natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ved dom af 23. februar 19945) annullerede Førsteinstansretten en beslutning, der var rettet til »Eurocheque International«, på grund af tilsidesættelse af princippet om retten til forsvar.
By its judgment in Case T-40/926 the Court of First Instance annulled the decisionaddressed to Eurocheque International on the ground that it infringed the rights of thedefence.
Retten fandt, at Kommissionen ved ikke at have tilsendt Eurocheque International den supplerende meddelelse af klagepunkter, der var rettet til Groupement des cartes bancaires, havde tilsidesat dette princip.
The Court considered that the Commission's failure to send to Eurocheque the
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
234 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS supplementary statement of objections addressed to the Groupement des Cartes Bancairesinfringed those rights.
267 fordi Eurocheque International havde fået tilsendt en kopi til orientering fra Kommissionen.
The Commission argued that, in any event, Eurocheque had the opportunity of making known its point of view on the supplementary statement of objectionssince it had received a copy of it for information purposes from the Commission itself.
Førsteinstansretten godtog ikke dette argument, fordi det ikke kunne udelukkes, at proceduren ville have ført til et andet resultat, hvis Kommissionen på forskriftsmæssig vis havde tilsendt Eurocheque International den supplerende meddelelse af klagepunkter og hvis den havde fastsat en frist for selskabet til at fremkomme med sine bemærkninger (præmis 58).
The Court did not accept this argument. It could not be excluded that the procedure mighthave had a different outcome if the Commission had properly notified the supplementarystatement of objections to Eurocheque International and if it had prescribed a period oftime for that company to submit its observations (paragraph 58).
I den af det britiske selskab Parker anlagte sag ') fremsatte selskabet over for Kommissionen en klage, fordi den ikke havde sørget for en fuldstændig oversættelse til engelsk af høringsprotokollatet.
In its application1the British company Parker complained that the Commission hadfailed to provide it with a full English translation of the minutes of the hearing.
Denne undladelse var ifølge selskabet i strid med Rådets forordning nr. 1 om den sproglige ordning i EØF.
In its viewthis omission infringed Council Regulation No 1 determining the languages to be used bythe EEC.
Førsteinstansretten afviste dette anbringende, for i henhold til artikel 9, stk. 4, i forordning (EØF) nr. 99/63, havde sagsøgeren kunnet få kendskab til indholdet af protokollatet.
The Court of First Instance rejected this plea because, as required by Article 9(4) of Regulation No 99/63/EEC, the applicant had been in a position to ascertain the contents of theminutes sufficiently.
Parker, der i øvrigt ikke bestred, at selskabet havde haft mulighed for at følge forhandlingsforløbet under høringen takket være simultantolkningen, gjorde ikke gældende, at protokollatet — på grund af manglende oversættelse af de dele, der var affattet på tysk — kunne indeholde ukorrekte oplysninger vedrørende selskabet eller havde udeladt væsentlige oplysninger, der kunne have haft skadelige konsekvenser med den følge, at den administrative procedure var ugyldig 2).
Moreover, Parker, which did not deny that it had been possible for it to follow what wassaid during the hearing owing to the simultaneous interpretation provided, did not allegethat the lack of a translation of the parts written in German had resulted in the minutes containing substantial inaccuracies or omissions in its regard which could have had harmfulconsequences capable of vitiating the administrative procedure.2
I Tetra Pak-dommen3) afviste Førsteinstansretten det af sagsøgeren frem førte anbringende, hvorefter der var udeladelser og fejl i udkastet til det høringsprotokollat, der forelagdes det rådgivende udvalg.
In its judgment in TetraPak1 the Court of First Instance rejected the applicant's pleathat the draft minutes of the hearing which were submitted to the Advisory Committeewere incomplete and defective.
Retten fandt, at fejl eller udeladelser i høringsprotokollatet kun anfægter en beslutnings gyldighed, hvis manglerne kan få konsekvenser for udfaldet af høringsproceduren og for indholdet af den endelige beslutning (præmis 37).
The Court considered that errors or omissions in the minutes of the hearing call into question the validity of a decision only in cases where they arelikely to have an effect on the outcome of the consultation procedure or the content of thefinal decision (paragraph 37).
Men det var ikke tilfældet i den foreliggende sag.
That was not the case here.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 235
Førsteinstansretten afviste også det af Tetra Pak fremførte argument, hvorefter den pågældende virksomhed — da bøden ansås for at være af strafferetlig karakter — havde ret til at blive hørt endnu engang efter høringen vedrørende sagens realitet.
The Court also rejected Terra Pak's argument to the effect that the fine was of a penal nature and the undertaking in question had the right to be heard a second time after the hearing relating to substantive issues.
Den anden høring skulle kun vedrøre sanktionen. Retten bemærkede imidlertid, at i henhold til selve ordlyden af artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 17, har bøder, der pålægges i henhold til denne forordning, ikke strafferetlig karakter.
The second hearing would have been devoted to the penalty alone.
Dernæst bemærkede Retten, at de nugældende bestemmelser udtrykke ligt fastslår, at når Kommissionen agter at pålægge en bøde, skal de berørte virksomheder have lejlighed til at fremføre deres bemærkninger til de af Kommissionen fremførte klagepunkter, dvs. under den høring, hvor klagepunkterne drøftes (præmis 235).
Itnoted, secondly, that the relevant provisions expressly provided that, where the Commission proposed to impose a fine, the undertakings concerned had to have the opportunity tomake their submissions 'on the matters to which the Commission has taken objection', inother words at the hearing thereon (paragraph235). 235).
Afvisning af en klage — interessen i at videreføre en procedure mod et selskab, hvorover der er blevet klaget
13.11 - Rejection of a complaint - interest in bringing proceedings againstthe company which is the subject-matter of the complaint
Førsteinstansretten afviste også et af Parker fremført anbringende, hvorefter Kommissionen ikke havde nogen interesse i at videreføre proceduren over for selskabet efter at have afvist den klage, som selskabet Viho havde indgivet, og hvori Viho anfægtede Parkers adfærd.
The Court of First Instance also rejected Parker's plea to the effect that the Commission had no interest in bringing proceedings against it after having rejected Viho's complaint concerning its conduct.
Retten fastslog, at Kommissionen med rette havde betegnet klausulen om eksportforbud som en aftale i henhold til artikel 85, stk. 1. Ifølge Retten var det ligeledes med rette, at Kommissionen havde konstateret, at denne klausul kunne påvirke samhandelen inden for Fællesskabet mærkbart.
It found that the Commission had been right indescribing the clause prohibiting exports asan agreement within the meaning of Article 85(1) of the Treaty and in holding that it wascapable of affecting trade between Member States to an appreciable extent.
Kommissionen havde derfor gjort korrekt brug af sin skønsbeføjelse, da den besluttede at videreføre proceduren, efter at den var blevet bekendt med et dokument, hvoraf det umiddelbart fremgik, at der var tale om en overtrædelse af artikel 85, stk. 1.
Consequently,in deciding to continue the proceedings after discovering a document which at first sightindicated an infringement of Article 85(1), the Commission had made correct use of itsdiscretion.
I en dom af 28. april1) annullerede Førsteinstansretten en artikel i en kommissionsbeslutning, som pålagde et selskab ansvaret for en overtrædelse, der var begået af et andet selskab, og for hvilket det førstnævnte selskab pålagdes en bøde.
In its judgment in All Weather Sports Benelux BV \ Commission^ the Court of FirstInstance annulled an article of a Commission decision identifying a company as being liable for an infringement committed by another company and imposing a fine on it.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
236 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS
Retten fandt rent principielt, at når »en beslutning om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 er rettet til flere adressater og medfører et spørgsmål om, hvem der bærer ansvaret for overtrædelsen, skal den indeholde en tilstrækkelig begrundelse i forhold til hver af adressaterne« (præmis 26).
It considered as a matter of principle that,'where ... a decision taken in application of Article 85 or 86 of the Treaty relates to severaladdressees and raises a problem with regard to liability for the infringement, it must include an adequate statement of reasons with respect to each of the addressees' (paragraph26).
I det foreliggende tilfælde fastslog Retten, at Kommissionen kun kunne undlade en mere udførlig begrundelse for, hvorfor den pålagde AWS Benelux ansvaret for handlinger begået af AWS BV i det omfang, hvor der hverken var tvist om identiteten af retssuccessor for den, der har begået overtrædelsen, eller om, at aktiviteterne rent faktisk videreføres — hvilket ikke var tilfældet i denne sag.
It found that, in the present case, the Commission could have dispensed with a more detailed account of the grounds for holding AWS Benelux liable for the acts of AWS BV only ifthere was no dispute as to the identity of the legal entity which was the legal successor ofthe party committing the infringement or as to the reality of the continuance by that entityof the activity, which was not the case here.
Hvad angår beslutningens dispositive del fastslog Retten endvidere, at Kommissionen, der i beslutningens artikel 1 kun anførte AWS International, ikke lovligt i beslutningens artikel 2 kunne pålægge AWS Benelux ansvaret for en overtrædelse med den begrundelse alene, at dette selskab havde opkøbt aktiverne i et selskab (AWS BV), som ikke selv var anført i artikel 1 som værende det selskab, der havde begået den påståede overtrædelse (præmis 32).
With regard to the operative part of the decision, the Court stated that, bymentioning only AWS International in Article 1 thereof, the Commission could notlawfully hold, in Article2, AWS Benelux liable for an infringement solely on the ground that it had taken over theassets of a company (AWS BV) which itself had not been identified in Article 1 as havingcommitted the alleged infringement (paragraph32). 32).
Spørgsmål om bevisbyrde — en overtrædelses varighed
13.13 - Burden of proof- duration of an infringement
I Dunlop-dommen ') annullerede Førsteinstansretten Kommissionens beslutning hvad angår det punkt, der vedrører en overtrædelses varighed.
In Dunlop1 the Court of First Instance annulled the Commission decision with respect to the duration of the infringement.
Retten fastslog, at Kommissionen har bevisbyrden for de overtrædelser, den påviser. Hvad specielt angik den påståede varighed af en overtrædelse, fandt Retten, at retssikkerhedsprincippet indebar, at hvis der ikke forelå beviser, som direkte kunne godtgøre en overtrædelses varighed, måtte Kommissionen i det mindste fremføre beviser, som vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger tilstrækkeligt tæt på hinanden til, at det med rimelighed kan fastslås, at overtrædelsen har varet uafbrudt mellem to præcise datoer (præmis 79).
It stressed that the Commission bore the burden of proving infringements which it found.With specific regard to the alleged duration of an infringement, the Court held that theprinciple of legal certainty required that, if there was no evidence directly establishingsuch duration, the Commission should adduce at least evidence of facts sufficiently proximate in time for it to be reasonable to accept that the infringement had continued uninterruptedly between two specific dates (paragraph79). 79).
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET perioden mellem de to datoer, kunne Kommissionen kun støtte sig på en formodning, som Førsteinstansretten fandt utilstrækkelig som bevis for overtrædelsens vedvarende karakter.
Between those twodates, however, there was in fact no more than a presumption of guilt, which the Court heldto be insufficient to establish the continuous nature of the infringement.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF­DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 237 application.
I dommen vedrørende de udenlandske eurochecks i Frankrig]) nedsatte Førsteinstansretten den bøde, der var pålagt Groupement des cartes bancaires »CB« med den begrundelse, at Kommissionen ikke havde godtgjort, at Helsinki­aftalen fuldstændig havde elimineret konkurrencen mellem medlemmerne af »CB«.
In its judgment in the foreign Eurocheques in France cases' the Court of FirstInstance reduced the fine imposed on the Groupement des Cartes Bancaires CB on theground that the Commission had not established that the Helsinki Agreement had eliminated all competition between the members of the Groupement.
Dette skyldtes, at de banker, der var medlemmer af »CB«, i henhold til aftalen havde ret til, hvad angår betalinger med eurochecks, at opkræve mindre gebyrer for de handlende end gebyrerne for betaling med kort (præmis 144).
The agreement left the banksbelonging to the Groupement scope for imposing, in respect of payments by Eurocheque,lower collection commissions for traders than those which they imposed in respect of payments by card (paragraph 144).
I Parker­sagen2) gav Førsteinstansretten til dels Parker medhold i et af selskabet fremført anbringende om, at artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 var blevet overtrådt.
In Parker2 the Court of First Instance partially accepted the plea that Article 15(2) of Regulation No 17 had been infringed.
Derimod afviste Retten anbringendet om, at Kommissionen med urette var gået ud fra, at Parker havde handlet forsætligt.
The Court rejected the limb of this plea in which it was claimed that the Commission hadconsidered wrongly that Parker had acted intentionally.
Retten udtalte, at for at en overtrædelse af traktatens konkurrenceregler kan anses for begået forsætligt, er det ikke nødvendigt at påvise, at virksomheden var vidende om, at den overtrådte et i disse regler indeholdt forbud; det er tilstrækkeligt, at virksomhe­den var klar over, at den anfægtede adfærd havde til formål at begrænse konkurrencen.
It pointed out that, for an infringement of the Treaty's competition rules to be considered to have been committed intentionally, it was not necessary for the undertaking to have been aware that it was infringing aprohibition laid down by those rules; it was sufficient that it was aware that the object of
') Se nr. 441, 464 og 467 ovenfor. 2) Se nr. 435, 448, 468 og 470 ovenfor.
' See points 441,464 and 467 of this Report.2 See points 435,448, 468 and 470 of this Report.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET den administrative procedure, og at selskabet havde iværksat et tilpasningsprogram med henblik på at sikre, at forhandlerne og datterselskaberne overholdt konkurrencereglerne.
In the present case, the Court considered that the Commission had taken account of mitigating factors, in particular the fact that Parker had cooperated from the beginning of theadministrative procedure and also that it had implemented a compliance programme intended to ensure compliance by its distributors and subsidiaries with the competition rules.
Det fremgik derimod af beslutningen, at Kommissionen ikke havde taget hensyn til, at omsætningen af de af overtrædelsen omfattede produkter var forholdsvis beskeden i forhold til Parkers samlede salg.
On the other hand, it was apparent from the decision that the Commission had not takeninto account the fact that the turnover accounted for by the products to which the infringement related was relatively low in comparison with the turnover resulting from Parker'stotal sales.
Retten bemærkede i den forbindelse, at der kan tages hensyn både til virksomhedens samlede omsætning og til omsætningen af de produkter, som er omfattet af overtrædelsen.
The Court pointed out in this connection that it was permissible to have regardboth to the total turnover of the undertaking and to the turnover accounted for by the goodsin respect of which the infringement had been committed.
Men i henhold til Retten må der ikke tillægges nogen af disse omsætningstal en betydning, der står i misforhold til de øvrige aspekter, der indgår i vurderingen.
In its view, however, it wasimportant not to attribute to any of those factors a significance which was disproportionatein relation to the other factors involved.
Fastsættelsen af en passende bøde kan derfor ikke ske alene på grundlag af en beregning af den samlede omsætning *).
Consequently, an appropriate fine could not befixed merely by a simple calculation based on the total turnover.3
Ud over at Retten nægtede at godtage, at bøder pålagt i henhold til forordning nr. 17 havde strafferetlig karakter2), frembyder Tetra Pak li-dommen interesse af andre grunde, hvad angår reglerne om bødefastsættelse.
Apart from the refusal to consider the fines imposed under Regulation No 17 asbeing of a criminal law nature,4 the Tetra Pak II judgment is interesting in other respects as far as the rules on the fixing of fines are concerned.
Til trods for, at bødeniveauet var fastsat meget højt, stadfæstede Førsteinstansretten fuldt ud bødens størrelse.
Despite its size in absolute terms, the amount of the fine was upheld in its entirety by the Court of First Instance.
Retten fandt således, at de kriterier, som Kommissionen havde lagt til grund, berettigede det høje bødeniveau: Der var således tale om langvarige, hyppige og grove overtrædelser, der vedrørte alle eller næsten alle virksomhedens produkter, og en række af overtrædelserne havde ramt samtlige medlemsstater.
The Court found that the criteria used by the Commission (duration, number and gravity of the infringements, which concerned all or almost all thegroup's products and some of which affected all the Member States) justified the highlevel of the fine imposed.
Førsteinstansretten bekræftede ligeledes, at Kommissionen ikke er forpligtet til at fastsætte bødebeløbet særskilt for de enkelte led i misbruget.
The Court also confirmed that the Commission is not bound to break down the amount ofthe fine between the various aspects of the abuse.
En sådan opsplitning er specielt umulig, når — som i det foreliggende tilfælde — alle de konstaterede overtrædelser indgår i en samlet strategi, hvorfor de må bedømmes under ét (præmis 236).
In particular, such a breakdown isimpossible where, as here, all the infringements found are part of a coherent overall strategy and must accordingly be dealt with globally (paragraph 236).
') Dom i sagen Musique diffusion française mfl. mod Kommisionen, nævnt ovenfor, præmis 121, og i sagen Krupp mod Kommissionen, nævnt ovenfor, præmis 37. 2) Se nr. 469 ovenfor.
1 Case 183/83 Krupp v Commission [1985] ECR 3609, paragraph 40.2 ACF Chemiefanna v Commission, cited above, paragraph 176; Case 45/69 Boehringer v Commission [1970]ECR 769, paragraph 53.1 Musique diffusionfranfaise and Others v Commission, cited above, paragraph 121;Krupp v Commission, cited above, paragraph 37.4 See point 469 of this Report.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 239
I EF-Domstolens dom af 13. april 1994 mellem H.J. Banks & Co. mod British Coal Corporation ') blev der taget stilling til to vigtige spørgsmål. Er EKSF-traktatens konkurrencebestemmelser direkte anvendelige? Kan private virksomheder på grundlag af EF-retten anlægge erstatningssøgsmål mod andre private virksomheder, som har overtrådt EF-bestemmelserne? Denne dom blev afsagt på foranledning af en række præjudicielle spørgsmål, der blev forelagt af High Court of Justice of England and Wales (Queen's Bench Division) som led i en tvist mellem selskabet Banks & c Co. Ltd. og British Coal Corporation, hvori Banks havde fremsat krav om erstatning over for British Coal. Banks er en privat virksomhed, der producerer kul i henhold til licenser til udvinding heraf meddelt af British Coal. British Coal har i henhold til lovgivningen eneret med hensyn til forarbejdning og udvinding samt med hensyn til at meddele licenser til andre. I den for High Court anlagte sag gjorde Banks gældende, at British Coal havde tilsidesat EKSF-traktatens bestemmelser og subsidiært EF-traktatens bestemmelser.
This judgment was delivered in answer to a reference for a preliminary ruling from the High Court of Justice of England and Wales (Queen's Bench Division) in relation to proceedings between H. J. Banks & Co. Ltd and the British Coal Corporation concerning anaction for damages brought by Banks against British Coal. Banks is a private companyengaged in the production of coal under licences for its extraction issued by British Coal.By Act of Parliament, British Coal has sole right to work and get coal and to grant licencesto third parties. In its action before the High Court, Banks alleged breach by British Coal of the provisionsof the ECSC Treaty and, in the alternative, of the EEC Treaty.
British Coal havde for det første i forbindelse med licenserne fastsat royalty-beløbene så uforholdsmæssigt højt, at Banks ikke kunne opnå nogen rimelig fortjeneste.
Banks contended that thelevel of royalty set by British Coal under royalty licences was excessive and prevented Banks from making a reasonable profit.
For det andet havde British Coal betalt en unormalt lav pris for det kul, der blev produceret under licens, og som var omfattet af en leveringsforpligtelse.
It also contended that the price paid by British Coal for coal produced under delivered licences was unreasonably low.
Som svar på High Court's første spørgsmål udtalte EF-Domstolen, at tvisten skulle bedømmes på grundlag af EKSF-traktatens bestemmelser og ikke på grundlag af EF-traktaten.
In reply to the High Court's first question, the Court of Justice held that the legal framework of the main proceedings was the ECSC Treaty and not the EC Treaty.
Ifølge Domstolen var såvel den pågældende aktivitet, nemlig udvinding af uforarbejdet kul, som de berørte virksomheder, som er kulproducenter, omfattet af E/CSF-traktatens anvendelsesområde.
Both the activity in question (the extraction of unworked coal) and the undertakings concerned (undertakings engaged in production in the coal industry) fell within the scope of the ECSC Treaty
Domstolen fandt ligeledes, at licenserne på udvinding og de hertil knyttede klausuler om royalties og betaling skulle bedømmes på grundlag af EKSF-traktatens artikel 4, litra d) (forbud mod praksis, der tilsigter markedsopdeling), artikel 65 (forbud mod karteller) samt på grundlag af artikel 66, stk. 7 (om misbrug af dominerende stilling).
The Court also held that the licences to extract coal and their clauses relating to royaltiesand payments had to be assessed under Article 4(d) (ban on restrictive practices which tendtowards the sharing of markets), Article 65 (ban on agreements) and Article 66(7) (abuseof a dominant position) of the ECSC Treaty. However, it ruled that Article 60 of the ECSCTreaty was not applicable.
Derimod fandt Domstolen, at artikel 60 ikke fandt anvendelse. Denne bestemmelse forbyder diskriminerende prispolitik. Domstolen fandt, at bestemmelsen ikke kunne bringes i anvendelse på British Coal, da dette selskab ikke sælger produkter, men meddeler licenser.
Article 60 prohibits discriminatory pricing practices.
') Sag C-128/92, Sml. I 1994, s. 1209.
1 Case C-128/92 Banks v British Coal Corporation [1994] ECR 1-1209.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
240 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS