natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Tre regeringer og generaladvokaten forfægtede over for Domstolen det standpunkt, at denne bestemmelse kun medførte internationale forpligtelser for staterne, og at svaret derfor måtte være benægtende.
Simi­larly, by undertaking to inform the Commission before granting aid and by accepting the procedures laid down for this purpose in Article 93, the States had entered into an obligation with the Com­munity which likewise did not create individual rights, except the final sentence of Article 93(3), which, however, was not at issue in the case. '
Kommissionen udtalte sig for sit vedkommende til fordel for artikel 12's direkte virkning i national ret. Denne løsning nåede Domstolen også frem til.
This clause prohibits the Member States from proceeding with proposed aid measures before the Commission has completed its examination of the proposal.
Efter at EF-Domstolen havde erklæret sig for kompetent til at fortolke artikel 12 »inden for fællesskabsrettens rammer og i hen seende til dens virkning for den enkelte«, gav den en længere udredning med henblik på at beskrive karakteren af den ved trakta ten skabte retsorden, førend den analyserede selve artikel 12's retsvirkning. virkning.
The implication of this ruling appeared to be that purely procedural obligations on Member States were a matter between the States and the Community and consequently did not give directly effective rights to individuals.
Domstolen begrundede sit standpunkt vedrørende fællesskabets retsorden ved at erklære, at »ved undersøgelsen af, om en international traktat har umiddelbar virkning i den nationale ret, må man tage traktatens ånd, opbygning og ordlyd i betragtning«.
However, in Lorenz nine years later the Court gave a wider meaning to the earlier ruling: 'The immediately applicable nature of this prohibition [on proceeding with an aid measure before clearance] extends to the whole of the period to which it applies.
Den påpegede, at »målet for EØF-traktaten, at oprette et fælles marked, hvis funktion direkte berører de retsundergivne i Fællesskabet, indebærer, at denne traktat udgør mere end en aftale, som blot skaber gensidige forpligtelser mellem de kontraherende stater«.
Thus the direct effect of the prohibition extends to all aid which has been implemented without being notified and, in the event of notifica­tion, operates during the preliminary period, and where the Com­mission sets in motion the contentious procedure, up to the final decision.'2
Den retlige argumentation er her direkte inspireret af en af traktatens økonomiske målsætninger, som i overgangsperioden uomtvisteligt var den vigtigste: afskaffelsen af hindringer for produktionsfaktorernes frie bevægelighed med hen blik på skabelsen af et større marked.
In other words, a private firm or individual could challenge a Member State's failure to notify a new aid measure to the Commis­sion in the national courts.
Retsreglerne måtte nødvendigvis afspejle denne økonomiske realitet.
The Court confirmed this in 1991,3 citing the rule in Lorenz.
Domstolen har følgelig kunnet konkludere, »at Fællesskabet udgør en ny (folkeret-
1 Case 6/64 [1964] ECR 585, at pp. 595-596.
') Jf. kapitel I, afsnit 4.
1483 (paragraph 8).
141 lig) retsorden '), til hvis fordel staterne, om end inden for begrænsede områder, har indskrænket deres suveræne rettigheder, og hvis retssubjekter ikke blot er medlemsstaterne, men også disses stats borgere«; og at »uafhængigt af medlemsstaternes lovgivning pålægger fællesskabsretten derfor ikke blot private forpligtelser, men den skal også give dem rettigheder, som bliver en del af deres juridiske formue; disse rettigheder opstår ikke blot, når de udtryk keligt er indrømmet i traktaten, men også når traktaten pålægger private såvel som medlemsstater og Fællesskabets institutioner entydige forpligtelser«.
141 effect on the obligations incumbent on national courts by reason of the acknowledged direct effect of the last sentence of Article 93(3). Where a Commission decision subsequently declared the measures to be compatible with the common market, that did not of itself suffice to validate earlier illegal acts.
Efter at have placeret artikel 12 i sin rette sammenhæng udtalte den, at denne bestemmelse »indeholder et klart og ubetinget forbud, som ikke er en pligt til at handle, men til at undlade«, og »ydermere knytter der sig ikke til denne forpligtelse noget forbehold fra staternes side om, at dens gennem førelse skal være afhængig af vedtagelsen af en udtrykkelig national retsforskrift«, og »selve dette forbuds karakter gør det særdeles velegnet til at skabe umiddelbare virkninger i de retlige relationer mellem medlemsstaterne og deres retsundergivne«. Domstolen fastslog dermed, at artikel 12 »har umiddelbar virkning og medfører individuelle rettigheder, som de nationale domsmyndigheder skal beskytte«.
If the Court had departed from the rule laid down in Lorenz regarding the effect of the last sentence of Article 93(3), the notification procedure established by the Treaty could have been a dead letter; either the unnotified aid was found by the Commission to be contrary to the Treaty, in which case failure to follow the procedure was irrelevant, or it was found to be compatible, in which case there was no ground for complaining about the failure.
EF-Domstolen kunne være nået til denne konklusion ved blot at have foretaget en analyse af artikel 12.
In a judgment given in 1989 the Court clarified the implications for private individuals of non­compliance with another type of proce­dural obligation.
Det var derfor nødvendigt at angive fortolkningsprincipper, der også havde gyldighed ud over det ved artikel 12 rejste problem.
The difference between this provision and that in Article 93(3) of the EEC Treaty is clear.
Dernæst var der — af hensyn til den ved traktaten skabte ordning — en mere generel interesse i at undgå ethvert tilløb til, at der i fællesskabsretten vandt et subjektivt kriterium frem, der ofte bevirkede, at traktaternes direkte virkning tilsidesattes med den begrundelse, at bestemmelserne heri, således som de var affattet,
A procedural rule is not directly effective if it involves the exercise of discretion by the Community institutions — as here — or by Member States.
Forholdet til national ret afspejlede traktatforfatternes ønske om, at forpligtelserne kun skulle gælde staterne som sådan.
For this reason, the Court does not recognize the right of a private party to challenge an existing aid measure in his national court.
Ved at fremhæve individet som værende det, fællesskabsretten gælder for, gjorde Domstolen borgerne til et »redskab« til at få medlemsstaterne til at overholde deres forpligtelser. telser.
It concluded that the intention of the Treaty was that 'the finding that an aid may be incompatible with the common market is to be determined subject to review by the Court, by means of an appropriate procedure which it is the Commission's responsibility to set in motion'. '
Dette blev af Domstolen understreget i Van Gend & Loos-dommen, idet den imod regeringernes anbringende erklærede, at den omstændighed, at traktatens artikel 169 og 170 giver mulighed for at konstatere, at en stat ikke har opfyldt sine forpligtelser, »indebærer ikke, at det skulle være umuligt for private i givet fald at gøre medlemsstaternes forpligtelser gældende for den nationale dom mer«. EF-Domstolen udtalte videre, at »hvis garantierne mod med lemsstaternes overtrædelse af artikel 12 alene begrænses til procedurerne i artikel 169 og 170, vil dette udelukke enhver umiddelbar beskyttelse af deres statsborgeres individuelle rettigheder; der er en risiko for, at anvendelsen af disse artikler bliver virkningsløs, så fremt den skal afhænge af gennemførelsen af en national beslutning, som tilsidesætter traktatens forskrifter« og endelig, at »agtpågivenheden hos de private, som er interesseret i at beskytte deres rettigheder, medfører en effektiv kontrol, der supplerer den kontrol, som det i artiklerne 169 og 170 overlades til Kommissionen og medlemsstaterne at drage omsorg for«. Princippet om direkte virkning forøger fællesskabsrettens effektivitet, fordi enhver borger kan anmode den nationale domstol om ikke at bringe en national bestemmelse i anvendelse, som er i strid med den direkte anvendelige fællesskabsret. Den nationale domstol kan få belyst rækkevidden af disse retsregler ved at forelægge EF-Domstolen præjudicielle spørgsmål, og denne fremgangsmåde har som bekendt været benyttet af en lang række nationale domstole, der skulle løse en mulig konflikt mellem deres nationale ret og fællesskabsretten.
It was also because of the discretion that the provisions allowed to those responsible for applying them, in this case not the Community institutions but national governments, that the Court denied direct effect to Articles 32 (last sentence) and 33, on the abolition of quotas in intra-Community trade,2and Article 97, which permitted Member States to charge average rates of multi-stage sales tax on imports as a means of removing discrimination from such tax systems.3 The issues that were at stake in these cases are no longer relevant now that the transitional period for the removal of trade barriers has long since ended and VAT has been introduced in place of multi-stage sales taxes.
Denne procedure har således til fulde tjent sit formål, nemlig at fællesskabsretten skal anvendes ensartet i med lemsstaterne.
However, the criterion eliminating direct effect, namely the existence of discretion, is still valid.
143 ning af artikel 53, som forbyder medlemsstaterne at indføre nye begrænsninger i adgangen for andre medlemsstaters statsborgere til at etablere sig på vedkommende stats område, og af artikel 37, stk. 2, der, i forbindelse med statslige handelsmonopoler, forbyder nye foranstaltninger til forskelsbehandling af medlemsstaternes borgere').
143 the export of banknotes, the offence of which the defendant was charged.
I Salgoil-sagen statuerede Domstolen, at artikel 31, der forbyder indførelsen af nye kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning i samhandelen inden for Fællesskabet, »afføder rettigheder, som de nationale domsmyndigheder skal beskytte«.
Consequently, the Court held that restrictions on this category of operation could not be considered to be illegal after the end of the transitional period.
Det samme gjaldt for artikel 32, stk. 1, hvorefter medlemsstaterne i deres indbyrdes samhandel afstår fra at gøre de på tidspunktet for denne traktats ikrafttræden gældende kontingenter og foranstaltninger med tilsvarende virkning mere re striktive 2).
This situation has been changed by Council Directive 88/361/EEC of 24 June 1988, which imposed a fixed time­limit — 1 July 1990 — for the complete liberalization of capital movements. '
Domstolen er gået et skridt videre med hensyn til artikel 95, som forbyder pålæggelsen af indirekte afgifter, der er diskriminerende over for lignende importerede varer (stk. 1) eller varer (stk. 2), der konkurrer med den indenlandske produktion.
The Casati judgment indicates that direct effect need not be static, but may change over time as action by the Community institutions gradually gives form and substance to Treaty provisions that are originally little more than a manifesto.
Artikel 95, stk. 3, lyder som følger: »Medlemsstaterne ophæver eller ændrer senest ved begyndelsen af anden etape de ved denne traktats ikrafttræden gældende bestemmelser, som strider mod ovenstående regler.« I den i Liitticke-sagen afsagte dom af 16. juni 1966 bemærkede Domstolen, at artikel 95, stk. 1, indeholder et »forbud mod diskrimination, som indebærer en klar og ubetinget forpligtelse«, og at stk. 3 uomtvisteligt indebærer »en forpligtelse for medlemsstaterne til at Ophæve' eller 'ændre' de bestemmelser, der strider mod de i de foregående stykker nævnte principper«, og at »der ikke ved denne forpligtelse overlades medlemsstaterne nogen skønsmargen med hensyn til den dato, hvor disse forhold skal være bragt i orden, nemlig før den 1. januar 1962«; og »fra denne dato er det til strækkeligt, at den nationale dommer, i påkommende tilfælde, konstaterer, at gennemførelsesakterne til de trufne nationale regler er blevet vedtaget efter den 1. januar 1962, for at han kan tillægge stk. 1 umiddelbare virkninger i ethvert tilfælde« 3).
In one such case the Court was asked whether Articles 5 and 107 of the Treaty and the resolu­tion which the Council and representatives of the Member States' governments had adopted on 22 March 1971 on the establishment by stages of an economic and monetary union should be interpreted as prohibiting Member States from allowing their currencies to float. Although noting that 'one of the cardinal aims of the Treaty is to create a single economic region, free from internal restrictions, in which economic and customs union may be progressively achieved', that 'this requires the parities between the currencies of the various Member States to remain fixed', and that 'Article 3(g) provides for the procedures to be followed in order to coordinate the economic policies of Member States and to remedy any disequilibria in their balances of payments', the Court nevertheless held that 'until the procedures envisaged by this provision have been put into opera­tion, Articles 5 and 107 allow Member States, despite the duty imposed on each of them to regard its policy on rates of exchange as a matter of common concern, such freedom of decision that the obligation contained in these Articles 5 and 107 cannot confer on interested parties rights which the national courts would be bound to protect'.2
Ved denne vigtige dom konstateredes det, at en forpligtelse til at handle, dvs. til at »ophæve« eller »ændre« de diskriminerende foranstaltninger, efter udløbet af den frist, der er fastsat for opfyldelsen af den positive forpligtelse bliver til en undladelsesforpligtelse; i det her omhandlede tilfælde var der tale om udgangen af første etape, nemlig den 1. januar 1962.
The reasoning in this case can be likened to the considerations behind the Court's findings in the second and third Defrenne judg­ments which concerned Article 119 and its commitment to equal pay. In Defrenne II the Court distinguished between direct discri­mination which could be established solely by reference to the criteria of Article 119 (equal pay for equal work) and indirect
2) Dom af 19.12.1968, sag 13/68, Sml. 1965-1968, s. 553.
Sonic .Member States have a later deadline. ■' Case 9/73 Schlüter [1973] LCR I 135, at pp. 1160­1161 (paragraphs 3S­39).
Forholdet til national ret
(ii) Regulations
Man vil forstå, hvilke retsvirkninger og perspektiver en sådan retspraksis kan have med hensyn til de retsakter, som pålægger medlemsstaterne en forpligtelse inden for en vis frist '), men også med hensyn til konsekvenserne af overgangsperiodens udløb.
As already noted, by virtue of the second paragraph of Article 189 of the EEC Treaty, regulations are directly applicable in all Member States. They are thus a direct source of rights for individuals in both the vertical and horizontal senses which have just been described in relation to provisions of the Treaties.
I artikel 8, stk. 7, hedder det nemlig, at »med forbehold af de i denne traktat nævnte undtagelser eller afvigelser skal overgangsperiodens udløb være sidste frist for såvel ikrafttræden af alle fastsatte bestemmelser som for gennemførelsen af alle foranstaltninger, som oprettelsen af fællesmarkedet indebærer«.
In a wording repeated verbatim in many later decisions the Court held in the Politi judgment,3after recalling the terms of the second paragraph of Article 189, that:
Det var på grundlag af denne regel, at Domstolen statuerede, at traktatbestemmelserne vedrørende såvel etableringsret som frie varebevægelser har direkte virkning 2).
'Therefore, by reason of their nature and their function in the system of the sources of Community law, regulations have direct effect and are, as such, capable of creating individual rights which national courts must protect.'
I traktatens artikel 52 og 58 fastsættes det, at begrænsninger i etableringsretten skal »ophæves gradvis i løbet af overgangsperioden« (artikel 52) ved direktiver, som Rådet skal udstede med henblik på gennemførelsen af en almindelig plan (artikel 54).
Many of the cases in which the direct effect of regulations was raised concerned regulations establishing common agricultural market regimes which were similar in content to the provisions of the Treaty on the customs union, whose direct effect the Court had recognized.
I forbindelse med et præjudicielt spørgsmål forelagt af Belgiens Con seil d'État tog Domstolen stilling til, om artikel 52 efter den 1. januar 1970 havde direkte virkning.
Mrs Leonesio, an Italian farmer, had slaughtered cows for which she was eligible for a subsidy under Community regulations.
1973, s. 1609, og vedrørende artikel 13, stk. 2, om forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som indførselstold, dom af 17.12.1970, sag 33/70, Sace, Sml.
1 Case 43/75 [1976] ECR 455, at pp. 473-474 (paragraphs 19 and 24).
1970, s. 277, og af 19.6.1973, sag 77/72, Capolongo, Sml.
2 Case 149/77 [1978] ECR 1365, at pp. 1376-1377 (paragraphs 12-24).
1973, s. 611; vedrørende artikel 16 om udførselstold, dom af 26.10.1971, sag 18/71, Eunomia, Sml. 1971, s. 195.
3 Case 43/71 [1971] ECR 1039, at p.
145 overensstemmelse med traktatens artikel 8, stk. 7 ...« ').
145 the ground that it was obliged by Article 81 of the Italian Constitu­tion to pass legislation before it could do so.
De direk tiver, som for fremtiden måtte blive udstedt, har således ikke til formål at gennemføre reglen om national behandling. Denne regel er i medfør af artikel 52 rent faktisk anvendelig efter den 1. januar 1970.
The Court held that, once the conditions laid down by the regulations had been met and the period allowed for paying the subsidy after the furnishing of evidence of slaughter had elapsed, the abovementioned regulations give the farmer the right to require payment of the subsidy without that Member State's being able to rely on arguments based on any legislative provisions or administrative practices to withhold such payment.
Sådanne senere direktiver tager alene sigte på at fremme den effektive udøvelse af den frie etableringsret.
The ruling in Leonesio was, of course, an application of the princi­ple of the supremacy of Community over national law, be the national law in question of a constitutional nature.
Kommissionen har fulgt de retlige betragtninger, som blev lagt til grund i denne dom, idet den har trukket en række direktivforslag tilbage, som i visse tilfælde havde stået i bero i lang tid, med henblik på at koordinere de forskellige bestemmelser om adgang til at optage og udøve liberale erhverv, hvilket er den eneste måde, hvorpå den frie etablering kan fremmes.
Nevertheless, the judgment was remarkable in holding that a Com­munity regulation prevailed over budgetary provisions prescribed by the Constitution and that the pecuniary rights which the regulation conferred on individuals were enforceable despite the absence of national implementing legislation.
Ifølge Domstolen har artikel 37, stk. 1, om den gradvise tilpasning af statslige handelsmonopoler også denne virkning efter overgangsperiodens udløb.
It should be noted, however, that in this case the implementing legislation was not needed to establish what the rights of individuals were.
Den fastslog, at »det er en klar forpligtelse, der blot er suspensivt betinget, at enhver forskelsbehandling af med lemsstaternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår skal være udelukket ved overgangsperiodens udløb; der er fra overgangsperiodens udløb ikke længere knyttet nogen betingelse til denne forpligtelse; dens gennemførelse og virkning er heller ikke betinget af nogen retsakt hverken fra Fællesskabet eller fra med lemsstaterne, og den er efter sit indhold egnet til at kunne påberåbes af medlemsstaternes statsborgere for de nationale domstole« 2).
If further national or Community legislation is necessary to determine the extent of individuals' rights, the basic regulations cannot be invoked to claim those rights until the legislation has been passed.
Man kan også her nævne en påfølgende dom, der vedrører artikel 30: Domstolen fastslog, at det »indførte forbud mod kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning er bindende og udtrykkeligt, og dets gennemførelse kræver intet yderligere indgreb fra medlemsstaterne eller fællesskabsmyndighederne; for buddet har således direkte virkning og afføder rettigheder for de retsundergivne, som de nationale retsinstanser skal beskytte, senest fra overgangsperiodens udløb, dvs. den 1. januar 1970, som det fremgår af traktatens artikel 32, stk. 2« 3).
This, of course, is also true of national legislation when it provides for certain provisions to come into effect only after the issue of statutory instruments.
Man ser, at Domstolens retspraksis vedrørende spørgsmålet om direkte virkning i nogen grad råder bod på de nationale myndigheders og fællesskabsinstitutionernes passivitet med hensyn til gen nemførelsen af de opgaver, som traktaten pålægger dem at udføre i løbet af overgangsperioden.
As far as the direct effect of regulations in the horizontal relations between individuals is concerned, reference may be made to the Court's decisions on the prohibition of discrimination against nationals of other EC countries in employment, which was held to apply to provisions of the Treaty and regulations alike.2
2) Dom af 3.2.1976, sag 59/75, Manghera, Sml. 1976, s. 100. ')
1 Case 93/71 [1972] ECR 287, at pp. 295-296 (paragraphs 19 and 22-24).
Dom af 22.3.1977, sag 74/76, Iannelli, Sml. 1977, s. 575, præmis 13.
2Walrave and Commission ν France, cited supra.
Fællesskabet vil således blive »et område uden indre grænser«, jf. artikel 8 A, stk. 2.
(iii) Decisions addressed to Member States, and directives
Alle de hidtil nævnte eksempler vedrører borgerens ret til over for sit land ved en national domstol at påberåbe sig de direkte retsvirkninger, som følger af en forpligtelse, der ved traktaten er pålagt medlemsstaterne. Der er her tale om en bestemmelses såkaldte »vertikale« retsvirkning.
A substantial proportion of commentators and governments held that the absence of any reference to direct applicability in the descriptions of directives and decisions in the second paragraph of Article 189, by contrast with that of regulations, implied that decisions addressed to Member States and directives did not have direct effect.
En række normer er som følge af deres natur af Domstolen blevet tillagt en videregående retsvirkning, som også omfatter borgernes relationer indbyrdes.
The Court of Justice, true to its original approach towards the question, dismissed this argument.
Der er da tale om den såkaldte »horisontale« virkning.
It found in favour of the vertical direct effect of decisions and directives.
Med hensyn til traktatens artikler om konkurrencereglerne, der finder anvendelse på virksomheder (artikel 85 ff.), kan der naturligvis ikke være tvivl om, at disse kan påberåbes direkte af en virksomhed over for en anden ved de nationale domstole. Dette følger af hele den retspraksis, som Domstolen siden Æosc/z-dommen ') har fulgt vedrørende konkurrence.
In the Grad case the Court was asked to rule on the combined effect of a decision declaring that after the introduction of VAT other specific sales taxes on transport should be abolished, and of the directive introducing the VAT system.
Ligeledes har reglerne om personers frie bevægelighed uden tvivl direkte retsvirkning, således at arbejdstagerne over for de nationale myndigheder2) kan påberåbe sig rettigheder, som følger af disse bestemmelser, men de kan også gøre dem gældende i forhold til kollektive regler, som ikke er udstedt af de offentlige myndigheder.
It held that 'although it is true that by virtue of Article 189, regulations are directly applicable and therefore by virtue of their nature capable of producing direct effects, it does not follow from this that other categories of legal measures mentioned in that Article can never produce similar effects', and that 'it would be incompatible with the binding effect attributed to decisions by Article 189 to exclude in principle the possibility that persons affected may invoke the obligation imposed by a decision.