natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Med andre ord, det er i sidste ende arbejdstagerne og ikke arbejdsgiverne, der skal be tale, uanset om det sker via arbejds giverbidrag eller via personlig ind komstskat.
These are voluntary as well as statutory obligations, although in practice there may be little effective difference between the two since employers, if they are to attract and retain labour, are likely to have to conform to conventional practices.
Når man føjer de ikkelønmæssige omkostninger til lønomkostninger ne, ændrer man de relative beskæftigelsesomkostningsniveauer mar kant i medlemslandene.
There are marked differences in the scale of these nonwage costs across the Community.
Medens Danmark har de højeste gennemsnitsbruttolønninger for industriarbejdere i Fællesskabet, rangerer det kun på en femteplads med hensyn til de samlede beskæftigelsesomkostninger, og det kommer efter Frankrig, der som tidligere nævnt, har forholdsvis lave lønninger i industrien. strien.
They range from almost half the total costs of employing someone in France and Italy to 30% in Ireland and the UK, and to as low as 16% in Denmark (Graph 55).
Det er nødvendigt at indregne ikkelønmæssige omkostninger i lønningerne, hvis man vil se på, hvordan beskæftigelsesomkostningerne har udviklet sig i Fællesskabet i de se neste år.
In recent years, there has been some debate in the Community on the level of employers' contributions which, in some quarters, have been termed a tax on employment.
De samlede omkostninger ved at beskæftige en person (d.v.s. ikkelønmæssige omkostninger plus løn) steg i faste priser langt mindre i 1980'erne end i 1970'erne.
It has sometimes been argued that one way of increasing employment would be to reduce this tax on the grounds that it would then reduce the costs of hiring people.
I perioden fra 1970 til 1979 steg de faktiske ydelser pr. arbejdstager i industrien (d.v.s. lønninger plus andre omkostninger, idet den gennemsnitlige BNP-pris er anvendt til at korrigere de nominelle tal ) med gennemsnitlig 45% om året i Fællesskabet som helhed, hvilket til dels skyldtes løn stigninger, til dels stigninger i de soicale bidrag og andre ikke-lønmæssige omkostninger.
However, while this is true in some trivial sense, if there is simply a shift from employers' contributions to some other form of tax or if it is associated with a lowering of real benefits, it is unlikely in itself to alter the overall costs of employment and therefore unlikely to change the total numbers employed.
Der var dog store forskelle mellem medlemslandene, idet Belgien havde en årlig stigning på næsten 9% og Holland en stigning på næsten 7%, medens den årlige stigning i Italien og Stor britannien i gennemsnit var under 4%.
The only way it would do so is if it led to some misperception on the part of either employers or employees of the real cost being incurred, or of the real wage on offer, which is always con ceivable especially in the short-term.
De samle de beskæftigelsesomkostninger er ligeledes vigtige, når der skal træffes beslutning om lønsatser.
Changes in the Cost of Employment
Der har i de seneste år været en vis debat i Fællesskabet om niveauet for arbejdsgivernes bidrag, som fra visse sider er blevet betegnet som skat på beskæftigelse.
Similarly, as far as employees are concerned, what matters is not gross earnings but the overall real income obtained from employment.
Det er blevet fremført som argument, at en måde at øge beskæftigelsen på ville være at nedsætte denne skat fordi den ville nedbringe omkostningerne ved at ansætte folk.
Part of this income will be in the form, for example, of pension entitlements and access to various benefits.
Men det gælder kun udfra en overfladisk betragtning,men hvis der blot er tale om at ændre arbejdsgivernes bidrag til en anden form for skat, eller hvis det gøres i forbindelse med en sænkning af niveauet for de reelle fordele; det kan ikke i sig selv medføre ændringer af de samlede beskæftigelsesomkostninger, og vil derfor ikke kunne ændre på det samlede antal beskæftigede.
If employers do not provide this or do so on an inadequate scale, employees will have to make provision out of their earnings.
Den eneste måde, dette kun ne få betydning var, hvis det medførte, at enten arbejdsgiverne eller de
Equally, employees are unlikely to be any better off if social welfare schemes are funded from employers' con tributions rather than general taxation, since it only means that on the one hand they have to pay higher taxes out of their gross earn ings and, on the other, that employers cannot afford to pay such high levels of gross wages.
For alle lande var stigningstakten i ydelser pr. arbejdstager i 1970'erne større end væksten i arbejdskraftens produktivitet (målt efter output pr. arbejdstager), og i visse tilfælde - Belgien, Luxembourg og Holland -ovenikøbet væsentlig større.
These differences reflect, to a large extent, variations in the method of financing the social security system and of organising pensions.
Det er ensbetydende med, at beskæftigelsesomkostningerne i denne periode steg hurtigere end arbejedskraftens tilsyneladende bidrag til værditilvæksten. væksten.
In countries with high nonwage costs, the system of social welfare and income support is funded more through employers' contributions than elsewhere and the public sector tends to be heavily involved in managing pension schemes.
På samme måde gælder det for de ansattes vedkommende, at det ikke er bruttolønnen, der er det vigtige, men den samlede realindkomst, der kan opnås ved den pågældende ar bejde.
Including nonwage costs with wages is necessary in order to see how the cost of employment has changed in the Community over the recent past.
En del af denne indkomst vil f.eks. have form af pensionsrettighe
In real terms, the total cost of employing someone (i.e. in cluding nonwage costs along with wages) increased at a much slower rate during the 1980s than in the 1970s. Between 1970 and 1979, real
Udviklingen i de faktiske ydelser pr. arbejdstager og i arbejdskraftens produktivitet i EF­landene
Changes in Real Compensation per Employee and Labour Productivity in the Member States
Stigningstakten i de gen­nemsnitlige ydelser pr. arbejdstager i faste priser i perioden fra 1979 til 1987 var under 2% om året i Fælles­skabet som helhed, og kun tre lande, Irland, Belgien og Italien, havde stigninger på over 2%, og tre lande, Danmark, Portugal og Holland, hav­de næsten ikke nogen stigning over­hovedet (Figur 57).
Labour Productivity compensation per employee in in­dustry (i.e. wages plus other costs, using the average price of GDP to adjust the nominal figures) in­creased at an average rate of 45% a year in the Community as a whole, due partly to wage rises, partly to increases in social contributions and other nonwage costs.
Ärlig variation i % (gennemsnit)
Average Annual % Change
Kombineres ydelserne og output'et pr. arbejdstager, får man arbejds­kraftomkostningerne pr. output­en­hed, d.v.s. den del af værdien af en output­enhed, der opsluges af de ar­bejdskraftomkostninger, der kræ­ves for at producere den.
For all countries during the 1970s, the rate of increase in compensation per employee was greater than the growth in labour productivity (measured by output per head), in some cases - Belgium, Luxembourg and the Netherlands - significantly so.
Skal man foretage meningsfulde sammenlig­ninger mellem landene, er man nødt til at korrigere for forskellene i om­fanget af selvstændige, eftersom den indkomst, der går til den selvstæn­dige, ikke er medregnet i ydelserne til arbejdstagerne.
This implies that the cost of em­ployment over this period was rising faster than the apparent con­tribution of labour to value-added.
Normalt korrige­rer man ved at anslå, at de selvstæn­diges og de ulønnede medhjælpende familiemedlemmers indkomst er den samme som den gennemsnitlige ydelse pr. arbejdstager.
Experience in the 1980s was quite different. The rate of increase in average compensation per em­ployee in real terms between 1979 and 1987 was less than 2% a year over the Community as a whole, with only three countries, Ireland, Belgium and Italy, showing in­creases of more than 2% and three countries, Denmark, Portugal and the Netherlands, experiencing hardly any rise at all (Graph 57).
Men det er ikke altid tilfældet i praksis, selv om man kan hævde, at uanset hvor sto­
In marked contrast to the 1970s, all countries experienced a slower rate of growth in real compensation per employee than in labour productiv­ity, in a number of cases the difference being substantial (2% a
Udviklingen i nominelle arbejdskraftomkostninger pr. enhed i national valuta og i ECU i EF­landene
Changes in Nominal Unit Labour Costs in National Currencies and in ECU in the Member States
Årlig variation i % (gennemsnit)
Average Annual % Change year or more).
Hvis den er lavere, hvilket ofte synes at være tilfældet, får de selvstændige åbenbart mindre, end de kunne få,for beskæftigelse andet­steds.
The 1980s therefore saw a marked reduction in the costs of employment relative to the con­tribution of labour to value-added.
Inden for industrien, som be­lyses i det følgende, og hvor selv­stændig beskæftigelse normalt ikke er særlig omfattende, har denne kor­rigering mindre betydning end i landbruget og servicesektoren.
The effect in many cases was to off­set the tendency over the preceding decade for wages to increase in ex­cess of productivity and to restore the relativity between the two to close to what it had been in 1970.
Ι 1980'erne bremsedes stigningen i arbejdskraftomkostningerne pr. en­hed i national valuta i de fleste lande til mellem 2 og 7% om året (Fi­gur 59).
Combining compensation of em­ployees and output per head gives labour costs per unit of output, i.e. the proportion of the value of a unit of output which is absorbed by the cost of the labour required to pro­duce it.
Men selv om forskellene i stigningerne medlemslandene imel­lem udtrykt i national valuta ind­snævredes i denne periode, øgedes forskellen udtrykt i ECU.
The usual adjustment is to assume that the average income received by the self-employed, and by nonwaged family helpers, is the same as the average compensation per employee.
I Vesttys­kland og Danmark lå stigningen på ca. 6% om året i perioden fra 1979 til 1987. I Belgien og Spanien var den under 2% om året.
This may not be the case in practice, however, though it is arguable that whatever the actual income earned by the self-employed it should correspond broadly with wages paid to employees for similar work.
Der er ikke meget, der tyder på en sammenhæng mellem stigningerne udtrykt i national valuta og stignin­gerne udtrykt i ECU, således at de lande, der har forholdsvis store stig­ninger i arbejdskraftomkostninger­ne pr. enhed, normalt ikke af den grund kom til at lide under en forrin­gelse af deres konkurrenceevne på arbejdskraftomkostningerne.
In the case of industry examined below, where self-em­ployment is not generally important, this adjustment matters less than in agriculture and ser­vices.
Korrigerede arbejdskraftomkostninger: Definition
Adjusted Labour Costs: Definition
Nationalregnskabernes tal for de faktiske ydelser pr. arbejdstager tager ikke højde for de selvstændiges indkomster eller for forskellige former for ydelser til ulønnede medhjælpende familiemedlemmer.
In the 1970s, unit labour costs in industry measured in national cur­rencies rose in six of the Member States by between 6 and 9% a year in nominal terms (Graph 58). In Ire­land, Italy and the UK, the rise was close to 15% a year (no data are available for Spain, Portugal and Greece).
De vil derfor i et vist omfang sætte de faktiske arbejdskraftomkostninger for lavt.
Consequently, they will tend to understate actual labour costs to varying extents.
Selv om de nævnte to grupper er af langt mindre betydning i industrien end i landbruget og servicesektoren, er de dog ikke uvæsentlige, og eftersom der er forskelle medlemslandene imellem, kan det vanskeliggøre realistiske sammenligninger.
Although the im­portance of these two groups is much less for industry than for agriculture or services, it is nevertheless of some significance and since it varies as between Member States, it tends to distort any comparison which is made.
For at korrigere for dette problem ganger man de officielle tal for ydelserne pr. arbejds­tager med forholdstallet for den samlede beskæftigelse i sektoren og antallet af lønmodtagere.
To adjust for the problem, the method used is to multiply the published figures for compensation of employees by the ratio of total employment in the sector to the numbers of wage and salary earners.
Det betyder, at man forudsætter, at de selvstændige og andre arbejdstagere i sektoren får samme gennem­snitsindkomst fra deres beskæftigelse som lønmodtagerne.
This is equivalent to assuming that the self­employed and other workers in the sector receive the same average income from employment as wage and salary earners.
Selv om dette måske ikke er tilfældet i praksis, giver det dog et rimeligt indtryk af de mulige omkostninger, der er forbundet med disse grup­pers arbejde i den pågældende sektor, og derfor et rimeligt overslag over arbejdskraftomkostningerne.
Although this may not be true in practice, it nevertheless gives a reasonable estimate of the opportunity costs involved in these groups working in the sector concerned and therefore a reasonable estimate of labour costs.
Men begge lan­de havde forholdsvis små stigninger i arbejdskraftomkostningerne pr. enhed (Figur 59).
In the 1980s, the growth of unit labour costs in national currency terms slowed down in most coun­tries to around 2 to 7% a year (Graph 59).
Årsagen var, at i begge lande var stigningen i arbejds­kraftens produktivitet forholdsvis høj, hvilket mere end opvejede den høje stigningstakt for gennemsnit­slønningerne, og dette viser, hvor vigtigt det er at se på arbejdskraft­omkostningerne pr. enhed.
However, although the difference in the rate of increase between Member States measured in national currencies narrowed over this period, the difference in terms of ECU widened.
Hvis en økonomi oplever store stigninger i industriproduktiviteten, kan løn­ningerne også stige forholdsvis hur­tigt, uden at det forringer konkur­renceevnen på omkostningerne.
In the FRG and Denmark, the rise was around 6% a year between 1979 and 1987.
Korrigerede arbejdskraftomkostninger pr. enhed i industrien i EF­landene 1970,1979,1987
Adjusted Unit Labour Costs in Industry in the Member States 1970,1979,1987
Korrigerede arbejdskraftomkostninger pr. enhed
Adjusted Unit Labour Cost
I samtlige medlemslande undtagen tre, nemlig Belgien, Vesttyskland og Luxembo­urg, bevirkede dette fald, at de reelle
Ireland and Spain, for example, were among the countries with the highest rate of increase in hourly earnings in terms of ECU over the 1980s (Graph 51).
Kapitel 4 Lønninger og arbejdskraftomkostninger les efterfølgende ud fra handelsre­sultaterne.
Chapter 4 Wages and Labour Costs
arbejdskraftomkostningerpr. enhed kom ned under niveauet for 1970, hvilket er ensbetydende med, at fortjenestens andel af værditilvæk­sten i de fleste tilfælde lå højere i 1987, end den havde været 17 år tidligere.
Unit Labour Costs and Trade Performance which data are available) varied from just over 70% of value­added in Belgium and Denmark to under 60% in Spain and Ireland and under 50% in Portugal (Graph 60).
Sammenhængen mellem arbejds­kraftomkostninger pr. enhed og ud­viklingen i eksportandelene er der­for ikke helt enkel, og der er andre faktorer end omkostningerne, der er mindst lige så vigtige for handelsre­sultaterne og dermed også for indu­striens samlede konkurrenceevne i det pågældende land.
productivity was comparatively high, which more than offset the high rate of increase in average wages, illustrating the importance of focussing on unit labour costs. Where an economy is experiencing large gains in industrial productiv­ity, wages can also rise relatively rapidly without any worsening of cost competitiveness.
Arbej dskraftomkost­ninger pr. enhed og handelsresultater
Relative Unit Costs in Industry
Arbejdskraftomkost­ninger i de enkelte sektorer
In all countries, labour costs in­creased relative to value­added during the 1970s, with a corre­sponding shift in the distribution of industrial income from profits to la­bour.
De lande, der i 1970'erne øgede de­res andel af den interne EF­samhan­del med forarbejdede varer mest, var Spanien, Irland og Italien (Figur 61).
Between 1979 and 1987, and again in all countries, labour costs declined relative to value­added and, consequently, there was a shift from wages back to profits.
Mens Italien oplevede den mindste stigning i arbejdskraftom­kostningerne pr. enhed i denne pe­riode, havde Irland én af de højeste stigninger (der foreligger ingen data for Spanien). I 1980'eme øgede Ita­lien, Irland og Spanien igen deres andel af den interne EF­eksport af forarbejdede varer, sammen med Vesttyskland.
In all but three member states, Belgium, the FRG and Luxembourg, the effect of this decline was to reduce real unit labour costs below the level of 1970, implying that the share of profits in value­added was in most cases higher in 1987 than it had been 17 years earlier.
Selv om stigningen i arbejdskraftomkostninger pr. enhed var forholdsvis lille i Spanien og Ir­land, var den ret høj i både Vesttys­kland og Italien.
Differences in levels of unit labour costs across the Community corre­spond by and large to differences in wage levels, which may reflect the apparent tendency for unit labour costs to be higher in more developed than in less developed economies.
Belgien, som havde den mindste stigning i arbejdskraft­omkostningerne pr. enhed i den på­gældende periode, oplevede et fald i sin samhandelsandel.
The level of unit labour costs in in­dustry in 1987 (the last year for
Ligesom lønningerne kun er et en­kelt element i arbejdskraft­omkostningerne er produktionsom­kostningerne kun et enkelt element i konkurrenceprocessen.
Just as wages are only one element of labour costs, costs of production are only one element in the compe­titive process.
Ikke­om­kostningsmæssige faktorer såsom et produkts design, driftssikkerhed og ydeevne kan være mindst lige så vigtige og bliver det sandsynligvis i endnu større grad, efterhånden som realindkomsten stiger, og folk får råd til at blive mere kræsne med hensyn til, hvad de køber.
Non­cost factors, like the design of a product, its relia­bility and performance, can be equally if not more important and are likely to become increasingly relevant as real income grows and people can afford to become more selective and discriminating in what they buy.
Konkur­renceevne er et abstrakt begreb, som vanskeligt lader sig måle på for­hånd, men som til gengæld kan må­
Competitiveness is an intangible concept which it is hard to measure ex ante, but which can be measured ex post in terms of trade performance.
De enkelte EF­landes andel af den samlede interne EF­eksport af forarbejdede varer 1970,1979,1987
Shares of Total Intra-Community Exports of Manufactures by Member State 1970,1979,1987
I % af don samlede interne EF-eksport
% Total ¡ntra-community exports
Gennemsnitslønningerne varierer både mellem og inden for de enkelte sektorer i Fællesskabet.
In the 1970s, the countries which expanded their share of intra­Com­munity trade in manufactures most were Spain, Ireland and Italy (Graph 61).
Forskelle­ne i lønniveau eller rettere sagt ydel­serne pr. arbejdstager mellem med­lemslandene inden for de forskellige sektorer følger i det store og hele variationsmønstret for erhvervsli­vet som helhed (Figur 62).
While Italy experienced the lowest rise in unit labour costs over this period, Ireland had one of the highest increases (no data are available for Spain).
Medlem­slande med høje beskæftigel­sesomkostninger i én sektor vil således normalt også have tilsvaren­de høje omkostninger i de øvrige sek­torer.
In the 1980s, Italy, Ireland and Spain again in­creased their share of intra­Com­munity exports of manufactures as did the FRG.
Der er dog visse forskelle med hen­syn til strukturen i arbejdskraft­omkostningerne pr enhed.
Though the rise in unit labour costs was relatively low in Spain and Ireland, it was relatively high in both the FRG and Italy.
Her er der kun ringe sammenhæng mellem lønniveauet eller det økonomiske udviklingsni­veau på den ene side og arbejds­kraftomkostningerne pr. enhed på den anden side.
Moreover Belgium, which showed the smallest increase in unit labour costs over this period, experienced a decline in its trade share.
Bruttoydelse pr. arbejdstager i ECU i de enkelte sektorer i EF­landene
Compensation per Employee in ECU by Sector in the Member States
1000 ECU pr. arbejdstager
1000 ECU per employee
Arbejdskraftomkostninger pr. enhed i de enkelte sektorer i EF­landene 1986
Thus Member States with high employment costs in one sector tend to have similarly high costs in other sectors.
Mens der er markante forskelle i lønniveauerne inden for samme in­dustri mellem de fem største med­lemslande, er arbejdskraftomkost­ningerne pr. enhed langt mere ensartede (Figur 65).
However, there are some differen­ces in the pattern of unit labour costs. In services the relativities be­tween Member States are similar to those in industry, but this is not true of agriculture (Graph 63).
Det er igen udtryk for den nære sammenhæng mellem lønniveauer og arbejdskraf­tens produktivitet.
Here there is little relationship between the level of wages or the level of economic development and unit la­bour costs.
Især i Storbri­tannien, hvor bruttoydelserne pr. arbejdstager i de fleste industrier er forholdsvis lave, ligger arbejdskraft­omkostningerne pr. enhed på linie med og i visse tilfælde endnu højere end de tilsvarende omkostninger i Vesttyskland, Frankrig og Italien.
Countries with the highest labour costs relative to value­added (once costs are ad­justed for self­employment and non­waged family helpers) tend to be those, like the FRG, Portugal and Italy, where these workers are most important.
Men i Spanien derimod, hvor brut­toydelserne pr. arbejdstager også er
Indeed in two cases, the FRG and Portugal, unit labour costs on an adjusted basis exceed 1, which means that labour costs are more than 100% of value­added.
Bruttoydelser pr. arbejdstager i industrisektorerne i de fem største EF­lande 1986
Compensation per Employee in Manufacturing Sectors in the Five Largest Member States
Det fremgår af en sammenligning af lønninger og arbejdskraftomkost­ninger pr. enhed i de forskellige in­dustrier, at i visse af de industrier, hvor lønningerne er forholdsvis høje, er arbejdskraftens produktivitet og­så høj, således at arbejdskraftom­kostningerne pr. enhed ikke er stør­re end i de andre sektorer, men i mange tilfælde lavere. Den kemiske industri i de fleste lande og sektoren for kontorudstyr i Spanien, Fran­krig og Italien er gode eksempler herpå (Figur 65).
A comparison of wages in different industries within manufacturing reveals some similarity in the pat­tern of relativities between Member States.
Ligeledes gælder det, at lavtlønsindustrier, f.eks. an­dre industriprodukter, herunder be­klædning og fodtøj, ikke typisk også har lave arbejdskraftomkostninger pr. enhed.
There are, however, some notable differences between countries, particularly office equip­ment, which has the highest wages in France and Spain, but among the lowest in the UK and the FRG.
Arbejdskraftomkostninger pr. enhed i industrisektorerne i de fem største EF­lande 1986
Unit Labour Costs in Manufacturing Sectors in the Five Largest Member States
Kemisk industri
Mineral extraction pj
Metal- og maskinindustrien
Metal products 8» machinery
Arbejdskraftomkostninger pr. enhed
Unit Labour Cost
Konsekvenserne af Det Indre Marked
Whereas there are marked differen­ces in wage levels in the same industry as between the five largest Member States, unit labour costs are much more similar (Graph 65).
Gennemførelsen af Det Indre Mar­ked vil øge mulighederne for kon­kurrence mellem producenter i de forskellige medlemslande, og det vil sandsynligvis øge betydningen af de relative produktionsomkostninger i de forskellige egne af Fællesskabet.
The UK in particular, which has comparative­ly low levels of compensation per employee in most industries, has unit labour costs which are com­parable to, and in a number of cases higher than, those in the FRG, France and Italy.