natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Pension, der udbetales i henhold til en privat erhvervstilknyttet pensionsordning, en såkaldt »contractedout« ordning, er omfattet af trakta tensartikel 119.
A pension paid under a contractout private occupational scheme falls within the scope of Article 119 of the Treaty.
Det er i strid med traktatens artikel 119, aten mand, der afskediges af driftsmæssige grunde, kun er berettiget til opsat pension ved den norma le pensionsalders indtræden, mens en kvinde i samme situation er berettiget til aktuel ar bejdsophørspension, når dette skyldes anven delsen af forskellige aldersbetingelser for de to køn, som svarer til den forskel, der gælder efter den nationale lovbestemte pensionsordning. Li gelønsprincippet skal overholdes for hver enkelt delaf lønnen og ikke kun ud fra en samlet vurde ring af de ydelser, arbejdstagerne modtager.
It is contrary to Article 119 of the Treaty for a man made compulsorily redundant to be enti­tled to claim only a deferred pension payable at the normal retirement age when a woman in the same position is entitled to an immediate retir­ement pension as a result of the application of an age condition that varies according to sex in the same way as is provided for by the national statutory pension scheme.
Denne dom kan få vidtrækkende økonomiske følger for pensionskasser. Men fra et retligt synspunkt føjer dommen reelt ikke meget nyt til den eksisterende retspraksis.
The present judgment may have far reaching finan­cial effects for pension funds.
I denne sag var der tale om to særskilte problemer: erhvervstilknytttede »contract-out« ord ninger og ydelser udbetalt i forbindelse med afskedi gelse af driftsmæssige årsager, som begge ifølge EFD var omfattet af artikel 119.
This case deals with two distinct issues: contracted-out occupational schemes and benefits paid in connection with redun­dancy, both of which were considered by the EG to fall within the scope of Article 119.
Ved at betragte erhvervstilknyttede pensionsordninger som omfattet af artikel 119 (se sag 170/84 — Bilka), underkendte EFD ikke sag 80/70 — Defrenne I, da de nationale myndigheder ikke bidrog til ordninger, som var aftalt mellem arbejdsgivere og arbejdstagere.
In bringing occu­pational pension schemes within the scope of Arti­cle 119 (see Case 170/84 — Bilka), the EG did not overrule Case 80/70 — Defrenne I, as the national authorities did not contribute to schemes which were agreed upon by employers and employees.
Endvidere var disse ordninger ikke obligatoriske for alle kategorier af arbejdstagere.
More­over, these schemes were not obligatory for general categories of workers.
At det beløb, der skulle udbetales, var et resultat af en lovbestemt national ordning, ændrede ikke EFD's konklusion.
The fact that the amount payable followed from a domestic statutory scheme did not alter the EG's conclusion.
Det fulgte allerede af sag 12/81 — Garland, at ydelser, der udbetaltes på frivilligt grundlag, var omfattet af begrebet løn, og at ydelserne ikke nødvendigvis skulle opstå under ansættelsesforholdet.
That ex gratia payments fall within the concept of pay and that bene­fits do not have to arise during the employment re­lationship followed already from Case 12/81 — Gar­land.
Det er ikke let at skelne denne sag fra sag 19/81 —Burton, hvor EFD baserede sin af gørelse på direktiv 76/207 om ligebehandling og ikke på artikel 119.1 den sag blev forskellen i pensions alderen ikke betragtet som værende i strid med fællesskabsretten, som udledt af direktiv 79/7 om soci al sikring (se dog sag C-9/90 — The queen mod
It is not easy to distinguish this case from Case 19/81 — Burton, where the EG determined the case under Directive 76/207 on Equal Treatment, rather than under Article 119. In that case the difference in pensionable ages was not considered to be contrary to Community law, as deduced from Directive 79/7 on Social Security matters (see, however, Case C-9/91 — The Queen ν EOQ.
Sag C33/89
Case C­33/89
Dato for dommen: 27. juni 1990.
Date of judgment: 27 June 1990.
Emne: Fratrædelsesgodtgørelse ved arbejdsforholdets ophør — deltidsbeskæftigede udelukket herfra (EØF-traktaten, artikel 119, og Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975).
Severance grant following termination of employment — Exclusion of part­time workers (EEC Treaty, Article 119 and EEC Council Direc­tive 75/11 7 of 10 February 1 975).
1 ) Foreligger der en overtrædelse af artikel 119 i EØF-traktaten af 1957 i form af en »indirekte forskelsbehandling af kvinder«, når det i en kollek tiv overenskomst for offentligt ansatte i For bundsrepublikken Tyskland bestemmes, at funktio nærer ved udtrædelse af ansættelsesforholdet, som de ikke selv er skyld i (¡sær når de falder for al dersgrænsen og dermed pensioneres, når de bliver uarbejdsdygtige, eller der sker en væsentlig nedsættelse af deres arbejdsevne), får udbetalt en fratrædelsesgodtgørelse på indtil fire måneders løn, som har sit historiske grundlag i tjeneste mandsretten, mens funktionærer, med hvem der ikke er aftalt fuld normal arbejdstid (38 timer ugentlig), er undtaget fra udbetalingen af denne godtgørelse, og når deltidsbeskæftigede kvinder udgør en betydelig større del af det samlede antal deltidsbeskæftigede funktionærer, der er omfat tet af overenskomsten, end kvinder udgør af det samlede antal fuldtidsbeskæftigede funktion ærer, der er omfattet af overenskomsten?
(1 ) Is there 'indirect discrimination against women' and hence an infringement of Article 119 of the EEC Treaty of 1957 where a collective wage agree­ment applying to the public service of the Fed­eral Republic of Germany provides for the payment of Übergangsgeld (a severance grant the histori­cal basis of which lies in civil­service law) of up to four months' salary in the event that a person is discharged from his position as an employee with­out fault on his part (in particular on account of his attainment of the age­limit, retirement on that ground, incapacity for work or suffering signifi­cant loss of fitness for work) but excludes from the payment of that grant employees who have not contracted to work full normal working hours (38 hours per week), and the number of women part­time employees account for a significantly higher proportion of the total number of part­time employees covered by the collective agree­ment than women full­time employees account for in relation to the total number of full­time em­ployees covered by the collective agreement?
Arbejdsforholdet mellem fru Kowalska og Freie und Hansestadt Hamburg var omfattet af reglerne i Bun desangestelltentarifvertrag (en kollektiv overens komst for offentligt ansatte funktionærer).
The employment relationship between Mrs Kowalska and the Freie und Hansestadt Hamburg was governed by the Bundesangestelltentarifvertrag (Federal Civil Service Employees' Collective Agreement).
I henhold til overenskomstens § 62 havde fuldtidsbeskæftige de ansatte, der opfyldte betingelserne herfor, ret til fratrædelsesgodtgørelse på det tidspunkt, hvor ar bejdsforholdet ophørte.
Under Article 62 of that agreement, full­time em­ployees, who satisfied the prescribed conditions, were entitled to a severance grant on the day they retired.
2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Følger det da af EØF-traktatens artikel 119, sammenholdt med artikel 117, og/eller af bestem melserne i Rådets direktiv 75/117/EØF, at del tidsbeskæftigede trods reglerne i overenskomsten har krav på godtgørelse (i forhold til beskæfti gelsens omfang), eller kan der ikke antages at fore ligge et sådant krav på grund af overenskomst parternes ret til selvregulering?
(2) If question 1 is answered in the affirmative: does Article 119 in conjunction with Article 11 7 of the EEC Treaty and/or the provisions of Council Directive 75/11 7/EEC require that part­time em­ployees should be entitled to the said grant (in proportion to the amount of time worked) con­trary to that which is provided in the collective agreement or is such an entitlement precluded on the grounds of freedom of contract of the parties to the collective agreement?
Med henblik på besvarelsen af spørgsmål 1 fandt Domstolen det nødvendigt først at undersøge, om en fratrædelsesgodtgørelse, der udbetaltes til arbejds tageren ved arbejdsforholdets ophør, var omfattet af anvendelsesområdet for traktatens artikel 119.
In order to answer question 1, the Court first found it necessary to determine whether the severance grant paid to workers on termination of their employment relationship was covered by Article 119 of the Treaty.
Domstolen erindrede om, at begrebet løn i artikel 119, stk. 2, omfattede samtlige ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som følge af arbejds forholdet modtog fra arbejdsgiveren, eventuelt indi rekte, i penge eller naturalier. Herefter udelukkede den
The Court recalled that the concept of pay, within the meaning of the second paragraph of Article 119, included any other consideration whether in cash or
Når en bestemmelse i en kollektiv overenskomst fører til en indirekte forskelsbehandling, skal medlemmerne af den gruppe, der stilles ugunstigt på grund af denne forskelsbehandling, behand les på samme måde og være omfattet af de sam me regler som de øvrige arbejdstagere i forhold til beskæftigelsens omfang, idet disse regler er de eneste, man kan henholde sig til, når EØF-traktatens artikel 119 ikke er korrekt gennemført i na tional ret.
Where there is indirect discrimination in a clause in a collective wage agreement, the class of per sons placed at a disadvantage by reasons of that discrimination must be treated in the same way and made subject to the same scheme, propor tionately to the number of hours worked, as other workers, such scheme remaining, for want of correct transposition of Article 119 of the EEC Treaty into national law, the only valid point of reference.
4) Bemærkninger omstændighed, at visse ydelser først udbetaltes ef ter arbejdsforholdets ophør, ikke, at ydelserne havde karakter af løn i artikel 119's forstand.
Accordingly, said the Court, the fact that certain benefits were paid after the termination of the employment relation ship did not prevent them from being in the nature of pay, within the meaning of Article 119.
Da artikel 119 var ufravigelig, gjaldt det deri indeholdte forbud mod forskelsbehandling af mandlige og kvindelige arbejdstagere ikke blot for offentlige myndigheder, men omfattede også alle overenskomster, der kol lektivt regulerede arbejdsforhold, og aftaler mellem private (se Defrenne II).
Subsequently, the Court stated that the prohibition of discri mination between male and female workers con tained in that provision, being mandatory, applied not only to the action of public authorities but extended also to all agreements which were intended to regulate paid labour collectively, as well as contracts between individuals (see Defrenne II).
Domstolen bemærkede, at en sådan kollektiv overenskomst, hvorefter arbejdsgi verne kunne opretholde en forskel i den samlede aflønning af to kategorier af arbejdstagere, nemlig de arbejdstagere, der havde en bestemt mindstear bejdstid pr. uge, og de arbejdstagere, der udførte sam me arbejde, men ikke havde denne mindstearbejds tid — medførte en forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere i forhold til mandlige arbejdstagere, når det viste sig, at en betydelig mindre procentdel af mænd end af kvinder havde deltidsbeskæftigelse.
A collective agreement like the one at issue, observed the Court, which allowed employers to maintain a difference in total pay as between two categories of workers — those who worked a specified minimum number of hours each week and those who, whilst performing the same tasks, did not work that minimum number of hours — led to discrimination against female workers as compared with male workers in cases where a considerably lower percentage of men than women worked part-time.
En sådan overenskomst måtte derfor principielt anses for at være i strid med artikel 119.
Such an agreement should, in principle, be regarded as infringing Article 119.
Dette ville ikke gælde, når den forskellige behandling af de to kategorier af arbejdstagere var begrundet i objektive fakto rer, som udelukkede en forskelsbehandling på grund af køn (se sag 170/84 Bilka). Det tilkom de nationale retter at tage stilling til dette.
This would not be the case if the difference in the treatment accorded to the two categories of workers could be explained by objectively justified fac tors unrelated to any discrimination on grounds of sex (see Case 170/84 — Bilka), the assessment of which being the responsibility of the national courts.
I sin besvarelse af det andet spørgsmål nævnte Domstolen sin afgørelse i Defrenne //-sagen, hvori den havde statueret, at artikel 119 var tilstrækkelig præcis til, at den kunne påberåbes af borgerne for en national retsinstans med henblik på, at denne tilsi desatte enhver national bestemmelse, herunder i givet fald en kollektiv overenskomst, der ikke var i over ensstemmelse med traktatbestemmelsen.
In replying to the second question, the Court men tioned its decision in Defrenne II where it had held that Article 119 was sufficiently precise to be relied upon in proceedings brought by individuals before national courts seeking a declaration that a national provi sion was applicable, including one contained in a col lective agreement which was not in conformity with that article.
Desuden sagde Domstolen, at dens afgørelse i Ruzius-Wil-brink-sagen ligeledes måtte gælde, når de diskrimine rende bestemmelser fandtes i kollektive overens komster.
Moreover, the Court said that its ruling in Ruzius-Wilbrink applied equally to discriminatory provisions in a collective agreement.
Denne sag bekræfter flere af EFD's tidligere afgørel ser.
The present case confirms several previous rulings of the EG.
I sag 262/88 — Barber, fandt EFD ligeledes, at fratrædelsesydelser, som blev udbetalt til arbejdsta gere ved arbejdsforholdets ophør, var omfattet af arti kel 119 (sammenlign med sag 12/81 —Garland).
In Case 262/88 — Barber, the EG also held that severance grants paid to workers on termina tion of their employment relationship was covered by Article 119 (compare with Case 12/81 — Garland).
Endvidere bekræftede EFD afgørelsen i sag 43/75 — Defrenne II, ved at statuere, at kollektive overens komster var omfattet af denne bestemmelse.
Moreover, in holding that collective agreements fell within the scope of this provision, the EG con firmed Case 43/75 — Defrenne II.
Endnu en gang anvendte EFD den test, der var beskrevet i sag 170/84 — Bilka, under behandlingen af spørgsmålet om indirekte forskelsbehandling.
Once again the EG applied the test laid down in Case 170/84 — Bilka, in order to deal with the issue of indirect discrimina tion.
EFD henviste lige ledes til hele sin afgørelse i sag 102/88 — Ruzius-Wil-brink (spørgsmål om social sikring) i forbindelse med denne ligelønssag.
The EG also applied, in its entirety, its ruling in Case 102/88 — Ruzius-Wilbrink (social security mat ters) to this case which concerned equal pay.
Derved udbyggede EFD faktisk sin afgørelse i sag 71/85 — FNV og fastslog, at den gunstigste ordning fandt anvendelse i forbindelse med (indirekte) forskelsbehandling, ikke alene når denne forårsagedes af en social sikringsordning, men også når den skyldtes en kollektiv overenskomst.
In doing so, the EG in fact elaborated upon Case 71/85 — FNV and held that the most favourable regime applies not only when (indirect) discrimination is caused by a social security scheme, but also by a col lective agreement.
Sag C-188/89
Case C-188/89
Dato for dommen: 12. juli 1990.
Date of judgment: 12 July 1990.
Ved kendelse af 4. maj 1989 forelagde House of Lords i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domsto len følgende præjudicielle spørgsmål:
By an order of 4 May 1989, the House of Lords ref­erred the following question to the Court for a preli­minary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
Emne: Ligebehandling af mænd og kvinder— et direk tivs direkte virkning over for en nationaliseret virk somhed
Subject-matter: Equal treatment for men and women workers — Direct effect of a directive with regard to a nationalized company
(Artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976).
(Article 5(1 ) of EEC Council Directive 76/207 of 9 February 1976).
1 ) Var BGC (på det pågældende tidspunkt) et organ af en sådan art, at appellanterne umiddelbart kan påberåbe sig Rådets direktiv 76/207 af 9. februar 1976 om gennemførelse af princip pet om ligebehandling af mænd og kvinder, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsud dannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår ved de engelske domstole og tribunals, således at de er berettigede til at kræve erstatning med den be grundelse, at BGC's politik med hensyn til pen sionering var i strid med direktivet?
(1) Was the BGC (at the material time) a body of such a type that the appellants are entitled in English courts and tribunals to rely directly upon Council Directive 76/207 of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal treat­ment for men and women as regards access to employment, vocational training and promotion, and working conditions so as to be entitled to a claim for damages on the grounds that the retire­ment policy of the BGC was contrary to the Directive?
I medfør af bestemmelserne i Gas Aet 1972, som var gældende for British Gas Corporation (i det følgende benævnt »BGC«) på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, var BGC et ved lov oprettet organ (statutory corporation), som havde til opgave at ud vikle og opretholde gasforsyningen i Storbritannien, og som havde monopol herpå.
By virtue of the Gas Act 1972, which governed the British Gas Corporation ('BGC') at the material time, the BGC was a statutory corporation responsible for developing and maintaining a system of gas supply in Great Britain, and had a monopoly over the supply of gas.
BGC blev privatiseret ved Gas Aet 1986. Ved privatiseringen blev British Gas pie stiftet, og BGC's rettigheder og forpligtelser overgik til dette selskab med virkning fra den 24. au gust 1986.
The BGC was privatized under the Gas Act 1986.
Domstolen påpegede for det første i overensstem melse med sine tidligere afgørelser, at hvor fælles skabsmyndighederne gennem et direktiv havde på lagt medlemsstaterne en forpligtelse til en bestemt handlemåde, ville den tilsigtede virkning blive afsvækket, såfremt de retsundergivne ikke kunne støtte ret herpå, og såfremt de nationale domstole var af skåret fra at tage det i betragtning som en del af fællesskabsretten.
Mrs Foster, Mrs Fulford-Brown, Mrs Morgan, Mrs Roby, Mrs Salloway and Mrs Sullivan were required to retire by the BGC on various dates between 27 December 1985 and 22 July 1986, on attaining the age of 60. These retirements reflected a general policy pursued by the BGC, which required its employees to retire upon reaching the age at which they were en­titled to a State pension pursuant to British legisla­tion (60 years of age for women and 65 for men).
Følgelig kunne en medlemsstat, som ikke inden for den fastsatte frist havde truffet de i et direktiv krævede gennemførelsesforanstaltninger, ikke over for private gøre gældende, at den ikke havde opfyldt de forpligtelser, som direktivet pålagde den. Når bestemmelser i et direktiv ud fra et indholdsmæs-
Mrs Foster and her colleagues, who wished to continue to work, brought proceedings for damages before the British courts asserting that their retirement by the BGC was contrary to Article 5(1 ) of Directive 76/207.
Fru Foster, fru Fulford-Brown, fru Morgan, fru Roby, fru Salloway og fru Sullivan måtte tage deres afsked på forskellige tidspunkter mellem den 27. december 1985 og den 22. juli 1986, hvor de fyldte 60 år.
First of all, and in accordance with its decisions, the Court pointed out that, where the Community authori­ties had, by means of a directive, placed Member States under a duty to adopt a certain course of ac­tion, the effectiveness of such a measure would be diminished if persons were prevented from relying upon it in proceedings before a court and if national courts were prevented from taking it into considera­tion as an element of Community law.
Dette var i overensstemmelse med BGC's almindelige poli tik, som gik ud på, at de ansatte skulle tage deres af sked, når de nåede den alder, hvor de i henhold til britisk lovgivning var berettiget til pension fra staten, (60 år for kvinder og 65 år for mænd).
Consequent­ly, a Member State which had not adopted the imple­menting measures required by a directive within the prescribed period, could not plead, as against indivi­duals, its own failure to perform the obligations which that directive entailed.
Fru Foster og hendes kollegaer, som ønskede at blive ved med ar bejde, anlagde sag ved de britiske domstole med
Thus, wherever the provi­sions of a directive appeared, as far as their subjectmatter was concerned, to be unconditional and suffi­ciently precise, those provisions could, in the absence of implementing measures adopted within
4) Bemærkninger sigt synspunkt fremstod som ubetingede og til strækkeligt præcise, kunne der i mangel af rettidige gennemførelsesforanstaltninger støttes ret herpå overfor enhver national regel, der ikke var i overens stemmelse med direktivet, ligesom private overfor staten kunne påberåbe sig bestemmelser, der efter de res indhold tillagde private rettigheder i forhold til staten.
Case-law of the European Court of Justice the prescribed period, be relied upon as against any national provision which was incompatible with the directive or in so far as the provisions defined rights which individuals were able to assert against the State.
De negative følger af denne afgørelse er blevet mindsket af EFD på to må der.
effects of this ruling have been reduced by the EG in two ways.
For det første ved at indføre begrebet »indirekte virkning« i sag 14/83 — Von Colson og sag 79/83 — Harz, og for det andet ved dommen i nærværende sag.
Firstly, by the creation of the concept of 'indirect effect' in Case 14/83 — von Colson and Case 79/83 — Harz, and, secondly, by the present judgment.
Her har EFD anlagt et ret bredt syn på begrebet »stat«.
In this case the EG adopted a rather broad view with respect to the concept of 'State'.
Følgelig er privates mulighed for at påberåbe sig en direkte (vertikalt) virkende direktivbestemmelse over for en stat blevet øget.
Con sequently, the chances for an individual to rely on a (vertically) directly effective provision of a directive as against a State have increased.
At artikel 5 i direktiv 76/207 var tilstrækkelig præcis og ubetinget til, at man kunne støtte ret herpå, kunne allerede udledes af sag 19/81 —Burton.
That Article 5 of Dir ective 76/207 was sufficiently precise and uncondi tional to be relied upon followed already from Case 19/81 — ßurfon.
Se tillige sagerne 151/84 — Ro berts, 152/84 — Marshall og 262/84 — Beets-Pro-per.
See also Cases 1 51/84 — Roberts, 1 52/84 — Marshall, and 262/84 — Beets-Proper.
Domstolen nævnte desuden sin afgørelse i sag 152/84 — Marshall, hvori den havde statueret, at så fremt de retsundergivne i forhold til staten kunne støtte ret på et direktiv, bestod denne mulighed, uan set i hvilken egenskab staten havde handlet, dvs. som arbejdsgiver eller som offentlig myndighed.
Secondly, the Court mentioned its decision in Case 1 52/84 — Marshall, where it had held that where a person was able to rely on a directive as against the State, he could do so regardless of the capacity in which the latter was acting, whether as employer or as public authority.
Det var i begge tilfælde væsentligt at hindre, at med lemsstaten kunne forbedre sin retsstilling ved ikke at efterkomme fællesskabsretten.
In either case it was necessary to prevent the State from taking advantage of its own failure to comply with Community law.