natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Hos mænd bidrager faldende produktion af kønshormoner muligvis også til det aldersrelaterede knogletab; men dette er mindre veldokumenteret end hos kvinder.
In men, declining production of sex hormones may also contribute to age-related bone loss, although this is less well documented than in women.
Dalende fysisk aktivitet med alderen er en anden sandsynlig medvirkende faktor hos både mænd og kvinder.
Decreasing physical activity with age is another likely contributory factor, both in men and women.
Ernæringsmæssige faktorer har ligeledes været inddraget; mangel på D-vitamin er almindelig hos mange ældregrupper og medfører sekundær hyperparathyreoidisme samt øget knogleomsætning (Parfitt et al., 1982), og hos midaldrende kvinder er det påvist, at der er en positiv korrelation mellem knoglemasse og koncentrationen af serum 25-hydroxyvitamin D og en negativ korrelation mellem knoglemasse og koncentrationen af serum parathyreoideahormon (Khaw et al., 1992), idet denne konklusion dog ikke er universel.
Nutritional factors have also been implicated; vitamin D deficiency is common in many elderly populations and results in secondary hyperparathyroidism and increased bone turnover (Parfitt et al, 1982) and in middle-aged women there is evidence that bone mass is positively related to serum 25-hydroxyvitamin D levels and inversely related to serum parathyroid hormone concentrations (Khaw et al, 1992), although this finding has not been universal.
Mangel på D-vitamin hos ældre skyldes hovedsagelig for lavt indtag; men nedsat renal dannelse af 1,25-dihydroxyvitamin D som følge af aldersbetinget nedsat nyTefunktion samt nedsat intestinal absorption spiller muligvis også en rolle. Endelig kan calciummangel som følge af nedsat intestinal absorption og øget renal ekskretion også bidrage til det aldersrelaterede knogletab.
Vitamin D deficiency in the elderly is mainly privational, although reduced renal synthesis of 1,25dihydroxyvitamin D as a result of declining renal function with age and reduced intestinal absorption may also contribute.
Primær osteoporose er traditionelt blevet opdelt i type I eller postmenopausal osteoporose og type II eller senil osteoporose (Riggs & Melton, 1983). Østrogenmangel på grund af faldende ovariefunktion ved menopausen regnes for den største patogenetiske faktor, der ligger til grund for osteoporose type I, som kendetegnes af overvejende tab af trabekulær knogle med vertebrale frakturer og frakturer i distale radius til følge og opstår i de første 15 - 20 år efter menopausen. Osteoporose type II, der forekommer hos ældre mænd og kvinder, skyldes tab af både kompakt og trabekulær knogle og optræder som vertebrale frakturer og fraktur på proksimale femur. Ved denne type osteoporose menes det, at D-vitaminmangel og sekundær hyperparathyreoidisme er de hovedansvarlige faktorer for knogletabet. Det er imidlertid et stadigt mere anerkendt faktum, at adskillige patogenetiske faktorer spiller ind i mange osteoporosetilfælde, og at den maksimale knoglemasse og, hos kvinder, menopausalt knogletab, er nogle af de største determinanter af frakturrisikoen i alle aldre. Der er identificeret en række sekundære årsager til osteoporose, herunder behandling med glukokortikoider, endokrine lidelser, ondartede sygdomme, immobilisation samt en mængde andre lidelser (tabel 2.1).
Primary osteoporosis has traditionally been classified into Type 1 or postmenopausal osteoporosis and Type II, or senile osteoporosis (Riggs & Melton, 1983). Oestrogen deficiency due to declining ovarian function during the menopause is believed to be the major pathogenetic factor responsible for Type I osteoporosis, which is characterised by predominantly cancellous bone loss resulting in vertebral and distal radius fractures and occurs in the first 15-20 years after the menopause. Type II osteoporosis, which occurs in elderly men and women, results from loss of both cortical and cancellous bone and is associated with fractures of the vertebrae and proximal femur. In this type of osteoporosis it is postulated that vitamin D deficiency and secondary hyperparathyroidism are largely responsible for bone loss. However, it is increasingly recognised that multiple pathogenetic factors operate in many cases of osteoporosis and that peak bone mass and, in women, menopausal bone loss, are major determinants of fracture risk at all ages. 34
Tabel 2.1 : Sekundære årsager til osteoporose
Table 2.1: Secondary causes of osteoporosis
Ondartede sygdomme Myeloma Leukæmi, lymfatisk Mastocytose
Malignant disease Myeloma Leukaemia, lymphoma Mastocytosis
Bindevævslidelser Mave og tarmlidelser Kronisk leversygdom Kronisk nyresygdom Post-transplantation Immobilisation
Connective tissue disorders Gastrointestinal disease Chronic liver disease Chronic renal disease Post-transplantation Immobilisation
Figur 1 : Skematisk fremstilling af knogleremodellering i trabekulær knogle. Eftertrykt med tilladelse fra Compston JE. "Bone morphology: quality, quantity and strength". I: "Oestrogen deficiency. Causes and consequences", ed. Shaw RW. "Advances in Reproductive Endocrinology 1996"; 8: 63-84. Parthenon Publishing Group Ltd UK.
Figure 1 : Schematic representation of bone remodelling in cancellous bone.
Figur 2 : Mekanismer i forbindelse med menopausalt knogletab i trabekulær knogle.
Figure 2 : Mechanisms of menopausal bone loss in cancellous bone.
ERNÆRINGSMÆSSIGE FAKTORER AF BETYDNING FOR KNOG-LESUNDHED
NUTRITIONAL FACTORS RELATED TO BONE HEALTH
I de seneste år er der fremkommet pålidelige beviser på calciums indvirkning på knoglesundheden i alle aldersgrupper.
In recent years convincing evidence has emerged with respect to effects of calcium on bone health in all age groups.
Interventions- og tværsnitsundersøgelser har peget på calciums positive virkning på knoglemasse hos børn og unge (Kanders et al., 1988; Johnston et al., 1992; Dawson-Hughes, 1996) og i en prospektiv undersøgelse meldte Välimäki et al. (1994) om en positiv korrelation mellem calciumindtaget, via kosten, i barndommen og ungdommen og knoglemineraltætheden hos yngre kvinder.
Intervention and cross-sectional studies have reported a positive effect of calcium on bone mass in children and adolescents (Kanders et al, 1988; Johnston et al, 1992; Dawson-Hughes, 1996) and, in a prospective study, Välimäki et al (1994) reported that dietary calcium intake in childhood and adolescence was positively related to bone mineral density in young women.
En metaanalyse af 33 undersøgelser konkluderede, at der er en generel sammenhæng mellem calciumindtag og knoglemasse hos præmenopausale kvinder (Welten et al., 1995); på grund af utilstrækkelige data kunne der ikke drages konklusioner med hensyn til dette forhold hos mænd.
A meta-analysis of 33 studies concluded that there was an overall association between calcium intake and bone mass in premenopausal women (Welten et al, 1995); no conclusions could be drawn about this relationship in men because of insufficient data.
Generelt set kan de mest konsekvente virkninger af calciumtilskud konstateres i det perifere skelet, og virkningerne på rygsøjlen synes at være kortvarige (Compston, 1995).
In general the most consistent effects of calcium supplementation are observed in the appendicular skeleton and effects on spinal bone appear to be transient (Compston, 1995).
Ældre kvinder er tilsyneladende mere modtagelige end yngre postmenopausale kvinder (Dawson-Hughes, 1996).
Older women seem to be more responsive than younger postmenopausal women (Dawson-Hughes, 1996).
Forholdet mellem calciumtilførslen og brudfrekvensen er mere usikkert.
The relationship between calcium intake and fracture rate is less certain.
Nogle undersøgelser har meldt om negativ korrelation mellem calciumindtag via kosten og brud (navnlig hoftebrud), andre har ikke påvist nogen korrelation af betydning, mens andre endog har påvist en positiv korrelation mellem calciumindtag og hoftebrud (Compston, 1995).
Whilst some studies have reported inverse correlations between dietary calcium intake and fracture (mainly of the hip), others have not demonstrated any significant correlation and some have even shown a positive conelation between calcium intake and hip fracture (Compston, 1995).
Calciums effekt på knoglemassen begrænses muligvis, i hvert fald delvist, af ændringer i sekretionen af parathyreoideahormon.
The effects of calcium on bone mass may be mediated, at least in part, by changes in parathyroid hormone secretion.
Calciumdoser helt ned til 250 mg medfører en akut suppression af koncentrationen af serum parathyreoideahormon, og et lavt habituelt calciumindtag er forbundet med et højere niveau afserum parathyreoideahormon end et større indtag (Kärkkäinen et al., 1996; McKane et al., 1996).
Doses of calcium as small as 250 mg result in acute suppression of serum parathyroid hormone concentrations and low habitual calcium intakes are associated with higher serum parathyroid hormone levels than higher intakes (Kärkkäinen et al, 1996; McKane et al, 1996).
Derfor vil calciums gunstige virkninger på skelettet muligvis begrænses af en antiresorptiv effekt.
The beneficiai skeletal effects of calcium may therefore be mediated via an anti-resorptive effect.
Calciumoptagelsen via tarmene udviser væsentlige individuelle variationer og påvirkes både af D-vitaminstatus og calciumindtag via kosten.
Intestinal calcium absorption shows considerable inter-individual variation and is influenced both by vitamin D status and dietary calcium intake.
Optagelsesffektiviteten øges med lavere calciumindtag og falder med et højt calciumindtag; det aldersrelaterede fald i calciumoptagelsen gennem tarmene skyldes hovedsagelig nedsat produktion af calcitriol.
The efficiency of absorption increases with lower calcium intakes and decreases when calcium intake is high; the age-related decline in intestinal calcium absorption is mainly due to reduced production of calcitriol.
Der har været stor uenighed med hensyn til anbefalinger om calciumindtag via kosten.
There has been considerable dispute over recommendations for dietary calcium intake.
De gældende amerikanske anbefalinger (Institute of Medicine, 1997; tabel 3.1) er højere for næsten alle aldersgrupper end de tidligere anbefalinger fra 1989 (National Institute of Health, 1989), hvor den anbefalede indtagelse gældende for børn, unge og postmenopausale kvinder blev kritiseret for at være for lav (Nordin & Heaney 1990). Det optimale calciumindtag, der anbefales af the NIH Consensus Conference (tabel 3.1), er endda højere end de nye anbefalinger fra Institute of Medicine (1997). Der har dog også været kritik af de beregninger, der ligger til grund for NIH-anbefalingerne (Kanis, 1994). Anbefalingerne for Det Europæiske Fællesskab og de nordiske lande er vist i tabel 3.1 37
The present US recommendations (Institute of Medicine, 1997; Table 3.1) are higher in almost all age-groups than the former ones from 1989 (National Institute of Health, 1989), in which the recommended intakes in children, adolescents and postmenopausal women had been criticised as being too low (Nordin & Heaney 1990). The optimal calcium intakes recommended by the NIH Consensus Conference (Table 3.1) are even higher than the new ones from the Institute of Medicine (1997). However, the calculations on which the NIH recommendations are based have also been criticised (Kanis, 1994). Current recommendations for the European Community and the Nordic countries are presented in Table 3.1. 39
Tabel 3.2 viser det gennemsnitlige daglige calciumindtag hos nogle aldersgrupper i europæiske lande.
The daily average calcium intake in some age groups in European countries is shown in Table 3.2.
Calciums biotilgængelighed varierer i forhold til kilden.
The bioavailability of calcium varies according to the source.
Mælk og mælkeprodukter er gode kilder, der både har et højt calciumindhold og en god biotilgængelighed.
Milk and milk products are good sources with both a high calcium content and good bioavailability.
Fisk er også en god calciumkilde, især hvis benene spises med. Calciumrigt mineralvand og nogle former for frugtsaft er ligeledes gode kilder.
Fish is also a good source of calcium, particularly if the bones are eaten as well. Calcium rich mineral waters and some fruit juices are also good sources.
Selv om nogle vegetabilske fødevarer har et højt calciumindhold, er biotilgængeligheden ofte dårlig (tabel 3.3).
Although some vegetable foods have a high calcium content, the bioavailability is often poor (Table 3.3).
Calciums biotilgængelighed er muligvis også negativt påvirket af andre kostbestanddele, f.eks. kostfibre, fytater og garvesyre; men disses virkning er sandsynligvis af mindre betydning i en normal kost.
The bioavailability of calcium may also be adversely affected by other constituents of food, for example dietary fibre, phytates and tannins, although the effects of these are unlikely to be significant in a normal diet.
Det Forenede Kongerige er det eneste land, hvor det er påbudt at tilsætte calcium til fødevarer. Her tilsættes det alle former for mel.
The addition of calcium to foods is not compulsory in any country with the exception of the United Kingdom, where calcium is added to all flours.
Andre eksempler på calciumberigelse af fødevarer er flydende morgenmadsprodukter (Østrig), havregryn (Danmark), kornprodukter, mælk, juice, sojadrik og slik (Tyskland), mælk (Grækenland), mel (Island og Irland), mælk (Nederlandene) og sojadrikke samt gryn (Sverige) (SCOOP Task­rapport 7.1.1, 1997).
Other examples of fortification of food with calcium include breakfast drinks (Austria), oatflakes (Denmark), cereals, milk, juices, soy drinks and sweets (Germany), milk (Greece), flour (Iceland and Ireland), milk (The Netherlands) and soy drinks and cereal gruels (Sweden) (Report of SCOOP Task 7.1.1, 1997).
Alvorlig mangel medfører engelsk syge hos børn og osteomalacidl hos voksne, sygdomme, der er kendetegnet ved mangelfuld mineralisation af knoglerne.
Severe deficiency results in rickets in children and osteomalacia in adults, these conditions being characterised by defective mineralisation of bone.
Lettere grader af D­vitaminmangel er forbundet med en øget produktion af parathyreoideahormon med øget knogleomsætning og knogletab til følge, men uden nogen signifikant mineralisationsdefekt.
Lesser degrees of vitamin D deficiency are associated with an increase in parathyroid hormone production, resulting in increased bone turnover and bone loss in the absence of any significant mineralisation defect.
Et lavt niveau af serum calcidiol, der indikerer D­vitaminmangel, er almindeligt hos mange ældre i Vesteuropa (Wielen et al., 1995) og menes at bidrage til patogenesen af frakturer, især i hoften.
Low serum calcidiol levels, indicating vitamin D deficiency, are common in many elderly populations in western Europe (Wielen et al, 1995) and are believed to contribute to the pathogenesis of fractures, particularly at the hip.
En positiv sammenhæng mellem koncentrationen af serum calcidiol og knoglemineraltæthed er blevet påpeget hos midaldrende og ældre kvinder (Villareal et al., 1991; Khaw et al., 1992), mens der er konstateret en negativ korrelation mellem niveauet af serum parathyreoideahormon og knoglemineraltæthed.
A positive association between scrum calcidiol concentrations and bone mineral density has been reported in middle-aged and elderly women (Villareal et al, 1991; Khaw et al, 1992), whilst an inverse relationship was observed between serum parathyroid hormone levels and bone mineral density.
Tilskud af D­vitamin forebygger det fald i knoglemineraltætheden, der optræder i vintermånederne hos normale personer (Dawson­Hughes et al., 1991).
Vitamin D supplementation prevents the fall in bone mineral density that occurs during the winter months in normal subjects (Dawson-Hughes et al, 1991).
D­vitaminmangel hos ældre menes overvejende at skyldes manglende indtag, idet en nedsat intestinal optagelse af D­vitamin via kosten, ringe dannelse i huden og nedsat omdannelse af calcidiol til calcitriol dog også kan være medvirkende faktorer (Bouillon et al., 1997).
Vitamin D deficiency in the elderly is thought to be mainly privational, although reduced intestinal absorption of dietary vitamin D, impaired cutaneous synthesis and reduced conversion of calcidiol to calcitriol may also contribute (Bouillon et al, 1997).
Der er også beviser på, at relativt små mængder D­vitamin nedsætter hyppigheden af ikke­vertebrale frakturer; dette vil blive behandlet mere indgående i kapitel 5.
There is also evidence that relatively small amounts of vitamin D reduce nonvertebral fracture rate; this is reviewed in detail in Chapter 5.
Det vil kræve flere undersøgelser at fastsætte den optimale dosis; der er materiale, der tyder på, at 10 μg (400 IE) dagligt, indtaget oralt, eller enkeltstående injektioner af store doser (f.eks. 150.000 enheder eller 3.750 μg) kan være suboptimalt, hvad angår det opnåede niveau af serum calcidiol og heraf følgende suppression af sekretionen af parathyreoideahormon.
Further studies are required to establish the optimum dose; there is some evidence that 10 μg (400 IU) daily as an oral dose or single injections of large doses (e.g. 150,000 units or 3,750 μg) may be suboptimal in tenns of the serum calcidiol levels achieved and the resulting suppression of parathyroid hormone secretion.
De aktuelle beviser peger dog på, at det daglige behov for D­vitamin hos ældre ligger mellem 10 og 20 μg dagligt (400­800 IE).
However, based on cunent evidence the vitamin D requirement in the elderly appears to be between 10-20 pg daily (400-800 IU).
Når D­vitaminniveauet holdes på et passende niveau hos ældre, kan det også forbedre muskelstyrken og herved reducere både riskoen for og følgerne af et fald.
Maintenance of an adequate vitamin D
I mange europæiske lande foreligger ingen data om D-vitaminindtag via kosten.
Data on dietary vitamin D intake are not available in many European countries.
Hovedkilderne til D-vitamin i Europa er fisk, fiskeprodukter og vitaminberigede fødevarer (tabel 3.5).
The main sources of vitamin D in Europe are fish, fish products and food to which vitamins have been added (Table 3.5).
I mange lande er kroppens egen dannelse i huden dog hovedkilden til D-vitamin. Tabel 3.6 viser de forskellige former for politik i Europa med hensyn til berigelse af fødevarer med D-vitamin.
However, in many countries endogenous synthesis in the skin is the main source of vitamin D. Policies in Europe for the fortification of vitamin D are presented in Table 3.6.
Dårlig ernæring og underernæring er tilstande, der bliver mere almindelige, desto ældre befolkningsgrupper der er tale om, og de er særligt udbredte hos patienter med hoftefraktur (Bonjour et al., 1996).
The prevalence of malnutrition and undernutrition increases with advancing age and is increased in patients with hip fracture (Bonjour et al, 1996).
Mangel på både makronutrienter og mikronutrienter spiller en stor rolle i patogenesen og følgevirkningerne af hoftebrud hos ældre.
Deficiency both of macronutrients and micronutrients is strongly implicated in the pathogenesis and consequences of hip fracture in the elderly.
Der er flere årsager til, at underernæring øger risikoen for hoftefraktur.
Undernutrition increases the risk of hip fracture for a number of reasons.
Risikoen for at falde kan være større, fordi den neuromuskulære koordinering hæmmes, og muskelstyrken svækkes.
It may increase the risk of falling by impairing neuromuscular co ordination and reducing muscle strength.
Desuden øges sandsynligheden for at brække hoften i forbindelse med et fald, når det beskyttende lag af blødt væv reduceres.
In addition, a reduction in the protective layer of soft tissue increases the likelihood of hip fracture following a fall.
Hos ældre er der konstateret en sammenhæng mellem lav tilførsel af protein, lav knoglemineraltæthed og nedsat mobilitet.
In the elderly, an association between low protein intake, low bone mineral density and reduced mobility has been shown.
Et lavt proteinindtag er ofte forbundet med generel dårlig ernæring, hvorfor det er vigtigt at normalisere ældres proteinindtag.
Low protein intake is often associated with overall malnutrition and normalising protein intake is therefore of importance in the elderly.
En høj proteintilførsel er forbundet med øget calciumudskillelse gennem urinen og kan derfor føre til nedsat knoglemineraltæthed; denne virkning er imidlertid af mindre betydning hos unge mennesker.
A high protein intake is associated with increased urinary calcium excretion and may thus result in decreased bone mineral density; however, this effect is of minor importance in young people.
En høj tilførsel af fosfat via kosten kombineret med en lav tilførsel af calcium øger koncentrationen af serum parathyreoideahormon og kan derfor have en negativ effekt på knoglemineraltætheden.
A high dietary intake of phosphate in combination with a low intake of calcium increases serum parathyroid hormone concentrations and may thus have adverse effects on bone mineral density.
Det er også påvist, at et akut øget indtag af fosfat via kosten medfører en stigning i sekretionen af parathyreoideahormon og virker hæmmende på knogleformationen (Kärkkäinen & Lamberg-Allardt, 1996). Mælk og animalske fødevarer er hovedkilderne til fosfat; men det bør understreges, at der er en stigende anvendelse af fosfater i tilsætningsstoffer. 3.3.3. Magnesium
It has also been shown that acutely increasing dietary phosphate intake leads to increased parathyroid hormone secretion and has an inhibitory effect on bone formation (Kärkkäinen & Lamberg-Allardt, 1996). Milk and animal products are the main sources of dietary phosphate, but it should be emphasised that the use of phosphates in food additives is 41
Cirka 50% af kroppens magnesium findes i skelettet.
Approximately 50% of total body magnesium is found in the skeleton.
Magnesiummangel optræder sjældent og som regel i forbindelse med sygdom, f.eks. malabsorption, eller ved indtagelse af medicin.
Magnesium deficiency is rare and usually associated with disease, for example malabsorption or medication.
Der er en tæt sammenhæng mellem magnesium- og calciumhomøostase, og det vil kræve flere undersøgelser at fastslå en sammenhæng mellem indtaget af magnesium via kosten og knoglesundheden. esundheden.
Magnesium and calcium homeostasis are closely related and further studies are required to establish the relationship between dietary magnesium intake and bone health.
Den renale tubulære reabsorption af calcium sker samtidig med reabsorptionen af natrium, hvorfor en øget udskillelse af natrium i urinen ledsages af en øget udskillelse af calcium i urinen.
Renal tubular reabsorption of calcium parallels that of sodium and hence increases in urinary sodium excretion are accompanied by increased urinary calcium excretion.
Således kan et højt indtag af natrium have negative følger for calciumhomøostase og knoglemasse (Massey & Whiting, 1996). I en 2-årig prospektiv undersøgelse af postmenopausale kvinder meldte Devine et al. (1995) om en positiv sammenhæng mellem udskillelsen af natrium i urinen og knogletab; men i en anden undersøgelse af mænd og 39
Thus a high sodium intake may have adverse effects on calcium homeostasis and bone mass (Massey & Whiting, 1996). Devine et al (1995) reported a positive association between urinary sodium excretion and bone loss in a 2 year prospective study of postmenopausal women; however, no relationship between sodium excretion and bone mineral density was found in another study of men and women aged over 65 years (Dawson-Hughes et al, 1996). Further work is needed in this area; in general, sodium intake in Europe is higher than currently recommended. 3.3.5 Fluoride
Fluorid er et af de få stoffer, som man ved styrker knogleformation.
Fluoride is one of the few agents which are known to enhance bone formation.
Medikamentelle doser af fluorid øger knoglemassen, men har muligvis en negativ effekt på knoglestyrken og frakturrisikoen.
Pharmacological doses of fluoride increase bone mass but may have negative effects on bone strength and fracture risk.