natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ganske vist indeholder EKSF-traktaten ikke nogen »udtrykkelig bestemmelse om en sådan fortolkningskompetence for Domstolen« gennem præjudicielle spørgsmål, idet artikel 41 eksplicit kun inde holder bestemmelse om søgsmål vedrørende gyldigheden af Den Høje Myndigheds og Rådets afgørelser.
But the Court asserts its jurisdiction to interpret ECSC Treaty rules on the basis of the purpose and consistency of the Treaties, arguing the need to ensure the highest degree of unity in the application of Community law and to establish efficient cooperation for that purpose between itself and the courts of the Member States.3As we shall see, the principal distinguishing features of the Community legal order are its direct effect and its primacy, and they are the pillars on which the whole edifice stands, whichever Treaty is being referred to.
Domstolen har dog på baggrund af den i de tre traktater fremhævede nødvendighed af at »sikre en ensartet anvendelse af fællesskabsretten og med henblik herpå etablere et effektivt samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter« bekræftet sin kompetence til at fortolke retsfor-
In the case cited, the Court applied to an ECSC recommendation (an instrument that is binding as to the result to be achieved, but leaves to the State or firm to which it is addressed the choice of form and methods) its own case­law regarding the direct effect of directives (considered at paragraphs 105 et seq., infra).
') Dom af 13.6.1958, sag 9/56, Meroni mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 55.
1 Case 9/56 Meroni [1958] ECR 133, at pp. 140­141. '
Det bør også tages i betragtning, at Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs udøvelse af en række af dets beføjelser inden for de områder, hvor der findes en fælles politik (f. eks. transport, han delspolitik, energi), kan bevirke, at begrænsningerne i de beføjelser, der et tillagt institutionerne i det sektorbestemte Fællesskab, mister deres betydning.
Furthermore, action by the EEC in certain fields governed by common policies, such as transport, foreign trade or energy, may nullify the restrictions placed on the powers of the institutions of the Coal and Steel and Euratom Communities.
At kompetencen med hensyn til handelspolitikken på kul- og stålområdet, dvs. i samhandelen med tredjelande (EKSFtraktatens artikel 71, stk. 1), forbeholdtes medlemsstaterne var således kun berettiget på grund af traktatens begrænsede anvendelsesområde.
For example, the provision in the first paragraph of Article 71 of the ECSC Treaty for jurisdiction over overseas trade in coal and steel to remain with the Member States was only meaningful in the context of the limited scope of that Treaty.
Spørgsmålet er, om denne begrundelse, der tidligere talte til fordel for en samlet kompetence for de enkelte stater på dette område, ikke i dag fører til, at man må forkaste det i EKSF-traktatens artikel 71 indeholdte forbehold til fordel for medlemsstaterne. Siden den 1. januar 1970 er det nemlig Fællesskabet, der alene har kompetencen på dette område i medfør af EØF-traktatens artikel 113.
The question is whether this justification for leaving all foreign trade jurisdiction with the Member States while the Community institutions only had responsibility for coal and steel has still held good since January 1970, when exclusive jurisdiction for foreign trade under the EEC Treaty (Article 113) passed to the Community.
I forhandlinger med tredjelande synes det ikke berettiget at isolere to produktgrupper — kul og stål — og lade særskilte regler gælde for disse2).
It seems anomalous to have to single out two products, coal and steel, in negotiations with nonEC countries and follow different procedures for them. '
Europa-Parlamentet vedtog den 16. februar 1978 under henvisning til betænkningen fra dets politiske udvalg en »beslutning om en enhedsbetegnelse for Fællesskabet«3).
On 16 February 1978, the European Parliament passed a resolution, on a report of its Political Affairs Committee, calling for the adoption of a single designation for the European Community.2
I præamblen til denne beslutning henvises der til »den indbyrdes sammenhæng mellem Fællesskabets tre traktater« og til, »at medlemsstaternes borgere i det daglige betragter de tre Europæiske Fællesskaber som en en hed«.
The preamble to the resolution refers to the 'interdependence of the three Community Treaties' and to 'the fact that in their daily lives the citizens of the Member States regard the three European Communities as constituting a whole'.
I punkt 1 i beslutningens dispositive del hedder det, at Parlamentet »anser det for hensigtsmæssigt at anvende betegnelsen Det
In paragraph 1 of the resolution, the Parliament 'considers it appropriate to use the term "the European Community" as a collective designation for all the institutions created pursuant to the Treaties which established the three European Communities, and for the grouping constituted by its Member States'.
') Jf. dom af 22.2.1990, sag 221/88, Busseni, Sml., I, 1990, s. 522-524.
He conceded, however, that 'we can, of course, be legalistic about it and say that there had been no merger of the Treaties and thus no merger of the three Communities into a single Community'.3
2) EF-Domstolen går ikke så vidt i sin udtalelse nr. 1/75 af 11.11.1975, Sml. 1975, s.
There are still three Communities, and the separate Treaties establishing them have all
Traktaten om Den Europæiske Union, der blev undertegnet i Maastricht den 7. februar 1992, ændrer juridisk intet ved denne situation.
Introduction undergone their own amendments.
Der findes fortsat tre Fællesskaber, men traktaterne om disses oprettelse ændres på de relevante punkter, EKSF­traktaten, hvis varighed — som det vil fremgå af det følgende (kapitel I) — er begrænset til 50 år, opretholdes sideløbende med Rom­traktaterne.
The ECSC Treaty, which, as will be seen (Chapter I), is valid for only 50 years, remains in force alongside the Treaties of Rome.
Betegnelsen »Det Europæiske Økonomiske Fællesskab« ændres til »Det Europæiske Fællesskab«, hvilket i højere grad afspejler arten af dets beføjelser.
The European Economic Community is renamed the European Community to express the general nature of its powers.
»Det Europæiske Fællesskab« betegner således ikke blot den geo­grafiske og politiske helhed, som udgøres af de nuværende tolv medlemsstater, men også det vigtigste af de tre Fællesskaber, hvis kompetence fremover ikke er begrænset til det økonomiske og det sociale område, men også omfatter uddannelse, ungdomspolitik, kultur og folkesundhed.
This name, European Community, does not define merely the geographical and political entity in which the Member States currently participate but also designates the chief of the three Communities, whose functions now go well beyond the purely economic and social spheres to embrace education, youth, culture and public health.
På baggrund af Det Europæiske Fællesskabs centrale rolle (som nævnt ovenfor) vil henvisningerne som hovedregel gælde dette.
Given that the European Community, as thus understood, is by far the most important of the three, this work will refer most often to it.
Løsningen med en »Europæisk Union« — der i Maastricht­trakta­ten ikke har status som juridisk person — har dog ikke gjort de tre sameksisterende Fællesskaber til et overstået stadium, og den kvali­tative ændring, som det udkast til traktat om oprettelse af Den Europæiske Union, Europa­Parlamentet vedtog den 14. februar 1984, skulle føre til, er ikke blevet virkeliggjort.
However, the fact remains that the continued coexistence of the three Communities is unaffected by the establishment of a European Union (without legal personality) by the Maastricht Treaty.
Udkastet sigtede mod at integrere alle de resultater, der var nået på fællesskabsplan
The qualitative change sought with the draft Treaty on European Union adopted by Parliament on 14 February 1984 has not materialized.
') Europa­Parlamentets forhandlinger, 15.2.1978, s. 184.
This book sets out to describe the legal and institutional characteristics of the Community's accumulated experience.
Fællesskabets retssystem udgør en selvstændig retsorden, dvs. »en organiseret og struktureret helhed af retsnormer, hvor der ikke alene forefindes selvstændige retskilder, men også organer og procedurer, der er etableret og udformet med det formål at vedtage og fortolke sådanne normer, samt konstatere og i givet fald sanktionere overtrædelser heraf« ').
The law of the European Community is, in the truest sense of the term, a legal order, that is to say, an Organized and structured system of legal rules, with its own sources, and its own institutions and procedures for making, interpreting and enforcing those rules'. '
En række af disse træk, der med rette anses som grundpillerne i denne retsorden, vil blive analyseret mere detaljeret i kapitel III.
Two of these features which are rightly regarded as the pillars of the Community legal order will be analysed in greater detail in Chapter III.
Afsnit 1: Kompetencetildeling
Section 1. The transfer of sovereignty
Man bør her navnlig have de vægtige udtalelser i erindring, som EF-Domstolen fremsatte i dommen Costa mod ENEL af -15. juli 19643), hvis indflydelse på de øverste nationale domstole har været betydelig:
One of the most forceful statements is found in the judgment of the Court of Justice of 15 July 1964 in Costa ν ENEL,1whose influence on national supreme courts has been considerable. There the Court said:
»Til forskel fra de almindelige internationale traktater har EØF-traktaten indført en særlig retsorden, der er integreret i medlemsstaternes retssystemer fra det tidspunkt, da traktaten trådte i kraft, og som skal anvendes af deres retsinstanser; medlemsstaterne har ved at oprette et Fællesskab på ubegrænset tid, der har egne institutioner, retsevne, partshabilitet, beføjelse til at optræde på internationalt plan og navnlig egentlige beføjelser, der
By creating a Community of unlimited duration, having its own institutions, its own personality, its own legal capacity and capacity of representation on the international plane and, more particularly, real powers stemming from a limitation of sovereignty or a transfer of powers from the States to the Community, the Member States have limited their sovereign rights, albeit within limited fields, and
Se også P. D. Dagtoglou, Det Europæiske Fællesskabs retlige karakter, i Tredive Ars Fællesskabsret, samlingen Europæiske Perspektiver, udateret (1982), s. 42-43.
See also P. D. Dagtoglou, 'The legal nature of the European Community', in Thirty years of Community law, EC Commission (European Perspec­ tives series), Brussels — Luxembourg, 1981, pp. 40­41.
Karakteristika er en følge af en kompetencebegrænsning eller en overførsel af beføjelser fra medlemsstaterne til Fællesskabet, faktisk begrænset deres suverænitet, selv om det er sket inden for afgrænsede områder, og har således skabt et regelsæt, som finder anvendelse på deres statsborgere og på dem selv« ').
Special characteristics have thus created a body of law which binds both their nationals and themselves.' '
Haag-kongressen, som afholdtes fra den 7. til 10 maj 1948, erklærede således allerede i sin politiske resolution, at »tiden er kommet for Europas nationer til at overføre visse af deres suveræne rettigheder, således at de fremtidigt udøves i fællesskab med henblik på at koordinere og udvikle deres ressourcer«.
The Hague Congress held from 7 to 10 May 1948 had declared in a political resolution that 'the time has come for the nations of Europe to transfer certain of their sovereign rights in order hence forward to exercise those rights jointly, and so to coordinate and develop their resources'.
At denne sondring er kunstig, fremgår klart af følgende passage i Domstolens senere retspraksis:
The artificiality of such a distinction is clear from the following passage in a later judgment:
»staterne har ... tillagt fællesskabsinstitutionerne beføjelse til at træffe foranstaltninger i form af importafgifter som dem, der er omfattet af forordning nr. 22, hvorved de har indskrænket deres egne suveræne rettigheder tilsvarende; hvad særlig angår kompetencen til at pålægge skatter, er en sådan konsekvens helt i overensstemmelse med Traktatens system«.2).
'The States have thus conferred on the Community institutions power to take measures fixing the levy such as those which form the subject-matter of Regulation No 22, thus submitting their sovereign rights to a corresponding limitation. More particularly, to the extent to which this concerns fiscal sovereignty, such a result is perfectly in accordance with the system of the Treaty.'2
Fællesskabet har således fået tillagt beføjelser med hensyn til afgifterne ved import af landbrugsvarer.
It is preferable in many cases to speak of decisionmaking powers being 'conferred on' (or 'vested in' or 'granted to') the Community, rather than their being 'transferred' to it, for the powers vested in the Community are not necessarily a replica of powers previously exercised by national authorities.
I det omfang, disse beføjelser er tillagt Fællesskabet, tilkommer de ikke længere medlemsstaterne.
This is especially true of agriculture. In some agricultural sectors no national marketing organiza-
') Den citerede tekst kan sammenholdes med den, hvori EF-Domstolen sammenfatter sin retspraksis i forbindelse med de særlige træk ved Fællesskabets retsorden i udtalelse nr. 1/91 af 14.12.1991, EFT C 110 af 29.4.1992, s. 1, punkt 21: »1 fast retspraksis har Domstolen henvist til, at der ved EF's traktater er indført en ny retsorden, i forhold til hvilken medlemsstaterne på stadigt større områder har begrænset deres nationale beføjelser, og hvis retssubjekter ikke blot er staterne, men også disses borgere (jf· blandt andet dom af 5.2.1963, Van Gend en Loos, sag 26/62, Sml. 1954-1964, s. 375).
1 Compare this with the terms used by the Court of Justice when, in Opinion No 1/91 of 14 December 1991 (OJ C 110, 29.4.1992, p. 1, paragraph 21), it summed up its caselaw on the characteristics of the Community legal order: 'As the Court of Justice has consistently held, the Community Treaties established a new legal order for the benefit of which the States have limited their sovereign rights, in ever-wider fields, and the subjects of which comprise not only the Member States but also their nationals (see, in particular, the judgment in Case 26/62 Van Cend en Loos [1963] ECR I).
2) Neumann-dommen af 13.12.1967, sag 17/67, Sml. 1965-1968, s. 433.
Case 17/67 Neumann [1967] ECR 441, at p. 453.
Valget af udtrykket »tillægge« i stedet for »overføre« skyldes, at Fællesskabets kompetence ikke nødvendigvis er overført fra et om råde, inden for hvilket staterne før havde kompetencen.
The transfer of sovereignty tions existed prior to the common agricultural policy, so that the Community legislated on virgin territory.
Derfor finder man også i den senere retspraksis udtryk ket »medlemsstaternes tildeling ') til Fællesskabet af rettigheder og beføjelser, der modsvarer traktatens bestemmelser«2), i stedet for det i tidligere retspraksis benyttede udtryk »overførsel af beføjelser«.
In later judgments expres­sions such as 'the grant ... by Member States to the Community of rights and powers' ' tend to replace the references to a 'transfer' of decision­making found in the earlier case­law.
Denne afgivelse af kompetence er bindende, så længe Fællesskabet består, medmindre der sker en lovformelig ændring af den traktat, hvorved Fællesskabet blev oprettet3).
The surrender of sovereignty is final as long as the Community continues in existence, barring a duly enacted amendment of the Community's constitution, the Treaties.2It is also worth noting, as Professor Jacqué points out,3that the presence of limitations on powers does not automatically entail the conferment of powers on the Community.
Det bør i den sammenhæng også bemærkes, at professor Jacqué er af den opfattelse, at »en begrænsning af kompetencen ikke nødvendigvis indebærer, at der tildeles Fællesskabet beføjelser«4).
Jacqué refers us to the law as stated by the Court of Justice regarding the ban against the introduction of customs duties within the Community by the Community.
Han henviser i den forbindelse til Domstolens retspraksis verdrørende forbuddet mod, at Fælles skabet indfører told mellem medlemsstaterne.
The institutions are also under an obligation to respect the principle of free move­ment of goods, a fundamental principle of the common market.4
Man vil se, at Domstolen ikke går ud fra det traditionelle og abstrakte suverænitetsbegreb, hvor suveræniteten anses for noget næsten metafysisk, noget udeleligt og uoverdrageligt — således som doktrinen om staten har udviklet det gennem tiderne fra Bodin over Hobbes m.fl. frem til Hegel — og som en del af selve begrebet »den moderne stat« i det 19. århundrede.
The notion of sovereignty to which the Court is referring is clearly not the traditional abstract, indeed semi­metaphysical, view of sovereignty developed by philosophers from Bodin, through Hobbes and others, to Hegel, which lies behind the 19th century view of the State. On that view, sovereignty is indivisible and inalienable.
Det var således en ny opfattelse af suverænitetsbegrebet, der kom til udtryk i den politiske resolution fra Haag-kongressen, og som svarer til princippet om suverænitetens delelighed.
A new concept of sovereignty, consistent with sovereignty being divisible, is apparent in the Hague Declaration. However, transfers of sovereignty are not to be seen in a quantitative sense like surren­dering pieces of territory.
Der er på ingen måde tale om et kvantitativt begreb, hvor der sættes lighedstegn mellem suveræniteten og territoriet som sådant, hvoraf visse dele måtte være afstået.
Rather, certain powers are vested in the Community and from that vesting of powers and the Community's exercise of them it must be determined which of the two, Member State or Community, has jurisdiction over a particular matter.
') NB.: Denne nuance er ikke kommet til udtryk i den officielle danske version, der i stedet for »tildeling« har »overførsel« 2) Dom af 13.7.1972, sag 48/71, Kommissionen mod Italien, Sml. 1972, s. 135.
The view of sovereignty as something divisible is fundamental to the idea of any process of integration in which sovereignty is said to be altered, pooled or exercised collectively.
J) Jf. punkt 37.
532. ;See infra, paragraph 37.
Jf. dom af 29.2.1984, Rewe, sag 37/83, Sml. 1984, s. 1229.
4 See Case 37/83 Rewe [1984] ECR 1229.
Det er Pierre Pescatore, der har æren for at have forsøgt at ændre kursen i debatten vedrørende dette emne ')» der selv i dag meget ofte betragtes som tabu, da det anvendes i politisk øjemed.
We have Pierre Pescatore to thank for breaking the taboo that had surrounded this subject because of its exploitation for political ends. '
Efter Den Mellemfolkelige Domstols opfattelse er beføjelsen til at påtage sig internationale forpligtelser netop et kendetegn på og et udtryk for statslig suverænitet2).
First, the capacity to contract international commitments is one of the prime attributes of the sovereignty of the State.2
Denne opfattelse, der afspejler en situation, hvor indgåelsen af internationale aftaler var et episodisk fænomen, der kun vedrørte en eller anden specifik forpligtelse til at handle eller undlade at handle — hvilket i øvrigt er tilfældet for de fleste aftalers vedkommende — underkender det forhold, at stater rent faktisk — idet de på ubestemt tid og uden mulighed for opsigelse renoncerer herpå3) — tildeler internationale institutioner lovgivende, udøvende og dømmende myndighed, som — ganske vist på nærmere afgrænsede områder — udøves på områder af vital betydning for en stats politiske, økonomiske og sociale liv.
Secondly, it is important to distinguish the situation referred to in Wimbledon of the occasional making of international agreements obliging the signatories to do or not to do certain specific things — which is the case with the generality of international agreements — from that of a treaty under which countries transfer to international bodies legislative, executive and judicial powers — and agree not to exercise them themselves, without reserving the right to withdraw from that agreement3— in areas which, while circumscribed, are crucial aspects of political, economic and social life in those countries. tries.
Problemet er således forkert anskuet af retsteorien, der støtter sig på Wimbledon-dommen.
The argument based on Wimbledon misrepresents the problem.
Udøvelsen af sådan kompetence inden for rammerne af fælles institutioner er ikke ensbetydende med, at staten »mister« noget åfsin suverænitet.
Sharing with the State the responsibility for satisfying the needs of its members, the organization must make its powers as effective as is necessary to achieve its assigned tasks.
Tværtimod giver statens deltagelse i beslutningsprocessen inden for en organisation den mulighed for
The resultant tightening of common rules and increased sense of common purpose among the States inevitably leads to an extension of the organization's powers.
Cah. dr. eur., 1970, s. 501 ff., navnlig s. 502-507.
501, especially pp. 502-507.
17 at udøve beføjelser, der på nationalt plan er blevet af rent formel karakter for stater, der er indbyrdes afhængige af hinanden ').
Page 17
På andre områder bibeholder staterne deres kompetence, der dog skal udøves under hensyntagen til de beføjelser, der er overført til Fællesskabet.
In the others, it remains with the States, which however must exercise it with due regard to the areas of responsibility assigned to the Community.
Den omstændighed, at medlemsstaterne kan unddrage sig de fællesskabsretlige forpligtelser2) — eller ligefrem trække sig ud af
The fact that Member States can evade their Community obligations1 — indeed, can withdraw from the Community — does not prove that their sovereignty is preserved intact.
Fællesskabet — kan ikke påberåbes til støtte for den påstand, at staternes suverænitet er intakt.
Nor does the fact that the Community would be unable to prevent such action and that the action could cause the Community to disintegrate support the view that it is logically impossible for States to confer sovereign rights on an international organization.
At Fællesskabet ikke kan modsætte sig en sådan handling fra en medlemsstats side, der i givet fald endog vil kunne føre til Fælles skabets opløsning, er ikke noget argument for, at det logisk set er umuligt for en stat at overføre suveræne rettigheder til en international organisation.
Nor can it be suggested that the Community is congenitally weak by distinguishing between the substance of sovereignty, which remains with the State, and its exercise, which has been conferred on the Community.
Forholdet er blot, at Fællesskabet ikke råder over alle de instrumenter, der i princippet giver en stat mulighed for at gennemtvinge sin vilje inden for statens eget territorium 3).
In the classical theory, it is not the State but the nation that possesses sovereignty, the exercise of powers being freely vested either in national or international bodies.3 This analysis merely restates the problem, however; it does not further our understanding of the process of integration of States in a community.
Man kan ej heller karakterisere Fællesskabets medfødte »skrøbelighed« ved at sondre mellem selve suverænitetens substans, der forbliver hos staten, og dens udøvelse, der overføres til Fællesskabet.
To postulate that the nation reigns supreme on its territory and is the source of every rule of law applicable there fails to recognize the need for a sharing of interests in the Community legal order.
Ifølge den klassiske teori et det nemlig ikke staten, men nationen, der har suveræniteten, men hvor udøvelsen af kompetence frivilligt er overdraget til enten nationale eller internationale organer4).
It lends an aura of democratic respectability to the most national, even nationalist, of claims, and legitimizes the assertion of vital interests to oppose joint decisions, a position which ignores the need to weigh the overall advantages and disadvantages of participation in closer integration.