natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Domstolen anførte ikke i sin dom, hvilke kriterier den nationale dommer skal anvende for at afgøre, om de foreløbige forholdsregler skal tillades eller ej.
The question was whether, and if so on what terms, the British courts had power to order interim relief against the Crown on the basis of Community law whereas the old common law rules were that interim injunctions were not avail able against the Crown and national law was presumed to be consistent with Community law in the absence of a ruling to the contrary.
Dette skete imidlertid i en senere dom, som vedrørte spørgsmålet om udsættelse af gennemførelsen af en national forvaltningsakt, der var udstedt med henblik på gennemførelse af en fællesskabsforordning, hvis lovlighed anfægtedes2).
The Court of Justice gave judgment on 19 June 1990 on the basis of the rules laid down in Simmenthal, ' holding that the national courts must refrain from applying provisions of national law which, even temporarily, prevented Community law from having full effect.
EF-Domstolen var — i forbindelse med en tvist om gyldigheden af den særlige absorptionsafgift for sukker — blevet anmodet om at udtale sig om de nationale domstoles kompetence til — som led i en sag om foreløbige forholdsregler — at udsætte gennemførelsen af en national retsakt udstedt med hjemmel i en fællesskabsforordning.
It ruled that 'Community law must be interpreted as meaning that a national court which, in a case before it concerning Community law, considers that the sole obstacle which precludes it from granting interim relief is the existence of a rule of national law must set aside that rule'.
Selv om Domstolen i Fo/o/ras/-dommen3) udtalte, at den var enekompetent til at fastslå ugyldigheden af en fællesskabsforordning, skulle dette således ikke være til hinder for, at en borger under visse betingelser kan få en udsættelse, hvorved retsvirkningerne af den anfægtede forordning suspenderes i forhold til den pågældende.
The Court was asked to rule on the jurisdiction of national courts in interlocutory proceedings to suspend the operation of a national measure based on a Community regulation in a case concerning the
') Sag 106/77, Sml. 1987, s. 629.
Case 106/77 [1978] ECR 629.
2) Dom af 21.2.1991, forenede sager C-143/88 og C-92/89, Zuckerfabrik marschen AG m.fl., Sml. 1991 I, s. 415.
Joined Cases C-143/88 and C-92/89 Zuckerfabrik Süderdithinarschen AG and Others [1991] ECR 1-415.
Fællesskabsrettens gennemførelse
It held that the national court had that jurisdiction.
223 førelsen i tilfælde af annullationssøgsmål og til retspraksis i Factor-tame-sagen.
The basis for the Court's ruling was, first, the existence of the right under Article 185 of the Treaty to apply for suspension of a contested instrument in the course of a proceed ing for annulment and, second, the rule in Factortame.
Men denne gang fandt EF-Domstolen anledning til at anføre, hvilke betingelser den nationale domstol skal overholde, når der gives tilladelse til udsættelse.
However, on this occasion, the Court went further and specified the conditions to be fulfilled before the national court could order suspension.
Efter at have fremhævet, at »procedurereglerne fastlægges i henhold til de forskellige nationale lov givninger«, og at disse — hvad angår betingelserne for udsættelse — frembyder forskelle, som kan bringe den ensartede anvendelse af fællesskabsretten i fare, understregede Domstolen, at denne ensartede anvendelse for Fællesskabets retsorden er et grundlæggende krav.
After noting that procedural rules are a matter for national law and that national laws are divergent as regards the terms for granting an order of suspension and that this could jeopardize the uniform application of Community law, the Court went on to emphasize that uniform application was a fundamental requirement of the Community legal order.
Det er derfor vigtigt — i det mindste hvad indgivelse og behandling af anmodningen angår — at udsættelsen af gennem førelsen af forvaltningsakter, der har hjemmel i en fællesskabsforordning, selv om den er omfattet af nationale procedureregler, i hvert fald sker på ensartede betingelser i alle medlemsstater.
It was therefore necessary that, at least as regards the presentation and investigation of applications, orders suspending the operation of administrative measures based on Community regulations should, while remaining subject to national pro cedural rules, be subject in all Member States to uniform preliminary conditions.
Da denne ret til at indrømme udsættelse er analog med den ret, som EF-Domstolen har i henhold til traktatens artikel 185, »bør de nationale retsinstanser kun give tilladelse til udsættelse på de af EF-Domstolen fastsatte betingelser for iværksættelse af foreløbige forholdsregler.
Given that the power to order suspension corresponds to the jurisdiction conferred on the Court of Justice by Article 185 of the Treaty, national courts should order suspension only on terms corresponding to the Court of Justice's jurisdiction to order interim relief.
Som svar på det stillede spørgsmål udtalte EF-Domstolen, at en national ret kun må udsætte gennemførelsen af en national retsakt til gennemførelse af en fællesskabsforordning
The Court's final answer, then, was that 'suspension of the operation of a national measure adopted in implementation of a Community measure may be granted by a national court only if:
— såfremt retten finder, at der er begrundet tvivl om fællesskabs retsaktens gyldighed, og retten — såfremt spørgsmålet om den anfægtede retsakts gyldighed ikke allerede er blevet indbragt for Domstolen — selv forelægger Domstolen dette spørgsmål
(i) it has serious doubts as to the validity of the Community measure and refers the question of [its] validity ... to the Court of Justice, if that has not already been done;
— på betingelse af, at der foreligger uopsættelighed, og at sagsøgeren risikerer et alvorligt og uopretteligt tab
(ii) the matter is urgent and there is a risk to the applicant of serious and irreparable harm;
— på betingelse af, at retten tager behørigt hensyn til Fællesskabets interesse«.
(iii) the national court takes due account of the Community's inter ests.'
Dommen afstikker de grænser, der i kraft af Domstolens retspraksis og som følge af kravet om en ensartet anvendelse af fællesskabsret ten må gælde for princippet om medlemsstaternes institutionelle autonomi.
The judgment illustrates the limits set by the Court on the principle of the institutional autonomy of the Member States, given the need to ensure that Community law is uniformly applied.
EF-Domstolen så således hvad søgsmålsfristen angår bort fra princippet om medlemsstaternes autonomi med hensyn til retsplejen (jf. punkt 110) på grund af den pågældende medlemsstats manglende gennemførelse af direktivet.
The Court thus excludes the limitation of actions from the scope of the Member States' procedural autonomy (see paragraph 110, supra) on grounds of the Member State's own failure to comply with the directive.
Som det generelt er tilfældet med retspraksis vedrørende direktiver (jf. punkt 106), ønskede Domstolen at styrke dennes effektivitet og at afhjælpe medlemsstatens forsømmelighed.
As in other cases relating to directives (see paragraph 106, supra), the Court of Justice was concerned here to boost the instrument's effectiveness and remedy the State's failure to act properly.
I det foreliggende tilfælde fandt den, at »kun en korrekt gennemførelse af direktivet bringer denne uvished (hos borgerne mht. det fulde omfang af deres rettigheder) til ophør, og først på tidspunktet for denne gennem førelse skabes der den retssikkerhed, der er nødvendig for at kunne kræve af borgerne, at de gør deres rettigheder gældende« (præmis 22).
Its expressed view is that 'only the proper transposition of the directive will bring [the] state of uncertainty [as to the full extent of individuals' rights] to an end and it is only upon that transposition that the legal certainty which must exist if individuals are to be required to assert their rights is created' (paragraph 22).
Ordningen for opkrævning af Fællesskabernes egne indtægter — told, landbrugsafgifter og en procentdel af merværdiafgiften — såvel som finansieringen af den fælles landbrugspolitik er særdeles typiske eksempler på en sådan indirekte administration af fællesskabsretten.
The arrangements for collection of revenue that directly accrues to the Community as 'own resources' — customs duties, agricultural levies and a percentage of VAT receipts — and for financing the common agricultural policy are characteristic examples of the decentralized administration of Community law.
I Rådets afgørelse af 21. april 1970 om udskiftning af medlemsstaternes finansielle bidrag med Fællesskabernes egne indtægter ') fastsættes det i artikel 6, at disse indtægter skal opkræves af med lemsstaterne »i henhold til deres nationale love og administrativt fastsatte bestemmelser, der i givet fald ændres i dette øjemed«. I artikel 4 i forordning nr. 729/70 bestemmes det, at medlemsstaterne udpeger de kontorer og organer, som de bemyndiger til at betale de udgifter, som følger af de fælles landbrugsordninger, og at de bl.a. meddeler Kommissionen »de administrative og regnskabstekniske forudsætninger, hvorunder betalinger i forbindelse med gennem førelsen af Fællesskabets regler inden for rammerne af den fælles markedsordning... foretages«2).
Article 6 of the Council Decision of 21 April 1970, which replaced the financial contributions from Member States which had previously formed the Community's revenue by the 'own-resources' system provides that this revenue 'shall be collected by the Member States in accordance with national provisions imposed by law, regulation or administrative action, which shall, where necessary, be amended for that purpose'.2Article 4 of Council Regulation No 729/70 on the financing of the common agricultural policy required the Member States to designate the authorities and bodies responsible for disbursing moneys payable under the common market organizations and to inform the Commission of 'the administrative and
Se Rådets afgørelse af 7.5.1985 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, EFT L 128 af 14.5.1985, s. 15, artikel 7, og Rådets afgørelse af 24.6.1988 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, EFT L 185 af 15.7.1988, s. 24, artikel 8.
See also Article 7 of the Council Decision of 7 May 1985 on the Communities' system of own resources, OJ L 128, 14.5.1985, p.
2) Forordning af 21.4.1970 om finansiering af den fælles landbrugspolitik, EFT L 94 af 28.4.1970, s. 13.
15, and Article 8 of the Council Decision of 24 June 1988 on the same subject, OJ L 185, 15.7.1988, p. 24.
225 bærer Fællesskabet de finansielle følger, medmindre disse skyldes uregelmæssigheder eller forsømmelser, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan gøres ansvarlige for«.
Relationship to national law accounting conditions in accordance with which payments are made relating to the implementation of Community rules within the framework of the common organization'.'
Domstolen konkluderede med hensyn til disse bestemmelser, at »medlemsstaterne stadig er pålagt varetagelsen af og omsorgen for en importafgifts- og restitutionsordnings funktion og fortsat optræder i dette øjemed i forhold til borgerne« ').
The Court of Justice concluded from these provisions that 'it continues to be the task of the Member States to undertake prosecutions and proceedings for the purpose of the system of levies and refunds and to continue to take steps to this end vis-à-vis the parties involved'.2
Domstolen har bragt disse regler i anvendelse og understreget betydningen heraf i en senere dom.
The Court applied these rules and clarified their implications in a 1977 judgment.
En tysk domstol havde ved et præjudicielt spørgsmål forespurgt, om en national myndighed var berettiget eller ligefrem forpligtet til at anvende national ret på begæringer om fritagelse af billighedsgrunde for afgifter, her monetære udligningsbeløb, der pålægges i medfør af fællesskabsretten.
A German court had sought a preliminary ruling on whether a national authority was entitled or indeed obliged on grounds of natural justice to apply national law to applications for exemption from charges due to the Community, in this instance 'monetary compensatory amounts'.
Domstolen udtalte, at svaret på det stillede spørgsmål afhang af kompetence fordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne i forbindelse med indførelse og opkrævning af den omstridte afgift.
The Court replied that the answer to the question depended on the respective roles of the Community and the Member States in levying and collecting the charges.
Indførelsen heraf, dvs. beregnings- og ligningsgrundlaget for afgiften samt dens størrelse, henhører under fællesskabsretten, hvorimod opkrævningen (inddrivelsen) er overladt til de nationale myndigheder2). En billighedsregel kan derfor ikke komme i betragtning, »såfremt en sådan anvendelse ville berøre virkningen af fællesskabsreglerne for den pågældende afgifts beregnings- eller ligningsgrundlag eller dens størrelse«.
The levying of the charges, i.e. the base, manner of imposition and resulting amount of the charge, were a matter of Community law, while collection (and recovery, if necessary) had been delegated to the national authorities.3 Consequently, a rule of natural justice provided for in national law could not be applied 'in so far as its effect would be to modify the scope of the provisions of Community law concerning the basis of assessment, the manner of imposition or the amount of a charge introduced by that law'.
Dette ville være tilfældet, hvis begæringen om afgiftsfritagelse støttedes på overvejelser, som vedrører afgiftens økonomiske berettigelse3). I den pågældende sag var det nemlig gjort gældende, at opkrævningen af afgiften ville føre til resultater, der var i strid med fællesskabsreglernes formål.
This would be the case if the exemption was requested for reasons relating to the economic justification for the charge.4In fact, the claimant had argued that payment of the charges would lead to a result that was contrary to the object of the Community rules.
De nationale myndigheder skal bistå ved gennemførelsen af fællesskabsreglerne.
National governments provide their services to administer Community legislation.
Jf. også dom af 5.5.1977, sag 110/76, Pretore di Cento, Sml. 1977, s. 851.
2 Joined Cases 178-180/73 Menens [1974] ECR 383, p. 400 (paragraph 16).
2) Vedrørende anvendelsen af de nationale procedureregler, se dommene Rewe og Comet, der er nævnt under punkt 110.
3 On the application of national procedural rules, see judgments in Rewe and Comet cited supra, paragraph 110.
3) Dom af 28.6.1977, sag 118/76, Balkan-Import, Sml. 1977, s. 1187 og 1188, præmis
4 Case 118/76 Balkan-Import [1977] ECR 1177, at pp. 1187-1189 (paragraphs 2-6).
Forholdet til national ret sendes ved telex til de nationale myndigheder.
Officials of the national agricultural fraud prevention departments, statistical offices, import quota and licensing authorities, etc. are also acting for the Community.
Embedsmændene herfra, som også deltager i Fællesskabets udvalg og komitéer, har et snævert samarbejde med Kommissionens tjenestegrene.
They administer a complex set of rules from the basic Council regulations to the detailed regulations and decisions issued by the Commission, often daily, as under the agricultural policy, whose changing provisions are telexed to the national administrations.
Direkte og uformelle kontakter bliver stadig hyppigere.
There is widespread direct and informal contact between them.
Selv om Kommissionen ikke formelt har instruktionsbeføjelse i individuelle sager, foregår alt, som om en sådan beføjelse blev udøvet selv over for medlemsstaternes underordnede myndigheder.
Although the Commission does not officially have the power to issue direct instructions to the national authorities in individual cases, in practice this is what happens even vis-à-vis national departments doing routine administrative work.
Det forekommer således, at Kommissionens embedsmænd giver råd og vejledning til den ene eller anden nationale myndighed, som måtte stå noget fremmed over for de nye regler, der skal gennemføres.
It is commonplace for Commission officials to give advice and guidance to national departments con fused by new rules.
Centraladministrationer rådfører sig dagligt med Kommissionens tjenestegrene vedrørende fortolkningen af fællesskabsregler for ikke at overtræde disse eller for at sikre sig, at en bestemt form for udgift vil kunne dækkes ved midler fra Fællesskabets fonde (som det f.eks. sker i forbindelse med EUGFL).
National officials consult their counterparts in the Commission almost daily on the interpretation of Community rules to avoid mistakes in applying them or to check that a particular type of expenditure qualifies for subsidies from Community funds (the Farm Fund, for example).
De supplerende normative bestemmelser til Fællesskabets retsakter og mere generelt medlemsstaternes gennemførelse af dem forudsætter ofte, at eksisterende love eller forskrifter ændres, eller at der fastsættes nye regler.
The implementation of Community legislation often involves the Member States amending their existing national legislation or enacting new legislation, even where the Community legislation does not expressly require national legislation as is the case with directives.
Der er i så fald tale om en bunden kompetence for staterne, idet kompetencens udøvelse er betinget af det resultat, som ifølge direktivet skal nås ').
The Member States are thus delegated the power to legislate in such cases. In the case of a directive the national legislation is bound by the object to be attained. '
Kompetencen begrænses af de regler, der er opstillet i forordningen, dens opbygning og målsætning, dersom medlemsstaten udsteder supplerende forskrifter til denne retsakt som følge af en udtrykkelig eller stiltiende bemyndigelse2).
In that of a regulation, whether the delegation is express or implied, it must conform to the rules laid down in the regulation, its general scheme and its objectives.2
Hvilken myndighed er nu kompetent til at træffe bestemmelse om supplerende foranstaltninger til Fællesskabets regler?
Which branch of government should be responsible for issuing the provisions necessary to implement Community legislation?
Retsteorien har allerede længe3) fremhævet de fordele, det ville inde bære, hvis denne opgave blev overladt den udøvende myndighed.
Legal writers have long pointed to the advantages of the executive performing this role.'
Som bekendt er den procedure, der følges i den lovgivende forsamling, langsom og kompliceret, den lovvigende myndigheds uafhængighed synes lidet forenelig med den opgave at gennemføre fælles skabsretten, lovgivningsproceduren åbner på ny den politiske debat om indholdet af de udstedte fællesskabsbestemmelser, og den parlamentariske sanktion for »insubordination« er lidet effektiv.
Parliamentary procedures, it is argued, are too slow and cumbersome, the sovereign status of the legislature sits ill with the function of applying Community law, the passage of legislation through parliament tends to reopen the political discussion about the content of the Community legislation which has
') Kapitel II, afsnit 2, litra a), 2).
1 Supra, Chapter II, Section 2(a)(ii).
2) Kapitel I, afsnit 1.
2 Supra, Chapter I, Section 1.
Disse argumenter har uomtvisteligt meget stor vægt, om end det kunne være hensigtmæssigt at inddrage Parlamentet i gennemførelsen af beslutninger, som har stor politisk rækkevidde.
These arguments are undoubtedly very strong, although it is easy to see a case for associating parliament in the implementation of legislation that is of major political importance.
Er det tænkeligt, at favoriseringen af forvaltningsmyndigheden hænger sammen med selve karakteren af de fællesskabsretsakter, som skal gennemføres?
However, is the question whether the provisions necessary to implement Community legislation are made by the executive or by the legislature affected by the type of Community legislation con cerned?
Man kan f.eks. stille det spørgsmål, om der ikke burde sondres mellem gennemførelse af forordninger og gen nemførelse af direktiver.
For example, should a distinction be drawn between the implemention of regulations and of directives?
Det var med dette i tankerne, at Frankrigs Conseil d'État i en udtalelse af 20. maj 1964 erklærede: »Regeringen vil, når den skal sikre gennemførelsen af de umiddelbart gældende bestemmelser i traktaterne såvel som EØF-forordningerne og EØF-beslutningerne, befinde sig i samme situation som i de tilfælde, hvor den skal anvende en national lov, og gennemførelsesforanstaltninger til de pågældende retsakter skal følgelig normalt træffes i form af anordninger.« Da gennemførelsen af en forordning med andre ord skal sidestilles med gennemførelsen af en lov, har regeringen i medfør af forfatningens artikel 21 fået tillagt anordningsmyndighed med henblik på lovens gennemførelse.
This was the think ing behind the opinion of the French Conseil d'État of 20 May 1964 in which it said that 'since, when implementing directly applicable provisions of the Treaties and EEC regulations and decisions, the government is in the same position as when it implements a domestic statute, the provisions for implementing such legislation should normally be issued in the form of statutory instruments'. In other words, the implementation of regulations should be treated like that of national statutes using the power to make regulations under Article 21 of the Constitution.
Er der derimod tale om gennemførelse af et direktiv, må lovgivningsmyndigheden inddrages, hvis der ikke findes lovhjemmel for gennemførelsen af den pågældende retsakt, og hvis — for stadig at følge eksemplet i fransk ret — den foranstaltning, der skal træffes, ikke henhører under regeringens selvstændige anordningsmyndighed efter forfatningens artikel 37.
On the other hand, to implement directives it is necessary to pass new primary legislation, unless the directive can be implemented under an existing statute or, to con tinue with the example from French law, by means of regulations that the government is allowed to make independently under Article 37 of the Constitution.
På baggrund af praksis må man således gå ud fra, at det snarere end selve karakteren af den retsakt, der skal suppleres, er det sagsområde, på hvilket der skal udstedes supplerende regler, og omfanget af de staten tillagte beføjelser, som er afgørende for fordelingen af opgaverne mellem den udøvende og den lovgivende myndighed.
In practice it is found that the subject-matter of the national provisions required and the extent of the discretion left to Member States are the determining factor in whether the provisions are made by the executive or enacted by parliament, much more than the type of Community legislation to be implemented.
Hvis en medlemsstat er forpligtet til at træffe sanktioner over for krænkelsen af bestemmelserne i en fællesskabsretsakt — uanset om denne er en forordning eller et direktiv — er det som oftest den lovgivende myndighed, der skal træffe sådanne fællesskabsforanstaltninger, medmindre den nationale forfatning tillægger den ud øvende myndighed visse beføjelser til at træffe straffebestemmelser.
National provisions laying down penalties for violations of Community legislation, whether regulations or directives, are usually
Hvis gennemførelsesforanstaltningerne derimod har hjemmel i eksisterende love, træffes de pågældende foranstaltninger med hjemmel heri, hvad enten der er tale om gennemførelsen af en forordning eller et direktiv.
When, on the other hand, the implementing provisions can be based on existing primary legislation, the necessary orders will tend to be made under this legislation, again irrespective of whether the Community legislation to be implemented is a regulation or a directive.
Man kan derfor konstatere, at medlemsstaterne udnytter enhver hjemmel, som forfatningen tillægger dem, ved opfyldelsen af deres fællesskabsretlige forpligtelser.
In fact, Member States have used every means available to them under their constitutions to implement Community legislation.
De har vedtaget gennemførelsesforanstaltninger: — på grundlag af allerede eksisterende lovbestemmelser
They have introduced the requisite provisions: