natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Mange eksperter anbefaler, at der oprettes faldklinikker på geriatriske afdelinger (Rubenstein et al., 1990; Tinetti et al., 1994).
Many authorities recommend the establishment of fall clinics within geriatric departments (Rubenstein et al, 1990; Tinetti et al, 1994).
Eftersom tidligere fald er den vigtigste enkeltprædiktor af fremtidige fald, bør der foretages en grundig vurdering af de tilgrundliggende årsagsforhold.
As a history of falling is the most important single predictor of future falls, comprehensive assessment of underlying causal factors should be undertaken.
Mange faktorer spiller ind i forbindelse med fald, og nogle af de medicinske omstændigheder, der ligger til grund, kan måske ændres.
Falls are multifactorial and some of the medical conditions causing them may be conectable.
Balancetræning har i kontrollerede forsøg vist sig at være effektiv hos ældre.
Balance training has been shown to be effective in the elderly in controlled trials.
Der kræves specielle teknikker til at forbedre muskelstyrke, vestibulærfunktion og central adaptation.
Special techniques are necessary to improve muscle strength, vestibular function and central adaptation.
Ud over disse konkrete foranstaltninger følger rehabilitering efter et fald principperne for geriatrisk rehabilitering, og de fleste faldofre får det bedre efter en behandling af sådanne medicinske omstændigheder, som resulterer i svækkelse eller medfører smerter eller giver anledning til ængstelse.
Apart from these specific measures, fall rehabilitation follows the principles of geriatric rehabilitation and most fallers improve with treatment of medical conditions which cause weakness, pain and anxiety.
Det er vigtigt at sørge for tidlig genoprettelse af balance og mobilitet, navnlig hos ældre patienter, der har været bundet til en seng eller stol.
It is important to promote early restoration of balance and mobility, particularly in older patients who have been confined to a bed or chair.
Patienten bør udføre funktionelle øvelser, såsom at flytte sig fra stol og toilet, gå på alle slags underlag og gå på trapper.
The patient should practice functional exercises such as transferring from chairs and toilets, walking on all types of surfaces and climbing stairs.
Ideelt set bør rehabilitering af faldpatienter kunne tilbydes i den primære sektor (Tinetti et al., 1994; Wagner et al., 1994; Hornbrook et al., 1995; Province et al., 1995; Nyberg et al., 1996).
Ideally, rehabilitation of fall patients should be available in the primary sector (Tinetti et al, 1994; Wagner et al, 1994; Hornbrook et al, 1995; Province et al, 1995; Nyberg et al, 1996).
Alle knogler vil brække, hvis den kraft, de udsættes for, er stærk nok; men hvis virkningerne af denne kraft begrænses, kan et brud muligvis undgås.
Any bone will break if the force is strong enough, but reducing the impact of the force may prevent fracture.
75% ved et fald; dette forklarer måske delvist den nedsatte risiko for hoftebrud hos meget fede personer.
Experiments have shown that energy absorption in soft tissues over the hip may be reduced up to 75% during a fall; this may partially explain the reduced risk of hip fracture in obese subjects.
I gennemsnit vejer kvinder, der får hoftebrud, 5 kg mindre og har 30% mindre fedt over hoften end personer i kontrolgruppe med samme alder/højde/vægt.
On average, women having a hip fracture weigh 5 kg less and have 30% less fat over the hip than age/height/weight-matched controls.
Desuden har mænd på plejehjem større risiko for hoftebrud (30%) end kvinder (25%) på grund af kvindernes større mængde fedt over hoften.
In addition, men in nursing homes have an increased risk of hip fracture (30%) compared to women (25%), because of the greater amount of fat over the hip in women .
Der er udviklet hoftebeskyttere, som dæmper kraften af det stød, hoften udsættes for ved et fald; de virker på den måde, at de opsuger kraften i stødet og/eller leder denne væk fra trochanter og ind i det omgivende væv.
Hip protectors have been developed to attenuate the impact force sustained by a fall on the hip; these act by absorbing the impact energy and/or shunting the energy away from the trochanter into the sunounding tissues.
I en randomiseret, kontrolleret undersøgelse af ældre beboere på plejehjem oplyste Lauritzen et al. (1993) om en reduktion på 53% af hoftefrakturer i en gruppe beboere, der blev udvalgt til at bære udvendige hoftebeskyttere.
In a randomised controlled study of elderly residents of nursing homes, Lauritzen et al (1993) reported a 53% reduction in hip fractures in the group assigned to wear external hip protectors.
Nyere undersøgelser synes at bekræfte disse resultater, men det er tilsyneladende vanskeligt at få beboerne til at gå med disse beskyttere og der må gøres en indsats for at opmuntre dem hertil (Ekman et al., 1997).
More recent studies tend to confirm these findings, but compliance is generally poor and requires encouragement (Ekman et al, 1997). The development of new
Udviklingen af nye modeller vil måske give større compliance (Lauritzen et al., 1993; Heikinheimo et al., 1996; Lauritzen, 1997).
designs may increase compliance (Lauritzen et al, 1993; Heikinheimo et al, 1996; Lauritzen, 1997).
Det forebygger ikke mod fald at gå rundt med en alarm; men det sikrer hurtig hjælp og giver tryghed.
An alami canied by an individual cannot prevent a fall, but ensures quick assistance and provides confidence.
Forebyggende hjemmebesøg har beskæftiget sig med fald, og regelmæssige hjemmebesøg er behandlet i flere kliniske forsøg (Hendriksen et al., 1984; Carpenter & Demopoulos, 1990; Vetter et al., 1992). Dette fik indvirkninger på omfanget af hospitalsindlæggelser, forbruget af hospitalssengedage og alarmopkald. Samtaler med de ældre er med til at opdage problematiske områder og træffe beslutninger om handling og opfølgning. Enkelte forsøg i lokalsamfund har vist en effekt på knoglebrud (Ytterstad, 1996). Tabel 5.1 indeholder en oversigt over de generelle anbefalinger for at forebygge fald og undgå risici i omgivelserne.
Some preventive home visits have focused on falls and structured home visits have been evaluated in several clinical trials (Hendriksen et al, 1984; Carpenter & Demopoulos, 1990; Vetter et al, 1992). Outcomes influenced were, among others, hospital admissions, bed days and emergency calls. Interviews help to discover problem areas and to make decisions about actions and follow-up. A few community-based trials have shown an effect on fractures (Ytterstad, 1996). General recommendations for preventing falls and avoiding environmental hazards are listed in Table 5.1
Motion belaster skelettet med mindst to mekanismer: en direkte virkning af vægtbærende motion og muskelsammentrækning.
Exercise transmits loads to the skeleton by at least two mechanisms: direct impact from weightbearing exercise and muscle contraction.
Total immobilisation er forbundet med et tab af helt op til 40% af den samlede knoglemasse, hvorimod vægtbærende motion medfører en stigning i knoglemassen på de specifikke steder af skelettet.
Complete immobilisation is associated with loss of up to 40% of total bone mass whereas weightbearing exercise results in site-specific increases in bone mass.
Sammenlignet med omfanget af en immobilisations virkninger på skelettet er den mængde knoglemasse, der kan vindes ved at øge motionsniveauet hos aktive personer, meget lille. (Snow et al., 1996; Marcus, 1996).
However, in contrast to the magnitude of the skeletal effects of immobilisation, the amount of bone that can be gained by increasing the level of exercise in active individuals is very small. (Snow et al, 1996; Marcus, 1996).
Et højt aktivitetsniveau før og efter puberteten har en større effekt på knoglemassen end den aktivitet, der starter i voksenalderen (Kannus et al., 1995), og flere undersøgelser har påvist en positiv korrelation mellem vægtbærende fysisk aktivitet i barndommen og ungdommen og knoglemasse; i en af disse (Welten et al., 1994) var motionens virkning på den maksimale knoglemasse betydeligt større end virkningen af calciumindtaget. Der er beviser på, at calcium og motion har en additiv virkning på den maksimale knoglemasse (Kanders et al., 1988).
High levels of activity before and during puberty have a larger impact on bone mass than when activity starts at adulthood (Kannus et al, 1995) and several studies have demonstrated a positive conelation between weightbearing physical activity in childhood and adolescence and bone mass; in one of these (Welten et al, 1994), the effect of exercise on peak bone mass was considerably greater than that of calcium intake.
Det bør også bemærkes, at meget krævende træningsprogrammer kan have negativ indvirkninger på præmenopausale kvinders knoglemasse, da de kan medføre gonadal insufficiens.
It should also be noted that vigorous exercise programmes in premenopausal women may have adverse effects on bone mass as they may induce gonadal insufficiency.
Tværsnitsundersøgelser har påvist en positiv korrelation mellem det tidligere og/eller nuværende fysiske aktivitetsniveau og knoglemineraldensiteten hos
Cross-sectional studies have demonstrated positive conelations between past and/or present levels of physical activity and bone mineral density in postmenopausal women (Gauthier et al, 1992; Recker et al, 1992; Eickhoff et al, 1993).
Af to store europæiske befolkningsundersøgelser (MEDOS og EPOS) af osteoporotiske frakturers prævalens fremgik det, at regelmæssig gang nedsætter risikoen for vertebrale frakturer og hoftefrakturer hos midaldrende og ældre kvinder (Kanis et al., 1992; Siiman et al., 1995).
In two large populationbased European surveys (MEDOS and EPOS) of the occurence of osteoporotic fractures, it was reported that regular walking in middle-aged and elderly women was associated with reduced risk of vertebral and hip fractures (Kanis et al, 1992; Siiman et al, 1995).
Tværsnitsundersøgelser kan dog være påvirket af en række forstyrrende faktorer, og prospektive data vil være nødvendige for definitivt at påvise virkningerne af fysisk aktivitet på knoglemineraldensiteten.
However, cross-sectional studies may be biased by a number of confounding factors and prospective data are necessary to demonstrate definitively the effects of physical activity on bone mineral density.
I en nylig metaanalyse af 18 prospektive interventionsundersøgelser af motions virkning på knogletab hos postmenopausale kvinder (Bérard et al., 1997) sås en betydelig virkning af moderat fysisk aktivitet på knoglemineraldensiteten i columna lumbalis, mens der ikke kunne spores nogen tilsvarende effekt på knoglemassen i lårbenshals og underarm.
In a recent meta-analysis of 18 prospective intervention studies of the effects of exercise on bone loss in postmenopausal women (Bérard et al, 1997), a significant effect of moderately intense physical activity was detected on lumbar spine bone mineral density, but no consistent effect was seen on femoral neck or forearm bone mass.
Motionsprogrammerne i disse undersøgelser omfattede løb, gang, konditionstræning og aerobic.
Exercise programmes in these studies consisted of running, walking, physical conditioning and aerobics.
Der meldes om en forøgelse på mellem 2,5 og 5% af knoglemineraldensiteten i ryghvirvlerne hos inaktive postmenopausale kvinder efter 79 måneder med et motionsprogram, der indeholder fysisk træning ved 70 - 90% af maksimal iltoptagelse 23 timer om ugen (Hatori et al., 1993; Dalsky et al., 1997), idet det dog ikke gav større udbytte, hvis varigheden øgedes til 22 måneder, og hele forøgelsen gik tabt hos dem, der opgav programmet.
Increases of between 2.5 and 5% in spinal bone mineral density have been reported in sedentary postmenopausal women after 7 to 9 months of an exercise programme involving training at 70-90% of maximum oxygen uptake for 23
Ligesom med yngre voksne er der beviser på, at calcium og motion har en additiv virkning på knoglemassen hos postmenopausale kvinder (Prince et al., 1995).
As in young adults, there is some evidence that calcium and exercise have additive effects on bone mass in postmenopausal women (Prince et al, 1995).
Generelt er gevinsten ved stærk motion forholdsvis lille sammenlignet med det udbytte, man får af de dagligdags aktiviteter, og skal holdes ved lige, for at virkningen kan bevares.
Overall, the gains from vigorous exercise compared to everyday activities are probably small and must be maintained to presene any effect.
Hos ældre, hvor knogletabet ofte et fremskredent, og hvor forskellige grader af immobilisation skyldes stillesiddende vaner eller er en følge af sygdom, er krævende fysisk aktivitet ikke tilrådeligt.
In the elderly, in whom bone loss is often advanced and different degrees of immobilisation are due to sedentary habits or associated disease, vigorous physical activity is contraindicatcd.
Motionsprogrammer, der er baseret på balance, styrketræning og mild aerobic, kan være gavnlige, og randomiserede, kontrollerede undersøgelser har vist, at et sådant program nedsætter faldrisikoen (Sowden et al., 1996).
However, exercise programmes based on balance, strength training and low impact aerobics may be beneficial and there is evidence from randomised controlled studies that such regimens reduce the risk of falls (Sowden et al, 1996).
Spadsereture og gang på trapper kan også være gavnlige, ligesom der bør opfordres til svømning, almindelige daglige gøremål, dans og holdgymnastik.
Walking and stair-climbing can be beneficial and swimming, daily activities, social dancing and group exercises should be encouraged.
Den væsentligste fordel ved et motionsprogram er øget muskelstyrke og større udholdenhed.
The principal benefit from an exercise programme is increased muscle strength and endurance.
For at sådanne programmer skal kunne gennemføres med heldigt resultat, må de ældre motiveres til at følge dem gennem længere tid.
Motivation for long-term compliance is essential for the success of such programmes.
Det sociale aspekt af fælles motion kan være en effektiv måde at få ældre kvinder til at deltage.
The social aspects of exercising in groups can be an effective way to encourage elderly women to participate.
En nyere metaanalyse af forsøg med "motionsbehandling" af personer i lokalsamfund tydede på, at det er muligt at øge og bevare et aktivitetsniveau, især hvis der er tale om moderat motion, som også er behagelig, og at reducere fald med 10% (Province et al., 1995).
A recent meta-analysis of trials of exercise interventions in community-based subjects suggested that it is possible to increase and maintain levels of activity, particularly if the exercise is of moderate intensity and enjoyable, and to reduce falls by 10% (Province et al, 1995).
Der en positiv sammenhæng mellem vægtbærende fysisk aktivitet i barndommen og ungdommen og den maksimale knoglemasse.
Weightbearing physical activity during childhood and adolescence is positively related to peak bone mass.
Virkningen på knoglemassen af motionsprogrammer anvendt som behandling er beskedne hos postmenopausale kvinder og er tilsyneladende begrænset til rygsøjlen.
The effects of exercise intervention regimens on bone mass arc modest in postmenopausal women and appear to be limited to the spine.
Det kræver motivation at overholde et motionsprogram; ydermere er gevinsten med hensyn til knoglemasse ikke progressiv og holder tilsyneladende kun, så længe patienten fortsætter med sin motion.
Adherence to exercise programmes requires motivation; furthermore, the gains in bone mass are not progressive and are likely to persist only for the duration of the exercise.
Der findes ingen beviser på, at motion kan forebygge knogletab ved menopause eller osteoporotiske frakturer senere i livet. På den anden side kan
There is no convincing evidence that exercise can prevent bone loss at the menopause or osteoporotic fractures later in life.
motion have en signifikant effekt på forebyggelsen af fald, som er en stor risikofaktor for knoglebrud.
On the other hand, exercise may have a significant effect in the prevention of falls which present a major risk factor for fractures.
Den betydning, som fald har for osteoporotiske frakturers patogenese indebærer, at fysisk aktivitet hos ældre som følge af den virkning, fysisk aktivitet har på tendensen til at falde, indvirker bedre på Osteoporosen end på knoglemineraldensitet.
Because of the importance of falls in the pathogenesis of osteoporotic fractures, physical activity in the elderly is likely to have a greater impact on osteoporosis through its effect on falls rather than on bone mineral density.
Desuden er motionsprogrammer vigtige for rehabiliteringen af personer med manifest osteoporose.
In addition, planned exercise regimens are important for the rehabilitation of individuals with established osteoporosis.
Der er visse spørgsmål, der bør overvejes i forbindelse med en effektivitetsvurdering af interventioner med henblik på at forebygge osteoporotiske frakturer.
When assessing the efficacy of interventions in the prevention of osteoporotic fractures, certain issues need to be considered.
Metodisk set er den bedste model det prospektive, randomiserede, kontrollerede forsøg.
Methodologically, the best approach is the prospective, randomised, controlled trial (RCT).
Randomisering garanterer, at eventuelle forstyrrende elementer bliver fordelt lige mellem behandlingsgruppe og kontrolgruppe, og mindsker risikoen for skævheder i forbindelse med tildelingen af behandling.
Randomisation ensures that potential confoundcrs arc distributed evenly between treatment and control groups and reduces the risk of bias in treatment allocation.
Hvis forsøgspersonen og forskeren holdes uvidende om interventionen, mindskes sandsynligheden for forudindtagethed ved vurderingen af resultatet.
Blinding the subject and the investigator to the intervention reduces the chance of bias in the assessment of the outcome.
Hvis forsøgene udføres korrekt, kan de resultatmæssige forskelle mellem grupperne med større troværdighed tilskrives interventionens virkning.
If properly conducted, differences in outcome between groups can be more confidently attributed to the effect of the intervention. Because of its advantage over
På grund af denne metodes fordele frem for andre typer undersøgelsesmateriale (f.eks. tværsnitsundersøgelser og undersøgelser af enkelttilfælde og grupper) er et randomiseret, kontrolleret forsøg en nødvendig betingelse for, at nye medikamenter til behandling af osteoporose kan godkendes af de lovgivende myndigheder.
other types of study evidence (e.g. cross-sectional, case-cohort studies), the RCT is a prerequisite for the approval of new drugs for the treatment of osteoporosis by regulatory authorities.
Kliniske forsøg bør omfatte et passende antal patienter, for at der kan drages statistisk holdbare og klinisk relevante konklusioner, og de bør tilrettelægges, så de gennemføres i tilstrækkeligt lange tidsrum til, at man kan påvise forskelle mellem kontrolgruppe og behandlingsgruppe.
Clinical trials should include adequate numbers of patients to allow statistically valid and clinically relevant conclusions and should be planned for periods sufficient to detect differences between the test and the treatment groups.
Disse krav er især relevante, hvis frakturincidensen forventes at være lav (f.eks. forventes en højere frakturincidens hos patienter med lav knoglemasse og allerede eksisterende frakturer end hos patienter med lav knoglemasse og ingen eksisterende skørhedsfrakturer).
These requirements are particularly relevant if the incidence of fractures is expected to be low (for example, a higher incidence of fractures is anticipated in patients with low bone mass and prevalent fractures than in patients with low bone mass and no prevalent fragility fractures).
Desuden bør frakturernes naturlige forløb tages i betragtning; for eksempel optræder vertebrale frakturer sædvanligvis i perioder.
In addition, the natural history of fractures should be taken into account; vertebral fractures, for example, usually occur in cycles.
En undersøgelsesperiode på 3 år anses normalt for tilstrækkelig til at påvise forskelle i incidente frakturer og kræves sædvanligvis af de lovgivende instanser, for at osteoporosemedikamenter kan godkendes.
A study period of three years is generally considered sufficient for the detection of differences in incident fractures and is usually required by regulatory agencies for the approval of anti-osteoporotic drugs.
Hoftefrakturer er tilfælde, der er nemme at registrere, fordi patienterne indlægges på hospitalet. Dette er imidlertid ikke tilfældet med vertebrale frakturer, hvor omkring to tredjedele af patienterne ikke kommer under lægebehandling. Dokumentation for vertebrale frakturer i randomiserede, kontrollerede forsøg bør derfor fremskaffes i blindforsøg med en objektiv og præcis metode ved hjælp af rækker af røntgenbilleder af columna.
Hip fractures are events which can be easily registered because patients are admitted to hospital.
Der anvendes flere objektive metoder til vurdering af ryghvirvelmorfologi; men det bør bemærkes, at der på nuværende tidspunkt ikke findes en gylden standard for definition af en vertebral fraktur, og nogle af de morfometriske metoder kan overvurdere deformerede ryghvirvler.
Several objective methods for assessing vertebral morphology are used, but it should be noted that there is currently no gold standard for defining a vertebral fracture and some morphometric methods may overestimate vertebral deformities.
Deformiteter af førhen normale ryghvirvler, der opstår under forsøget, bør tælle som nye begivenheder, men ikke progression af allerede eksisterende deformitet af ryghvirvler.
Defonnities of previously nonnal vertebrae occurring during the trial rather than progression of pre-existing vertebral deformities should be counted as new events.
Endelig bør antallet af patienter med nye vertebrale frakturer, og ikke antallet af nye frakturer, analyseres.
Finally, the number of patients with new vertebral fractures and not the number of new fractures should be analysed.
De aktuelle medikamentelle interventioner til forebyggelse af knoglebrud hos patienter med osteoporose tager hovedsagelig sigte på at begrænse knogleresorption og ­omsætning eller stimulere knogleformation (tabel 5.1).
Cunent pharmacological interventions for prevention of fractures in patients with osteoporosis aim mainly at reducing bone resorption and bone turnover or stimulating bone formation (Table 5.1).
Hovedparten af det foreliggende materiale vedrører hæmmere af knogleomsætningen.
The majority of available data have been obtained with inhibitors of bone turnover.
Selv om den gavnlige effekt, som midlerne angivet i tabel 5.2 har på knogleomsætning og/eller knoglemineraldensitet hos postmenopausale kvinder med eller uden eksisterende frakturer, er påvist gentagne gange, findes der relativt få randomiserede, kontrollerede undersøgelser af deres frakturhæmmende virkning.
Although beneficial effects of the agents listed in Table 5.2 on bone turnover and/or bone mineral density in postmenopausal women with or without prevalent fractures have been repeatedly shown, there are relatively few randomised controlled studies of their antifracture efficacy.
De følgende afsnit gør kort rede for kliniske forsøg, som angiver virkningen på frakturincidens af behandling med et medikament.
In the following paragraphs, clinical trials reporting the effects on fracture incidence of treatment with a pharmacological agent are summarised.
Det bør understreges, at ikke alle forsøg var i stand til at påvise tilstrækkelige forskelle i frakturrater mellem kontrolgruppe og behandlingsgruppe, og kvaliteten af beviserne på de forskellige lægemidlers frakturhæmmende virkning varierer betydeligt.
It should be emphasised that not all of these trials were adequately powered to detect differences in fracture rates between the control and treatment groups and the strength of evidence for antifracture efficacy of the different agents varies markedly.