Domstolen fastslog for det første under henvisning til sin dom i AKZO-sagenl), at Kommissionen fungerer efter det såkaldte kollegialitetsprincip, hvor efter Kommissionens medlemmer på lige fod deltager i beslutningstagningen, og som navnlig indebærer, at beslutninger vedtages i fællesskab og at samtlige kommissionsmedlemmer er kollektivt ansvarlige — rent politisk — for alle de vedtagne beslutninger.
Referring to its judgment inAkzo,' the Court pointed out first of all that the functioning ofthe Commission is governed by the principle of collegiate responsibility which in turn isbased on the equal participation of the Commissioners in the adoption of decisions andimplies among other things that decisions should be the subject of collective deliberationand that all the members of the college of Commissioners should bear collective responsibility at political level for all decisions adopted.
Ifølge EF-Domstolen er overholdelsen af dette princip naturligvis af stor betydning for de retssubjekter, der er berørt af kommissionsbeslutninger, og som bør have sikkerhed for, at disse beslutninger rent faktisk er truffet af Kommissionen som kollegium og fuldstændigt afspejler kollegiets vilje.
In the Court's view, compliance with that principle must be of concern to the individualsaffected by the legal consequences of Commission decisions, in the sense that they mustbe sure that those decisions were actually taken by the college of Commissioners and correspond exactly to its intention.
Dette gælder navnlig kommissionsbeslutninger, hvor formålet er at konstatere en overtrædelse af traktatens artikel 85 og 86 og at nedlægge forbud over for de virksomheder, der har begået den pågældende overtrædelse samt at pålægge dem bøder.
This is particularly so in the case of Commission decisionswhich find that Articles 85 and 86 of the Treaty have been infringed, issue directions to theundertakings responsible for the infringement and impose pecuniary sanctions upon them.
EF-Domstolen fastslog ligeledes, at sådanne beslutninger skal begrundes og anførte dernæst, at da en beslutnings dispositive del og dens begrundelse udgør et udeleligt hele, tilkommer det i medfør af kollegialitetsprincippet kun Kommissionen som kollegial enhed at vedtage begge dele.
The Court pointed out that such decisions must state the reasons on which they are basedand that, since the operative part of, and the statement of reasons for, a decision constitutean indivisible whole, it is for the college of Commissioners alone to adopt both the operative part and the statement of reasons, in accordance with the principle of collegiate res-ponsibility.
Dom af 23.9.1986, sag-5/85, Sml. 1986, s. 2585.
'Case 5/85 [1986] ECR 2585.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 229
Endelig henviste Domstolen til artikel 12 i Kommissionens forretningsorden af 1988, hvorefter de af Kommissionen vedtagne retsakter skal stadfæstes på det eller de sprog, der har retsgyldighed ved kommissionsformandens og generalsekretærens underskrift.
Lastly, the Court quoted Article 12 of the Commission's Rules of Procedure in force in1988, which provided that acts adopted by the Commission must be authenticated in thelanguage or languages in which they are binding by the signatures of the President and the Executive Secretary.
Ifølge Domstolen har stadfæstelsen af retsakter, der langt fra er en simpel formalitet, der skal tjene som erindring, til formål at sikre retssikkerheden ved på de retsgyldige sprog at fastnagle den tekst, der er vedtaget af Kommissionen som kollegial enhed.
According to the Court, far from being a mere formality for archivalpurposes, the authentication of acts is intended to guarantee legal certainty by ensuringthat the text adopted by the college of Commissioners becomes fixed in the languageswhich are binding.
Det gør det således muligt i tilfælde af tvist at undersøge, om de tekster, der er meddelt og offentliggjort, er fuldt ud i overensstemmelse med den af Kommissionen vedtagne tekst og således med den retsaktudstedende myndigheds vilje.
Thus, in the event of a dispute, it can be verified that the texts notifiedor published correspond precisely to the text adopted by the college and so with the intention of the author.
Stadfæstelsen af en retsakt udgør således et væsentligt formkrav, hvis tilsidesættelse kan give anledning til et annullationssøgsmål.
Authentication of acts therefore constitutes an essential proceduralrequirement, breach of which gives rise to an action for annulment.
Men i den foreliggende sag lå det fast, at Kommissionen havde undladt at stadfæste den omtvistede beslutning på den foreskrevne måde.
In the present case, itwas not disputed that the Commission had failed to authenticate the contested decision inthe way provided for.
De forhold, som havde foranlediget Førsteinstansretten til at konstatere, at PVC-beslutningen var en nullitet, blev af sagsøgerne i sagerne om traktorer i Det Forenede Kongerige]) også fremført som led i deres argumentation.
The arguments which had induced the Court of First Instance to make a finding as tothe non-existence of the PVC decision were raised by the applicants in the Tractorcases.1 cases.1
Sagsøgerne havde anmodet Førsteinstansretten om at foranstalte en undersøgelse med henblik på at få fastslået, om den procedure, der var fulgt ved vedtagelsen af den beslutning, der vedrørte sagsøgerne, havde været korrekt.
The applicants had asked the Court to order a preparatory inquiry to look into the correctness of the procedure leading up to the adoption of the decision concerning them.
Førsteinstansretten afviste denne anmodning.
The Court turned down the request.
Retten fandt nemlig, at da sagsøgerne ikke havde fremført noget indicium til støtte for at anfægte gyldigheden af den beslutning, som var blevet dem meddelt, og som var genstand for retstvisten, gjaldt den formodning om gyldighed, der knytter sig til EF-retsakter.
It considered that, since the applicants had failed toproduce the slightest evidence calling into question its validity, the decision, as notified tothe applicants, had to benefit from the presumption of validity enjoyed by Communitymeasures.
Da der endvidere var tale om, hvorvidt proceduren i forbindelse med vedtagelsen af kopien af beslutningen og meddelelsen af beslutningen var korrekt, erindrede Retten om, at en sådan kopi — i mangel af ethvert seriøst indicium for at proceduren ikke har været korrekt — anses for retsgyldig (præmis 27).
As regards the propriety of the procedure for adopting the copy of the decisionand its notification, the Court pointed out that, in the absence of any solid evidence whichwould call into question its regularity, such a copy was authentic (paragraph 27).
En dom afsagt af EF-Domstolen den 19. maj i en appelsag anlagt af SEP 2) giver en række vigtige præciseringer vedrørende både artikel 20, stk. 1 (begrænsninger med hensyn til brugen af oplysninger), og stk. 2 (forbud mod at videregive oplysninger), i forordning nr. 17, samt vedrørende artikel 10, stk. 1
The judgment of the Court of Justice in SEP2 sheds considerable light on the meaning of Article 20(1) (restriction on the use of information), Article 20(2) (prohibition onthe disclosure of information) and Article 10(1) (transmission of the most important documents to the competent authorities in the Member States) of Regulation No 17.
I denne dom tages der stilling til den af SEP anlagte appelsag mod en dom afsagt af Førsteinstansretten den 12. december 1991 !), hvori Retten havde afvist et søgsmål anlagt af dette selskab mod Kommissionens beslutning af 2. august 1990.
In its judgment the Court ruled on the appeal brought by SEP, a Dutch electricity generator, against the judgment of the Court of First Instance in Case T-39/903 dismissing SEP's appeal against a Commission decision of 2 August 1990.
Ved denne beslutning havde Kommissionen i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17, pålagt SEP, en nederlandsk elproducent, at forelægge den kontrakt om leverance af gas, som producenten havde indgået med det norske selskab Statoil.
By that decision, the Commission had required SEP to send to it, pursuant to Article 11 (5) of Regulation No 17, the gassupply contract it had concluded with the Norwegian company Statoil.
Til støtte for at nægte at fremsende kontrakten påberåbte SEP sig kontraktens fortrolige karakter.
' Fiatagri and John Deere: see point 436 (John Deere) and points 438 to 440 (Fiatagri and John Deere) of this
EF-Domstolen var af en anden opfattelse.
Report.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
230 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS
263 kontrakt, rent faktisk ikke forpligtes til ikke at tage hensyn til de vilkår, som Statoil havde indrømmet SEP, når de eventuelt skulle fastlægge Gasunies handelspolitik.
In order to justify its refusal to produce the contract, SEP had raised the issue of its confidential nature.
Denne fortolkning af artikel 20 var dog ikke til hinder for at EF-Domstolen afviste appelsagen.
It was afraid that, if the contract were to be forwarded by the Commission tothe Dutch Ministry of Economic Affairs, the latter would be able to learn the terms ofbusiness granted by Statoil.
En appelsag skal nemlig afvises, selv om præmiserne i en af Førsteinstansretten afsagt dom viser, at der foreligger overtrædelse af fælles skabsretten, når den dispositive del i dommen er velunderbygget af andre retlige grunde.
This fear arose because the Ministry is both the competentauthority in the Netherlands within the meaning of Article 10 and the body which directsthe commercial policy of Gasunie, a gas supplier competing with Statoil.
Men i appelsagen gik man ud fra, at artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 17 forpligter Kommissionen til automatisk at tilsende de nederlandske myndigheder Statoil-kontrakten. EF-Domstolen fandt, at denne analyse var forkert.
In its judgment, the Court of First Instance had held that the restrictions imposed on Member States by Article 20 of Regulation No 17 constituted an adequate safeguard for SEPinasmuch as the obligations laid down by that Article applied to the competent authoritiesin the Member States and to their officials.
EF-Domstolen fandt nemlig, at selve bestemmelsen i artikel 10, stk. 1, hvorefter Kommissionen fremsender medlemsstaternes kompetente myndigheder en afskrift af de vigtigste dokumenter, som indsendes til Kommissionen, giver denne kompetence til at afgøre, hvilke dokumenter der er de vigtigste.
In its view, although Article 20(2) of Regulation No 17 prohibits the competent authoritiesin the Member States from disclosing information which is acquired by them as a result ofthe application of Regulation No 17 and which is of the kind covered by the obligation ofprofessional secrecy,1 that prohibition of disclosure does not guarantee that the information in question will not be taken into consideration by the authorities which receive it or theofficials who learn of it in the performance of their duties.
Endvidere skal artikel 1, stk. 1, fortolkes ud fra det almindelige princip om virksomheders ret til beskyttelse af deres forretningshemmeligheder — et princip som EF-Domstolen allerede anerkendte i AKZO-dommen, hvor spørgsmålet var, om klageren skulle have forelagt en anklaget virksomheds dokumenteri), hvilket er en ret, som EF-Domstolen tillægger værdi som et almindeligt princip.
Article 20(1) involves the need for authorities in possession of information acquired asaresult of the application of Articles 11 to 14 of Regulation No 17 to be unable to use it for areason other than that for which it was obtained.2 This safeguard may not, however, go sofar as to call for the information transmitted to be actually ignored by the national authorities, thereby requiring them to suffer 'acute amnesia'.
EF-Domstolen fastslog således, at fremsendelsen til de nationale myndigheder skulle ske efter den procedure, som Domstolen havde angivet i den ovennævnte AKZO-dom.
This interpretation of Article 20 did not, however, induce the Court to allow the appeal.
Det er under et sådant annullationssøgsmål, at virksomheden eventuelt kan gøre sin ret til beskyttelse af sine forretningshemmeligheder gældende.
Anappeal must be dismissed if the grounds of a judgment of the Court of First Instance disclose a breach of Community law but the operative part appears well founded for otherreasons of law.
') Dom af 24.6.1986, sag 53/85 Sml. 1986, s. 1992, præmis 28 og 29.
1 Case C-67/91 Asociacion Espanola de Banca Privada and Others [1992] ECR1-4785, paragraph 21.1 Judgment in the Spanish banks case, cited above, paragraphs 37 and 42.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
The Court accordingly extended so as to include transmission to national authorities theprocedure it had outlined in Akzo.
Denne dom er primært af interesse, fordi Førsteinstansretten fastslog, at en forening, der har efterkommet en beslutning, hvori der fremsættes en begæring om oplysninger, kan have interesse i at anfægte en sådan beslutning ved domstolene.
The judgment is noteworthy for the Court's finding that an association which has compliedwith a decision requesting information retains an interest in proceeding against the decision.
Førsteinstansretten konstaterede, at en virksomhed eller en sammenslutning af virksomheder, der er stillet over for en beslutning i henhold til artikel 11, stk. 5, løber en større risiko for at blive pålagt sanktioner, end hvis den blot har modtaget en »almindelig« begæring om oplysninger.
The Court stated that an undertaking or association of undertakings faced with a decisionunder Article 11(5) runs a higher risk of sanctions than one confronted with a 'mere'request for information.
De involverede parter har derfor en legitim interesse i at undgå, at Kommissionen på et for tidligt stadium skrider til vedtagelsen af en formel beslutning.
The parties concerned therefore have a legitimate interest in preventing the Commission from moving prematurely to the decision stage.
Den retlige interesse i søgsmål består i øvrigt fortsat, selv om de pågældende parter allerede har efterkommet beslutningen på det tidspunkt, hvor annullationssøgsmålet anlægges, da søgsmålet ikke har opsættende virkning.
Their interest in bringing proceedings still exists even where they have already compliedwith the decision at the time when they bring their action for annulment, since that actionhas no suspensory effect.
I øvrigt kan en annullation af en sådan beslutning i sig selv have retsvirkninger, navnlig ved at man undgår, at en sådan praksis fortsætter.
Furthermore, annulment per se of such a decision may have legalconsequences, in particular by preventing the Commission from repeating such a practice.
Hvad angår realiteten afviste Førsteinstansretten anbringendet om, at proportionalitetsprincippet var blevet tilsidesat.
As regards the substance of the application, the Court rejected the plea that the principle ofproportionality had been breached.
Ifølge sagsøgeren er en begæring om oplysninger via en formel beslutning, hvortil der er knyttet tvangsbøder, dersom der ikke svares inden for den foreskrevne frist, kun legitim, når der er tale om bevidst afvisning af at samarbejde med henblik på obstruktion.
In the applicant's view, a request for information byway of a decision, coupled with the imposition of penalty payments in the event of failureto reply within the period fixed, was lawful only in the case of a wilful and obstructiverefusal to cooperate.
Førsteinstansret ten, der her citerede den af EF-Domstolen afsagte Orkem-dom]) fastslog dog, at forordning nr. 17 tillagde Kommissionen vidtgående undersøgelsesbeføjelser og pålagde de berørte virksomheder pligt til aktivt at samarbejde under en undersøgelse (præmis 31).
Citing the judgment of the Court of Justice in Orkem,2 the Courtnevertheless pointed out that Regulation No 17 confers on the Commission wide powers ofinvestigation and imposes on the individuals concerned the obligation to cooperate actively in the investigative measures (paragraph 31).
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
232 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS manner in which the Scottish Football Association had responded to the initial request forinformation was such that the Commission was justified in going on to the second stageinvolving a request for information by way of a decision.
Selv om det lagdes til grund, at Kommissionen med sin beslutning vedrørende støtten foregreb den i sagen omhandlede fritagelsesbeslutning, ville dette være uden betydning for lovligheden af denne fritagelsesbeslutning.
The fact, even if established, that, by its decision on State aid, the Commissionhad prejudged the legality of its exemption decision was irrelevant to the legality of the latter decision.
Ved vedtagelsen af fritagelsesbeslutningen anså Kommissionen sig nemlig ikke for bundet af sin tidligere beslutning, der var vedtaget i henhold til artikel 93.
When adopting it, the Commission had not considered itself to be bound byits earlier decision under Article 93.
Ifølge Førsteinstansretten var der kun et led af anbringendet, der kunne tillægges betydning, nemlig at Kommissionen — ved at vedtage beslutningen om støtte kun tre dage efter den offentliggørelse af en meddelelse, der er foreskrevet i artikel 19, i forordning nr. 17 — fratog den i artikel 19 foreskrevne høring enhver betydning.
In the Court's view, the only limb of the plea of any consequence was the claim that, byadopting the decision on State aid only three days after publication of the notice providedfor in Article 19 of Regulation No 17, the Commission had rendered ineffective the consultation procedure provided for by that Regulation.
Retten afviste dog også denne del af anbringendet, fordi sagsøgeren, som havde haft enhver mulighed for at fremføre sine bemærkninger, ikke havde godtgjort, at høringsproceduren rent faktisk havde mistet enhver betydning.
However, the Court also rejected thatlimb of the plea since the applicant, which had been fully in a position to submit its observations, had not shown that the consultation procedure had in fact been rendered ineffective.
Førsteinstansretten tilføjede, at Kommissionen lovligt kunne tage stilling til, om et støtteprojekt var i overensstemmelse med artikel 92, når den med tilstrækkelig sandsynlighed er nået til den overbevisning, at den pågældende transaktion kan være omfattet af artikel 85, stk. 3.
The Court added that the Commission was legally entitled to give a decision on the compatibility of planned aid with Article 92 provided that it had formed the conviction, withsufficient probability, that the operation was capable of falling within the scope of Article85(3).
Retten konstaterede, at en sådan overbevisning i det foreliggende tilfælde fremgik tilstrækkelig klart af den meddelelse, der var blevet offentliggjort i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17.
It held that, in the present case, that conviction was sufficiently apparent from thepublication of the notice provided for by Article 19(3) of Regulation No 17.
I sagen vedrørende Groupement des cartes bancaires1) påberåbte Groupe ment sig, at Retten til forsvar var blevet tilsidesat, fordi Kommissionen ikke burde have adskilt proceduren vedrørende Helsinki-aftalen og proceduren vedrørende Package Deal-aftalen.
In Groupement des Cartes Bancaires2 the Groupement pleaded that the rights of thedefence had been infringed because the Commission ought not to have disjoined, as it haddone, its procedure relating to the Helsinki Agreement from that relating to the Package Deal Agreement.
') Sag T-39/92; se nr. 441 ovenfor og nr. 467 nedenfor. 2) Sag T-83/91; dom af 6.10.1994.
1 CaseT-17/93 [1994] ECR 0-595.2 See points 441 and 467 of this Report.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET meddelt i 1988), ikke i det foreliggende tilfælde ansås for en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik i betragtning af omfanget af og vanskeligheden ved en undersøgelse, der omfatter Tetra Paks samlede forretningspolitik over usædvanlig lang tid (præmis 30).
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 233 good administration required that the Commission should be able to make a determinationwith respect to an agreement which had been duly notified to it without having to await theoutcome of the investigation relating, as in this case, to an agreement which was severablefrom the notified agreement (paragraph 125).
I den af Matra anlagte sag]) havde Matra ligeledes gjort gældende, at der forelå overtrædelse af det almindelige princip om ret til forsvar, fordi selskabet ikke havde fået adgang til visse dele af sagens akter.
In its application2 Matra had also pleaded that the general principle that the rights ofthe defence must be observed had been breached in that it had not been granted access tocertain information in the file on the case.
Undersøgelsen af en klage, der finder sted efter fremsendelsen af en meddelelse i henhold til artikel 6, i forordning nr. 99/63, er således ikke — i modsætning til hvad sagsøgeren hævdede — fuldt ud omfattet af kontradiktionsprincippet.
Consequently, contrary to what the applicant claimed, theinvestigation of a complaint must, after the communication provided for in Article 6 of Regulation (EEC) No 99/63 is sent, not involve full disclosure.