natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Foreligger der en overtrædelse af artikel 119 i EØF­traktaten af 1957 i form af en »indirekte forskels­behandling af kvinder«, når det i en kollektiv overenskomst for offentligt ansatte i Forbunds­republikken Tyskland bestemmes, at funktionærer ved udtrædelse af ansættelsesforholdet, som de ikke selv er skyld i (især når de falder for aldersgrænsen og dermed pensioneres, når de bliver uarbejdsdygtige, eller der sker en væsentlig nedsættelse af deres arbejdsevne), får udbetalt en fratrædelsesgodtgørelse på indtil fire måneders løn, som har sit historiske grundlag i tjenestemands­retten, mpns funktionærer, med hvem der ikke er aftalt fuld normal arbejdstid (38 timer ugentlig), er undtaget fra udbetalingen af denne godtgørelse, og når deltidsbeskæftigede kvinder udgør en betydelig større del af det samlede antal deltids­beskæftigede funktionærer, der er omfattet af overenskomsten, end kvinder udgør af det samlede antal fuldtidsbeskæftigede funktionærer, der er omfattet af overenskomsten?
Treaty of 1957 where a collective wageagreementapplyingto the publicserviceof the FederalRepublicof Germanyprovidesfor the paymentof U be rg an g sg e( a ld severancegrant the historicalbasisof whichliesin civil-servicelaw)of up to fourmonths'salaryin the eventthat apersonisdischargedfrom hispositionasan employeewithoutfault on hispart(in particularon accountofhis attainmentof the age-limitre,tiremenont thatground,incapacityfor work or sufferingsignificantloss of fitness for work) but excludes from thepaymentof that grantemployeeswho have notcontractedto work full normal working hours(38hoursper week), and the number of women parttime employeesaccountfor a significantlyhigherproportion of the total number of part-timeemployees covered by the collective agreementthan womenfull-timeemployeesaccountfor inrelationto the total number of full-timeemployeescovered by the collective agreement?
2) Såfremt spørgsmål 1) besvares bekræftende: Følger det da af EØF­traktatens artikel 119, sammenholdt med artikel 117, og/eller af bestemmelserne i Rådets direktiv 75/117/EØF, at deltidsbeskæftigede trods reglerne i overenskomsten har krav på godtgørelse (i forhold til beskæftigelsens omfang), eller kan der Ikke antages at foreligge et sådant krav på grund af overenskomstparternes ret til selvregulering?
(2)lf question(1)is answeredin the affirmativedoes:Article 1 19 in conjunctionwith Article 1 1 7 of the EECTreatyand/orthe provisionsof Council Directive75/117/EECrequirethat part-timeemployees should be entitledto the saidgrant(inproportionto the amount of time worked)contraryto that whichis providedin the collectiveagreement or is such an entitlemenprectludedon thegroundsof freedom of contract of the parties tothe collectiveagreement?
Arbejdsforholdet mellem fru Kowalska og Freie und Hansestadt Hamburg var omfattet af reglerne I Bundesangestelltentarifvertrag (en kollektiv overens­komst for offentligt ansatte funktionærer).
Mrs Kowalska's employer refused to pay her theseverancegrantunderthatprovisionon the grounds
Under henvisning til denne bestemmelse afslog ar­bejdsgiveren at betale fru Kowalskas fratrædelses­godtgørelse og anførte som begrundelse, at hun havde været deltidsbeskæftiget.
The judgment of the ECJ that she had worked part-time.Consideringherselfthevictim of unlawful indirectdiscrimination Mrs , Kowalskabrought an action beforethe Ar be its g er ic h (Labour t Court), Hamburg.
Med henblik på besvarelsen af spørgsmål 1) fandt Domstolen det nødvendigt først at undersøge, om en fratrædelsesgodtgørelse, der udbetaltes til arbejdsta­geren ved arbejdsforholdets ophør, var omfattet af anvendelsesområdet for traktatens artikel 119.
In orderto answerquestion(1),the Courtfirstfounditnecessary to determine whether the severance grantpaidto workerson terminationof their employmentrelationship was covered by Article 1 19 of the Treaty.The Courtrecalledthat the conceptofpay, withinthemeaningof the secondparagraphof Article 119,includedany other considerationwhetherin cash or inkind, whetherimmediateor future,providedthat the
Dom­stolen erindrede om, at begrebet løn ι artikel 119, stk. 2, omfattede samtlige ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtog fra arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, I penge eller naturaller.
By order of 12 December1988,the Arbeitsgericht Hamburg referred two questions to the Court for apreliminaryruling under Article 177 of the EECTreaty: workerreceivedit, albeit indirectly from
Ved kendelse af 12. december 1988 forelagde Ar­beitsgericht Hamburg i medfør af EØF­traktatens artikel 177 Domstolen to præjudicielle spørgsmål:
' and respect of his employment. Accordingly, said the Court,the fact that certain benefits were paid after theterminationof the employmenretlationshipdid not hencean infringemenotf Article 1 19 of the EEC
EF-Domstolens afgørelser godtgør, at bestemmelsen er begrundet i objektive faktorer, der intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn.
This would not bethe caseif thedifferencein the treatmentaccordedto the twocategoriesof workerscould be explainedby objectivelyjustifiedfactorsunrelatedto any discriminationongroundsof sex(see Case 170/84-Bilka)the, assessm e not f which beingthe responsibili o tyf the nationalcourts.
2) Når en bestemmelse i en kollektiv overenskomst fører til en indirekte forskelsbehandling, skal medlemmerne af den gruppe, der stilles ugunstigt på grund af denne forskelsbehandling, behandles på samme måde og være omfattet af de samme regler som de øvrige arbejdstagere i forhold til beskæftigelsens omfang, idet disse regler er de eneste, man kan henholde sig til, når EØF-traktatens artikel 119 ikke er korrekt gennemført i national ret.
ln replyingto the secondquestionthe, Court men-tionedits decisionin Defrenne// whereit had heldthat Article 1 19 was sufficientlypreciseto be relieduponinproceedingsbroughtby individualsbeforenationalcourtsseekinga declarationthat a nationaplrovision was applicable in c
MOD BRITISH GAS PLC afskedigelserne var i strid med ovennævnte artikel og den britiske lovgivning, der var gældende på det pågældende tidspunkt, var de uenige om, hvorvidt der over for BGC kunne støttes ret på direktivets artikel 5, stk. 1.
Althoughthepartiesagreedthat the dismissawelsrecontraryto the aforesaidarticleas well as Britishlegislationin force at the materiatlime,they wereindisputeoverthe issuewhether Article5(1)of the Directive could be reliedon againsthet BGC.
Dato for dommen: 12. juli 1990.
Date ofjudgment:12 July1990
Ved kendelse af 4. maj 1989 forelagde House of Lords i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
By an order of 4 May 1989,the Houseof Lordsreferredthe followingquestionto the Courtfor apreliminaryruling under Article 177 of the EECTreaty:
Emne: Ligebehandling af mænd og kvinder — et direktivs direkte virkning over for en nationaliseret virksomhed (artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976).
Subject matter:Equaltreatmentfor men and women workers-Direct effect of a directive with regard to anationalisedcompany(Article5(1) of CouncilDirective 76/207lEEC of 9 February 1976),
I medfør af bestemmelserne i Gas Aet 1972, som var gældende for British Gas Corporation (i det følgende benævnt »BGC«) på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, var BGC et ved lov oprettet organ (statutory corporation), som havde til opgave at udvikle og opretholde gasforsyningen i Storbritannien, og som havde monopol herpå.
By virtue of the Gas Act 1972,which governed the BritishGas Corporation('BGC'a)t the m at er i atl im e, the B G C was a statutorycorporationresponsiblefor developingandmaintaininga systemofgas supply in Great Britainand, had a monopolyoverthe supplyofgas.
BGC blev privatiseret ved Gas Aet 1986. Ved privatiseringen blev British Gas pie stiftet, og BGC's rettigheder og forpligtelser overgik til dette selskab med virkning fra den 24. august 1986.
The BGCwas privatisedunderthe Gas Act 1986.Privatizationresultedin the establishmenoft BritishGasplc to whichthe rightsandliabilitiesof the BGC weretransferred with effect from 24 August 1986. 986.
Fru Foster, fru Fulford-Brown, fru Morgan, fru Roby, fru Salloway og fru Sullivan måtte tage deres afsked på forskellige tidspunkter mellem den 27. december 1985 og den 22. juli 1986, hvor de fyldte 60 år. Dette var i overensstemmelse med BGC's almindelige politik, som gik ud på, at de ansatte skulle tage deres afsked, når de nåede den alder, hvor de i henhold til britisk lovgivning var berettiget til pension fra staten (60 år for kvinder og 65 år for mænd).
Firstof all, andin accordancewith its decisionsthe,Courtpointedout that, wherethe Communityautho-rities had, by meansof a directivep,laced MemberStates under a dutyto adopt a certaincourseof action,the effectivenessof such a measurewould bediminishedifpersonswere preventedfrom relyinguponit inproceedingsbefore a court and if nationalcourtswerepreventedfrom takingit into considerationas an r element of Community law.
Domstolen påpegede for det første i overensstemmelse med sine tidligere afgørelser, at hvor fællesskabs myndighederne gennem et direktiv havde pålagt medlemsstaterne en forpligtelse til en bestemt handle måde, ville den tilsigtede virkning blive afsvækket, såfremt de retsundergivne ikke kunne støtte ret herpå, og såfremt de nationale domstole var afskåret fra at tage det i betragtning som en del af fællesskabsretten.
Mrs Foster Mrs , F ul for d-B r own Mrs , Morgan, Mrs Roby,Mrs Sallowayand Mrs Sullivanwere requiredto retireby the BGCon variousdatesbetween27 December1985 and 22 July1986,on attainingthe age of 60.Theseretirementsreflectedageneralpolicypursuedbythe BGC, whichrequiredits employeesto retireuponreachingthe age at whichthey were entitledto a Statepensionpursuantot Britishlegislation(60yearsof agefor women and 65 for men).Mrs Fosterand hercolleagueswho, wishedto continueto work, broughtproceedingsfor damagesbeforethe Britishcourtsassertingthat theirretiremenbyt the BGCwas contraryto Article5(1)of Directive76/207.
Følgelig kunne en medlemsstat, som Ikke inden for den fastsatte frist havde truffet de i et direktiv krævede gennemførelsesforanstaltninger, ikke over for private gøre gældende, at den ikke havde op*yldt de forpligtelser, som direktivet pålagde den. Når bestemmelser i et direktiv ud fra et indholdsmæssigt synspunkt frem stod som ubetingede og tilstrækkeligt præcise, kunne der i mangel af rettidige gennemførelsesforanstaltninger støttes ret herpå over for enhver national regel, der ikke var i overensstemmelse med direktivet, ligesom private over for staten kunne påberåbe sig bestem-
State which had not adoptedthe implementingmeasuresrequiredby a directivewithintheprescribedperiod,could not plead,as againstindividualsits, ownfailuretoperformthe obligationswhichthat directive entailed Thus ., wherevertheprovisionsof a directiveappearedas,far astheir subject matter was concerned,to be unconditionaandl sufficientlyprecisethose,provisionscould,in the absenceof implementingmeasuresadopted withintheprescribedperiod,bereliedupon as againstany nationaprovlisionwhich wasincompatiblewith the directiveor in so far asthe
Domstolen nævnte desuden sin afgørelse i sag 152/84 — Marshall, hvori den havde statueret, at såfremt de retsundergivne i forhold til staten kunne støtte ret på et direktiv, bestod denne mulighed, uanset i hvilken egenskab staten havde handlet, dvs. som arbejdsgiver eller som offentlig myndighed.
84 - Marshall, where it had hefd that where a personwas ableto rely on a directiveas againstthe State, hecould do so regardlessof the capacityin whichthe latter was acting, whether as employeror aspublicauthorityln. either caseit was necessaryto preventthe
Det var i begge tilfælde væsentligt at hindre, at medlemsstaten kunne forbedre sin retsstilling ved ikke at efterkomme fællesskabs retten.
Statefrom takingadvantageof its own failuretocomply with Communitylaw.
Ud fra disse betragtninger udtalte Domstolen, at den i en række sager havde statueret, at borgerne kunne støtte ret på ubetingede og tilstrækkeligt præcise direktivbestemmelser (hvilket var tilfældet med direktivets artikel 5, stk. 1) over for organer eller enheder (uanset disses retlige form), som var undergivet statslig myndighed eller kontrol, eller som havde særlige beføjelser ud over dem, der fulgte af de regler, der fandt anvendelse i forholdet mellem borgerne.
On the basisof thoseconsiderationsthe, Court statedthat it had heldin aseriesof casesthat unconditionaandl sufficientlypreciseprovisionsof a directive(thisbeingsoin the caseof Article 5(1) of the Directive)couldbe reliedonagainstorganisationsor bodies(whatevertheirlegalform) which were subject to the authority or control ofthe State or had speciapowerslbeyondthose whichresultedfrom the normalrules applicableto relations betweenindividuals.
I besvarelse af det forelagte spørgsmål statuerede Domstolen:
In answerto the questionreferredto it, the court ruredthat:
Artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfrem melse samt arbejdsvilkår kan til støtte for et erstatningskrav påberåbes over for et organ, som — uanset sin retlige organisationsform — ved en af staten udstedt retsakt har fået til opgave at yde offentlig servicevirksomhed under statens tilsyn, og som med henblik herpå har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne.
Article 5(1) of Council Directive 76/207/EEC of 9February _BAR_ 976 on the implementation of the principleof equal treatment for men and women asregardsaccess to employment, vocational training and promo- tion, and working conditions may be relied upon in a claim for damages against a body whatever its legalform, which has been made responsible, pursuant to a measure adopted by the State, for providing a publicservice under the control of the State and has for thatpurpose special powers beyond those which result from the normal rules applicable in relations betweenindividuals.
Emne: Ligebehandling af mænd og kvinder — nægtelse af at ansætte en gravid kvinde (artiklerne 2, stk. 1, og 3, stk. 1, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976).
Subject matter:Equatlreatmenfotr men and women-Refusatolappointapregnanwomant(Articles2(1)and3(1)of Council Directive76/207lEECof 9 February197 6)
Den 15. juni 1981 meddelte hun ansættelsesudvalget, at hun var gravid i tredje måned.
15 June 1981,sheinformed
Alligevel indstillede ansættelsesudvalget hende til VJV's bestyrelse som den bedst egnede ansøger til stillingen.
(1)ls an employedrirectlyor indirectlyin breachof theprincipleof equaltreatmentlaid downin Article
Men ved skrivelse af 10. juli 1981 meddelte VJV hende, at hun ikke ville blive ansat.
( Coun c i for thejob.Byletter of 10 July 1981, however the
VJV forklarede, at såfremt det ansatte hende, ville dets forsikringsgiver, Risicofonds Sociale Voorzieningen Bijzonder Onderwijs (i det følgende benævnt »Risicofonds«), ikke godtgøre det de dagpenge, det var forpligtet til at betale hende under hendes barselsorlov.
D li re ctive informed Mrs Dekkerthat she would not be appointed.The VJV explainedthat,if it wereto employher,its her,its in s ure r the
VJV ville derfor ikke have økonomisk mulighed for at ansætte en vikar under fru Dekkers fravær og ville blive underbemandet.
76/2A7/EECof 9 February1976 on the implementation of theprincipleof equaltreatmentfor menand women as regardsaccessto employment,vocationatlrainingandpromotionand, workingconditions)if he refusesto enterinto a contractofemploymenwtith a candidatefound, by himto be suitable because
I henhold til artikel 6 I Ziekengeldreglement (de for Risicofonds gældende interne bestemmelser om dagpenge ved sygdom) havde Risicofonds' bestyrelse kompetence til helt eller delvis at nægte at godtgøre en tilsluttet (arbejdsgiver) dagpenge, såfremt en forsikret (arbejdstager) var blevet forhindret i at udføre sit arbejde Inden
Onderwijs ('the Risicofonds w ou ' ) ld not reimbursethedaily benefitsthatthe VJV would be obligedtopayherduring her maternityleave.As a result,the VJV wouldbe financiallyunableto employa replace men du t ring Mrs Dekker'sabsenceandthus would be short-staffed.Under Article6 of the Ziekengeldreglemen(thetinternarullesof the Risicofondsgoverningdailysicknessbenefits)the board of managemenotf the Risicofondswas empoweredto refuseto reimburseto a member(theemployer)all orpartof the dai_BAR_ybenefitsin theeventthat an insuredperson(theemployee)would
3) Er det foreneligt med artiklerne 2 og 3:
(3)lsit incompatiblewith Articles2 and 3 that:
Med hensyn til det andet spørgsmål fastslog Domstolen, at såfremt begrundelsen for at nægte at ansætte en kvinde var, at den pågældende var gravid, var afgørelsen direkte forbundet med ansøgerens køn.
Asfar asthe secondquestionwas concernedthe, Courtstatedthat,if the reasonfor the refusatol employ awoman wasto befoundin the fact that thepersonconcernedwas pregnantthen, that decisionwasdirectlylinkedto sex of the candidate In . thosecircumstancesthe absenceof male candidatescouldnot affectthe answerto the firstquestion.
Herefter var den omstændighed, at der ikke var mandlige ansøgere, uden betydning for besvarelsen af det første spørgsmål.
(a)if a breachof the principlethat the rejectedcandidatemust be accordedequaltreatmentisestablishedfau,lt on thepartof the employeris alsorequiredbefore a claim basedon thatbreachsuch asthe presencant be upheld;
a) at — når det står fast, at princippet om ligebehandling er tilsidesat i forhold til de afviste ansøgere — der derudover som betingelse for, at der kan gives medhold i et krav som det foreliggende på grundlag af denne tilsidesættelse, yderligere kræves skyld hos arbejdsgiveren, eller b) at arbejdstageren, når en sådan tilsidesættelse er konstateret, kan anføre en berettiget begrundelse, uden at der foreligger et af de i artikel 2, stk. 24, nævnte tilfælde?
(b)if such a breachis establishedthe, employerforhis partcan still pleadjustificationeven,if noneof the casesprovidedfor in Article 2(2) b(a) applies?
Med hensyn til det tredje spørgsmål bemærkede Domstolen, at direktivets artikel 2, stk. 24, indeholdt undtagelser fra det i artiklens stk. 1 fastsatte princip om ligebehandling, men at det efter direktivet ikke var en betingelse for at statuere ansvar hos den, der udøvede forskelsbehandling, at det bevistes, at der forelå culpa eller ikke forelå ansvarsfrihedsgrunde.
Asto the third questionthe, Court observedthat Article2(2),(3),and(a)of the Directiveprovidedfor exceptionsto theprincipleof equaltreatmentsetout in Article2(1), but thatthe Directivedid not makeliabilityon thepart of thepersonguiltyof discriminationconditionainlany way onproof of fault or on the absenceof any ground d is ch a rg ing such liability More over
Endvidere påpegede Domstolen, at i henhold til direktivets artikel 6 havde de personer, der udsattes for forskelsbehandling, rettigheder, som de kunne gøre gældende ved dom stolene.
(4)lf the fault as referredto in question(3)above maybe requiredor groundsofjustificationmay be pleaded is
Selv om en fuldstændig gennemførelse af direktivet ikke stillede krav om en bestemt sanktionsform i tilfælde af overtrædelse af forbuddet mod forskelsbehandling, indebar den ikke desto mindre, at sanktionen skulle være egnet til, at domstolene kunne sikre en faktisk og erfektiv beskyttelse (se sag 14/83 — Von Colson). Sanktionen skulle endvidere have en reelt afskrækkende virkning over for arbejdsgiveren.
Court, Article 6 of the Directiverecognisedtheexistenceof rightsvestingin the victimsof discrimination which could bepleadedin legalproceedings.Althoughfull implementationof the Directivedid notrequireany specificform of sanctionfor unlawfuldiscriminationit d,id entailthatthat sanctionbe suchastoguaranteereal and effective protection (seeCase 14 / 83 - von Colson). lt should, furthermore, have areal deterrent effect on the employer.
4) Såfremt der kan kræves skyld som nævnt i spørgsmål 3), eller der kan påberåbes ansvarsfrihedsgrunde, er det da tilstrækkeligt til at antage, at der ikke foreligger skyld, henholdsvis at der foreligger en ansvarsfrihedsgrund, at arbejdsgiveren løber såoanne risici som de under de faktiske omstændigheder angivne, eller skal artiklerne 2 og 3 fortolkes således, at han skal bære disse risici, undtagen i den situation, hvor han har skaffet sig fuld sikkerhed for, at ydelsen ved uarbejdsdygtig hed bliver nægtet, henholdsvis at han vil miste stillinger og har gjort alt, hvad der er muligt for at forhindre dette?
absenceof fault or for groundsofjustificationtoexist,that the employerrunsthe riskreferredto inthe summaryof the facts, or must Articles2 and 3be interpretedas meaningthat he must beartherisks,unlesshe has satisfiedhimselfbeyondalldoubtthat the benefit on accountof unfitnessforwork will be refusedor thatpostswill be lost,and and he has done everything possible to prevent thatf rom happening?
Henset til besvarelsen af det tredje spørgsmål fandt Domstolen det ufornødent at besvare det fjerde spørgsmål.
In view of the answerto the thirdquestionthe, Courtdecidedthatthere was no needtogive a rulingon thefourth question.
I besvarelse af det første spørgsmål bemærkede Domstolen, at kun kvinder kunne nægtes ansættelse på grund af graviditet, hvorfor en sådan nægtelse var direkte forskelsbehandling på grundlag af køn.
In replyto the first questionthe, Court observedthatonly women could be refusedemploymenont groundsof pregnancyand that such a refusatherelforeconstituteddirect discriminationon groundsof sex.
Håndbog om ligebehandling af kvinder og mænd i Den Europæiske Union tighed, hvorefter uarbejdsdygtighed som følge af graviditet og fødsel sidestilles med uarbejdsdyg tighed på grund af sygdom.
Caselaw of the EuropeanCourt of Justice authorities, which assimilate inability to work onaccount of pregnancy and confinement to inabilityto work on account of illness.
2) Den omstændighed, at der ikke er mandlige ansøgere til den stilling, der skal besættes, kan ikke ændre besvarelsen af det første spørgsmål.
The fact that no men applied for the job does notalter the answer to the first question.
3) Selv om direktiv 76/207 med hensyn til sanktionerne for tilsidesættelse af forbuddet mod for skelsbehandling overlader medlemsstaterne at vælge mellem de forskellige løsninger, der er egnede til at nå direktivets formål, indebærer direktivet dog, at når den af en medlemsstat valgte sanktion henhører under en ordning med civilretligt ansvar, er enhver tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling i sig selv ansvarspådragende, uden at der kan tages hensyn til ansvarsfrihedsgrunde efter national lovgivning.
Although Directive 76/207_BAR_EEC gives Member Sfates, in penalising infringement of the prohibitionof discrimination, freedom to choose between thevarious solutions appropriate for achieving itspurpose, it neverfheless requires that, where a Member Sfafe opts for a sanction forming part ofthe rules on civil liability, any infringement of the prohibition of discriminationsuffices in itself tomake the person guiltyof it fully liable, and no regard may be had to the grounds of exemptionenvisaged by national law.
EF-Domstolens afgørelser dommen til Højesteret.
( M a t ritimeand Commercia
For Højesteret indtrådte Han dels- og Kontorfunktionærernes Forbund i Danmark som mandatar for hende og Dansk Arbejdsgiverforening som mandatar for Aldi Marked.
Cou l rt ) dismissedthe action broughtby Mrs Hertz againstherdismissawhel,reuponshe appealedto the Hojesterelnt.that appealthe, Handels-ogKontorfunktionaerernesForbundi Danmark (Danish Union of Shop and Office
Emne: Ligebehandling af mænd og kvinder — afskedigelsesvilkår — fravær som følge af sygdom forårsaget af graviditet eller fødsel (artiklerne 2 og 5 i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976).
By decisionof 30 June 1988,the Danish Hojesteretreferredtwo questionsto the Courtfor a preliminaryruling under Article 177 of the EECTreaty: