natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Retten begrundede sin konklusion med henvisning til Parkers betydelige stilling på det tyske marked og EF-markedet for fyldepenne og lignende artikler i den mellemdyre og dyre prisklasse, omfanget af selskabets produktion samt dets salg i medlemsstaterne og Herlitz's andel i salget af Parker-produkter.
The Court based this finding on thesize of Parker's share of the German and Community markets for fountain pens and similararticles in the medium and upper price ranges, the scale of Parker's production, the sales of Parker products in the Community, and the share of sales of Parker products accounted forby Herlitz.
I dom af 27. oktober 1994 i John Deere-sagen4) fastslog Førsteinstansret ten, at på et oligopolistisk marked, hvor de største leverandører er aktive på hele
In John Deere Ltct the Court of First Instance held that, in an oligopolistic market onwhich the main suppliers operated throughout the common market, the informationexchange system at issue,5 by lessening competition, necessarily influence the volume ofimports to the United Kingdom.
Dom af 1.2.1978, Miller mod Kommissionen, sag 19/77, Sml. 1978, s. 131, præmis 10. "·) Sag T-35/92, en dom, der er parallel med den, der blev afsagt i sag T-34/92, Fiatagri UK Limited og New Holland Ford Limited.
' Case 19/77 Miller v Commission, [1978] ECR 131,paragraph 10.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET det fælles marked, vil den omtvistede informationsudvekslingsordningl), der svækker konkurrencen, uvægerligt påvirke størrelsen af importen til Det Forene de Kongerige.
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 217
Et af de spørgsmål, som Østre Landsret2) forelagde, gik ud på at få afklaret, hvilken kompetence de nationale domstole har, når en aftale er blevet anmeldt til Kommissionen med henblik på at få udstedt en negativattest eller meddelt fritagelse.
Among the questions put by the 0stre Landsret' was that of what the national court'spowers were where an agreement had been notified to the Commission with a view toobtaining negative clearance or exemption.
EF-Domstolen, der citerede sin dom3) i Delimitis-sagen, udtalte, at den nationale domstol kan fortsætte behandlingen, hvis betingelserne for at bringe artikel 85, stk. 1, i anvendelse helt klart ikke er opfyldt. Der er da næppe risiko for, at Kommissionen vil træffe en afgørelse, der er forskellig fra den af den nationale domstol trufne afgørelse.
Citing its judgment in Delimitis,1the Court of Justice stated that, if the conditions forapplication of Article 85(1) were clearly not satisfied so that there was scarcely any risk ofthe Commission taking a different decision, the national court could continue the proceedings.
Dette var tilfældet i den foreliggende sag, hvor Kommissionen fandt, at en ændring af vedtægterne for en andelsforening, der gik ud på at forbyde foreningens medlemmer at blive part i en konkurrerende andelsforening, ikke faldt ind under forbuddet i EF-traktatens artikel 85, stk. 1.
This was the case here, the Commission having expressed the view that the amendment tothe statutes of a cooperative the effect of which was to prohibit its members from joining acompeting cooperative was not caught by the prohibition in Article 85(1).
') Aftalen om udveksling af oplysninger om indregistreringer af landbrugstraktorer i Det Forenede Kongerige var genstand for Kommissions beslutning 92/157/EØF af 17.2.1992. Se afsnit 7 nedenfor.
7 - Horizontal agreement: exchanges of commercial informationbetween competitors
I to domme afsagt den 27. oktober 1994]) præciserede Førsteinstansret ten, under hvilke betingelser udveksling af handelsoplysninger mellem konkurrenter er uforenelig med traktatens artikel 85, stk. 1, al den stund at der ikke er nogen indicier for anden konkurrencebegrænsende adfærd.
In twojudgments3 the Court of First Instance set out the conditions in which exchanges of commercial information between competitors are incompatible with Article 85(1)of the Treaty in the absence of any sign of other anticompetitive behaviour.
Den pågældende informationsudvekslingsordning var blevet etableret mellem de vigtigste fabrikanter af landbrugstraktorer på det engelske marked.
The information exchange system at issue was that established between the principalmanufacturers of agricultural tractors present in the United Kingdom market.
Ordningen gav hver enkelt fabrikant mulighed for at få kendskab til, hvor mange traktorer af en bestemt kategori konkurrenterne havde solgt inden for deres koncessionsområde.
It enabledeach manufacturer to know how many tractors of a given category its competitors had soldin each of their dealer territories.
Ifølge den af sagsøgerne anfægtede kommissionsbeslutning2) medførte denne ordning en konkurrencebegrænsning på det berørte marked, hvor de fire største fabrikanter alt i alt havde markedsandele på mellem 75 og 80 %, og denne kumulerede markedsandel varierede kun lidt over en lang periode.
According to the Commission decision contested by theapplicants,4 the system had the effect of restricting competition in the relevant market, ofwhich the four leading manufacturers together held between 75 and 80%, this combinedmarket share varying little over a long period.
Ved at skabe en meget betydelig transparens mellem konkurrenterne gav informationsudvekslingsordningen således hver enkelt fabrikant mulighed for at begrænse sine modtræk over for konkurrenternes adfærd til et strengt minimum.
By ensuring considerable transparency between competitors, the system enabled each manufacturer to limit to a strict minimum itsresponse to its competitors' actions.
Endvidere bevirkede ordningen, at det blev vanskeligt at trænge ind på det britiske marked for andre konkurrenter, som havde valgt ikke at tilslutte sig ordningen, hvorved de mistede fordelen ved den transparens, som ordningen kunstigt havde skabt.
Moreover, it impeded the entry into the United Kingdom market of other manufacturers who chose not to join it, thus forgoing the benefit ofthe transparency which the system had artificially created.
I en dom, der blev afsagt i sag T-35/92, afviste Førsteinstansretten ligeledes det af selskabet John Deere fremførte argument vedrørende karakteren af informationsudvekslingsordningen (præmis 73).
In its judgment in Case T-35/92, the Court of First Instance rejected the argumentadvanced by John Deere Ltd concerning the nature of the information exchanged (paragraph 73).
Sagsøgeren gjorde gældende, at individualiseringen af oplysningerne vedrørende indregistrerede traktorer ikke i sig selv fjernede den nødvendige usikkerhedsmargen hvad angår konkurrenter nes adfærd.
The applicant claimed that the individualization of data on registered tractors
Dette var ifølge sagsøgeren ikke tilfældet, da oplysningerne ikke vedrørte priser.
Case C-250/92, cited at points 434 and 451 of this Report.
Retten fandt dog, at de pågældende oplysninger vedrørende salget inden for det
Case C-234/89 [1991] ECRI-935, paragraph 50.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET område, der var forbeholdt hver enkelt forhandler inden for distributionsnettet, havde karakter af forretningshemmeligheder (præmis 81).
The Courtnevertheless held that the information in question, which related in particular to salesmade in the territory of each of the dealerships in the distribution network, was in fact inthe nature of business secrets (paragraph 81).
Retten var principielt af den opfattelse, at transparens mellem erhvervs drivende — når der er tale om et reelt konkurrencepræget marked — kan bidrage til at intensivere konkurrencen mellem leverandørerne. Da der nemlig på udbudssiden er meget stor spredning, kan den omstændighed, at en erhvervsdrivende tager hensyn til de oplysninger, der står til rådighed for ham, for derved at tilpasse sin adfærd til markedet, ikke for de andre erhvervsdrivendes vedkommende bevirke, at enhver usikkerhed med hensyn til deres konkurrenters forudsigelige adfærd svækkes eller fjernes.
In the Court's view, on a truly competitive market, transparency between traders is inprinciple likely to lead to the intensification of competition between suppliers, since insuch a situation the fact that a trader takes into account information made available to himin order to adjust his conduct on the market is not likely, having regard to the atomizednature of the supply, to reduce or remove for the other traders any uncertainty about theforeseeable nature of its competitors' conduct.
På et stærkt koncentreret oligopolistisk marked kan en udveksling af præcise oplysninger derimod med små intervaller mærkbart ændre en allerede begrænset konkurrence.
On the other hand, an exchange of precise information at short intervals is, on a highlyconcentrated oligopolistic market, likely to impair substantially competition, which isalready reduced.
Informationsudvekslingsordningen medfører, at samtlige konkurrenter kan få et overblik over hinandens stilling på markedet og over de enkelte konkurrenters strategi (dom T-34/92, præmis 91; dom T-35/92, præmis 51).
It has the effect of revealing to all competitors the market positions andstrategies of the various individual competitors (judgment in Case T-34/92, paragraph 91;judgment in Case T-35/92, paragraph 51).
Hvad angår spørgsmålet om anvendelsen af konkurrencereglerne på banksektoren, frembyder Førsteinstansrettens dom i sagerne vedrørende uden landske eurochecks i Frankrig (se nr. 432 ovenfor) en særlig interesse af flere grunde.
From the point of view of the application of the competition rules to the banking sector, the judgment of the Court of First Instance in the foreign Eurocheques in France cases(see 432 above) is deserving of attention in several respects.
Ved beslutning af 25. marts 1992 erklærede Kommissionen en aftale indgået i Helsinki i 1983 mellem franske pengeinstitutter og Eurocheque Assembly for uforenelig med artikel 85, stk. 1. Den pågældende aftale gik ud på, at handlende, der var tilsluttet Groupement Carte bleue og/eller Eurocard France, skulle acceptere eurochecks, der var trukket på udenlandske pengeinstitutter.
By its decision of 25 March 1992 the Commission had declared contrary to Article 85(1)of the Treaty the agreement concluded in Helsinki in 1983 between the French financialinstitutions and the Eurocheque Assembly on the acceptance by traders affiliated to the Groupement Carte Bleue and/or Eurocard France of Eurocheques drawn on foreign financial institutions.
I henhold til den pågældende aftale skulle franske pengeinstitutter ved indløsningen af checks trukket på en udenlandsk bank, afkræve et gebyr af de handlende, der var tilsluttet de to betalingskortnet.
The agreement required the French financial institutions to charge theiraffiliated traders a commission for collecting Eurocheques drawn on a foreign bank.
Dommen indeholder for det første en række vigtige præciseringer hvad angår definitionen på det relevante marked, når der er tale om betalingsmidler.
The judgment first of all sheds considerable light on how the relevant market shouldbe defined in the case of means of payment.
Spørgsmålet var at få afklaret, om der som hævdet af sagsøgeren skulle tages hensyn til alle internationale betalingsmidler, eller derimod som hævdet af Kommissionen kun til det snævreste marked, nemlig markedet for eurochecks udstedt inden for handelssektoren i Frankrig.
The Court considered whether it was appropriate, as the applicants maintained, to take into account all international means of payment, or, as the Commission had advocated, the narrowest market, that for Eurochequesdrawn in the trading sector in France.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 219
Retten gav Kommissionen medhold, fordi den fandt, at markedet for udenlandske eurochecks udstedt i handelen i Frankrig — på grund af sit omfang — udgjorde et specifikt marked, der var tilstrækkeligt homogent og særskilt fra markedet for andre internationale betalingsmidler.
The Court came down on the side of the Commission, stating that, by reason of its volume,the market for foreign Eurocheques drawn in the trading sector in France constituted a specific, sufficiently homogenous, market which was distinct from that of the other international means of payment.
Da Retten dernæst skulle tage stilling til, hvorvidt aftalerne om bankgebyrer var af restriktiv karakter eller ej, foretog den en fundamental sondring mellem på den ene side aftaler om principiel opkrævning af gebyr og på den anden side aftaler om gebyrets størrelse.
Turning next to the question of the restrictive nature or otherwise of the agreementson bank commissions, the Court drew a fundamental distinction between the concept ofagreement on the principle of charging a commission and that of agreement on the amountof such a commission.
Sagsøgerne bestred, at der overhovedet havde været nogen aftale om principiel opkrævning af et gebyr til trods for de anvendte formuleringer i selve Helsinkiaftalen, hvorefter bankerne »opkræver« et gebyr.
The applicants denied that there had been any agreement whatsoever on the principle ofcharging a commission, despite the wording of the Helsinki Agreement itself, according towhich banks 'will charge' a commission.
Ifølge de franske banker fik de blot mulighed for at gøre det.
According to the French banks, they were simplygiven the option of charging such commission.
Retten var tværtimod af den opfattelse, at Helsinki-aftalen — ved at afskære muligheden for eventuelt at anse det interbankgebyr, der var forudset i den aftale, der var indgået mellem samtlige pengeinstitutter, der deltog i eurochecksystemet (»Package Deal«-aftalen), som tilstrækkeligt vederlag for den ydelse, der præsteres over for den handlende i form af indløsning af eurochecken — havde til formål at indføre en mærkbar begrænsning af handlefriheden for Groupements medlemmer.
However, the Court considered that, by mutually depriving themselves under the Helsinki Agreement of the freedom to content themselves, as remuneration for the Eurochequecollection service rendered to the trader, with the interbank commission provided for bythe agreement between all financial institutions participating in the Eurocheque system(the Package Deal Agreement), the Helsinki Agreement had as its object to restrict to anappreciable extent the freedom of conduct of the members of the Groupement.
Derimod gav Retten sagsøgerne medhold i, at der ikke forelå nogen aftale om priser, selv om Kommissionens beslutning konstaterede, at Helsinki-aftalen var en aftale om gebyrets størrelse.
On the other hand, the Court accepted as well founded the applicants' plea based on theabsence of a pricefixing agreement in so far as the Decision stated that the Helsinki Agreement was an agreement on the amount of commission charged.
Af særlig interesse skal det endelig nævnes, at for at vurdere om Helsinki-aftalen kunne meddeles fritagelse fokuserede Retten kun på en af de i artikel 85, stk. 3, fastsatte fire betingelser, nemlig den, at begrænsningen skal være nødvendig, hvilket er af afgørende betydning, når der skal tages stilling til aftaler om gebyrer inden for banksektoren.
Lastly, it should be noted in particular that, in assessing the exemptability of the Helsinki Agreement, the Court had regard to only one of the four conditions laid down in Article 85(3) of the Treaty, namely that of the indispensable nature of the restriction, a crucial issue when it comes to examining all the commission agreements in the banking sector.
I det foreliggende tilfælde havde Groupement »CB« gjort gældende, at »Package Deal«-aftalen ikke åbnede mulighed for de franske handlendes modtagelse af udenlandske eurochecks, hvilket Helsinki-aftalen havde muliggjort.
In the case in point, the Groupement 'CB' had argued that the Package Deal Agreementdid not permit the acceptance of foreign Eurocheques by French traders, and that this hadbeen made possible only thanks to the Helsinki Agreement.
Retten følte sig ikke overbevist, for selv om man antog, at Helsinki-aftalen var nødvendig for at forpligte de handlende, der var tilsluttet Groupement, til at modtage udenlandske eurochecks, der var udstedt i franske francs, var det ikke nødvendigt at pålægge medlemmerne af Groupement at afkræve deres kunder et gebyr, når de betalte med udenlandske eurochecks.
The Court was not convinced. In its view, even supposing that the Helsinki Agreement wasnecessary in order to oblige the traders affiliated to the Groupement to accept foreign Eurocheques made out in French francs, it was not indispensable to require the membersof the Groupement to charge to their trader customers a commission in respect of payments by foreign Eurocheques.
Medlemmerne af Groupe ment havde ligesom franske banker, der ikke henhørte under Groupement,
The members of the Groupement could, like the Frenchbanks not belonging to the Groupement, have contented themselves with the interbankcommission paid to them, in pursuance of the Package Deal Agreement, by the draweebank.
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET kunnet nøjes med interbankgebyret, som de i henhold til »Package Deal«-aftalen modtager fra trassatbanken.
220 MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS
På dette område bør man nævne EF-Domstolens dom af 13. januar, der blev afsagt i en præjudiciel sag anlagt af Oberlandesgericht Düsseldorf i en tvist mellem selskabet Cartier og Metro-supermarkedet1).
Mention should be made in this connection of the judgment delivered by the Court of Justice in response to a reference for a preliminary ruling from the Oberlandesgericht(Higher Regional Court) Diisseldorf in a dispute between luxury goods manufacturer Cartier and the self-service wholesaler Metro.1
I denne dom fastslog EF-Domstolen, at et selektivt distributionssystems »tæthed« (Liickenlosigkeit) ikke er en betingelse for, at det er gyldigt i henhold til fællesskabsretten. »Tæthed« er et tysk retsbegreb, der betyder, at en ikkegodkendt forhandler såsom Metro ikke kan få leveret varer, der er omfattet af et selektivt distributionssystem, idet forhandleren i så fald ville medvirke til, at en godkendt forhandler overtrådte sine kontraktmæssige forpligtelser.
The Court held here that the 'imperviousness' ('Liickenlosigkeit') of a selective distribution system is not a condition of its validity under Community law. 'Imperviousness' is aconcept peculiar to German law, and it means that an unauthorized dealer such as Metrocan obtain the goods covered by a selective distribution system only by participating in thebreach by an authorized dealer of his contractual obligations.
Der var flere grunde til, at Domstolen fastslog, at et selektivt distributionssystems »tæthed« ikke er en betingelse for systemets gyldighed i relation til fællesskabsretten.
It was for a number of reasons that the Court answered that the 'imperviousness' of a selective distribution system is not a condition of its validity under Community law.
Domstolen fandt navnlig, at det i fællesskabsretten fastsatte forbud mod aftaler ikke kan være afhængig af en specifik betingelse i henhold til national ret, hvor denne betingelse er et ukendt begreb i næsten alle de andre medlemsstaters retssystemer.
First of all, the application of the prohibition on agreement, decisions and concerted practices laid down by Community law cannot depend on a condition which is peculiar to anational system and which does not exist in the law of most of the other Member States.
Domstolen fandt endvidere, at såfremt gyldigheden af et selektivt distributionssystem i relation til traktatens artikel 85, stk. 1, blev gjort betinget af, at det var »tæt«, ville den paradoksale følge heraf være, at de snævreste og mest lukkede distributionssystemer blev behandlet lempeligere efter traktatens artikel 85, stk. 1, end distributionssystemer, der er mere fleksible og i højere grad åbner mulighed for parallelle transaktioner.
Secondly, to make the validity of a selective distribution system under Article 85(1) of the Treaty conditional on its 'imperviousness' would lead to the paradoxical result that themost inflexible and most tightly sealed distribution systems would be treated more favourably under Article 85(1) than distribution systems that are more flexible and more open toparallel transactions.
På baggrund heraf undersøgte Domstolen dernæst, på hvilke betingelser en begrænsning af garantien til kun at omfatte ure, der er købt hos autoriserede forhandlere, kan betragtes som værende lovlig i henhold til traktatens artikel 85.
In the light of this answer, the Court went on to consider in what circumstances the restriction of the guarantee to watches obtained from authorized dealers might be consideredlawful under Article 85.
Hertil bemærkede Domstolen for det første, at i betragtning af garantiens betydning for beslutningen om køb, vil en kontraktlig begrænsning af garantien til de handlende, der hører til distributionssystemet, afføde samme retsvirkning
In this connection, the Court observed first of all that, given the importance of the guarantee in the decision to purchase, the contractual obligation to restrict the guarantee to dealers within the network had the same effect as contractual terms which reserved the right tosell to those dealers, i.e. it prevented persons outside the network from marketing productscovered by the system.
Sag C-376/92, Sml. I 1994, s. 15.
1 Case C-376/92 [1994] ECR1-15.!
DE VIGTIGSTE DOMME AFSAGT AF EF-DOMSTOLEN OG AF EF'S FØRSTEINSTANSRET
MAIN CASES DECIDED BY THE COMMUNITY LAWCOURTS 221
Som allerede nævnt vedrører Førsteinstansrettens dom af 7. juli i Dunlopsagen spørgsmålet om absolut territorialbeskyttelse i henhold til eksklusive distributionsaftaler.
As already indicated,1 the judgment of the Court of First Instance in Dunlop concernsabsolute territorial protection in the context of exclusive distribution agreements.
Denne beskyttelse sikredes ved et generelt eksportforbud, som Dunlop pålagde sine forhandlere, og cementeredes yderligere ved prisforanstaltninger og ved mærkning af produkterne.
This protection was provided by means of a general export ban imposed by Dunlop on its distributors, backed up by pricing measures and the marking of products.
Dunlop hævdede, at selskabets prispolitik var berettiget ud fra rent økonomiske betragtninger, og at mærkningen af selskabets produkter med det nederlandske tennisforbunds logo på ingen måde tog sigte på at forhindre parallelimport til dette land.
Dunlop claimed that itspricing policy was justified by purely economic considerations and that the marking ofproducts with the logo of a Dutch sporting federation was in no way intended to preventparallel imports into the Netherlands.
Endvidere bestred Dunlop, at denne praksis var resultatet af en aftale med selskabets eneforhandler for Nederlandene.
It denied that these practices had been engaged in inconcert with its exclusive distributor in that country.
Retten, der foretog en tilbundsgående analyse af korrespondancen mellem Dunlop og selskabets eneforhandler samt af eneforhandlerens interne dokumenter, bekræftede den konklusion, som Kommissionen var nået frem til, og hvorefter foranstaltningerne var blevet vedtaget efter fælles aftale.
After carrying out a detailed analysis of Dunlop's correspondence with its Dutch exclusivedistributor and of the latter's internal documents, the Court confirmed the Commission'sfinding that the measures had been decided in concert.
Hvad angår mærkningen af produkterne, fastslog Retten, at det var uden betydning, om en sådan praksis reelt ikke havde haft nogen effekt eller eventuelt havde haft en gunstig indvirkning på konkurrencen mellem mærker, da formålet med mærkningen rent faktisk var at forhindre parallelimport.
With regard to the marking of products, it held that it was immaterial that such practices had had no effect or had had a beneficial effect on interbrand competition when they had as their object the elimination of parallel imports.