natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ifølge EF-Domstolen er det ubestridt, at »artikel 48 om afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelbehandling, for så vidt
Particularly in cases where, for example, the Community authorities by means of a decision have imposed an obligation on a Member State or all the Member States to act in a certain way, the effectiveness {l'effet utile) of such a measure would be weakened if the nationals of that State could not invoke it in the courts and the national courts could not take it into consideration as part of Community law.' '
Dom af 4.4.1974, sag 167/73, Kommissionen mod Frankrig, Sml. 1974, s. 359 ff.
1 Case 9/70 [1970] ECR 825, at p.
147 angår lønnet virksomhed, også omfatter aftaler og reglementer, som ikke er udstedt af offentlige myndigheder; ... den i artikel 59') omhandlede virksomhed adskiller sig ikke i sit væsen fra den, der er omhandlet i artikel 48, men blot ved den omstændighed, at den ikke udøves på grundlag af en arbejdskontrakt; ... det følger heraf, at den nationale dommer kan tage traktatens artikler 7, 48 og 59 i betragtning, når han bedømmer gyldigheden eller virkningerne af en bestemmelse, som er indføjet i en sportsorganisations reglement« 2).
It ruled as follows: 'Directive 68/31, the object of which is to impose on a Member State a final date for the performance of a Community obligation, does not concern solely the relations between the Commission and that State, but also entails legal consequences of which both the other Member States concerned in its performance and individuals may avail themselves when, by its very nature, the provision establishing this obligation is directly applicable, as are Articles 9 and 13 of the Treaty.' '
Endelig gælder artikel 119, hvorefter »hver medlemsstat i løbet af første etape gennemfører og derefter opretholder princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde... ikke blot for de offentlige myndigheder, men tillige for alle overenskomster, som kollektivt regulerer arbejdslønnen, og for aftaler mellem private« 3).
The Court was asked whether a private individual could invoke in his favour before a national court Article 3(1) of Council Directive 64/221 on the coordination of special measures concerning the movement and residence of foreign nation als.
I Walrave-dommen tog Domstolen navnlig sit udgangspunkt i den »generelle udformning af artikel 59, som ikke indeholder nogen sondring angående oprindelsen af de hindringer, der skal fjernes«4).
Article 3(1) provided that 'measures taken on grounds of public policy or public security shall be based exclusively on the personal conduct of the individual concerned'.
Artikel 119 »påbyder medlemsstaterne at nå til et resultat inden for en vis frist«, og henvisningen til »medlemsstaterne« kan derfor ikke fortolkes således, at den udelukker den dømmende myndigheds mellemkomst i form af umiddelbar anvendelse af traktaten s).
The case had arisen when an EC national, who was a member of the Church of Scientology, was refused leave to enter the United Kingdom to take up employment because of the UK Government's policy towards the organization.
Der findes naturligvis også bestemmelser, som EF-Domstolen ikke har villet tillægge direkte virkning.
In its judgment the Court repeated verbatim, except for referring to a directive instead of a decision, the argument quoted above from the Grad judgment.
Det er ikke uden interesse at undersøge denne retspraksis med henblik på modsætningsvis at fastlægge kriterierne for en sådan virkning mere præcist6).
It then went on to examine the 'nature, general scheme and wording' of the provision in question and concluded that the provision did confer on individuals rights which they could ask courts to enforce.2
') Denne artikel forbyder forskelsbehandling ved udveksling af tjenesteydelser.
The judgment was followed by several others on the same subject: the direct effect of provisions of Directive 64/221 concerning restrictions on the admission and movement of aliens.
J) Dom af 8.4.1976, sag 43/75, Defrenne II, Sml. 1976, s. 455, præmis 39.
The defendant in the proceedings claimed that the definition of capital goods
I Costa/ENEL-sagen afviste Domstolen at artikel 102 og artikel 93, med undtagelse af sidste punktum i sidstnævnte artikels stk. 3, har direkte virkning.
A national court could not interfere with the Member State's choice whether or not to exercise the discretion allowed by the directive, but if the State did exercise the discretion the court could, and indeed had a duty to, examine whether the national provisions went beyond the limits of the discretion allowed, in this case whether the exception for capital goods was in accordance with the directive and in particular with the sense of capital goods intended.
Ifølge artikel 102 skal en medlemsstat rådføre sig med Kommissionen, når der er grund til at frygte, at indførelse af en lovbestemmelse kan fremkalde en »konkurrencefordrejning«.
In the Enka case, the valuation of a consignment of goods exported in 1973 from a new entrant to the Community to one of its founding members was at issue.
Efter Domstolens op fattelse har medlemsstaterne således over for Fællesskabet påtaget sig »en forpligtelse, der binder dem i deres egenskab af stater, men som ikke medfører rettigheder for borgerne, som de nationale retsinstanser skal beskytte«.
A directive provided that the costs of warehousing and of preserving the goods while in the warehouse must not be included in the price paid or payable for valuation purposes.
Endvidere har medlemsstaterne, ved at have accepteret i god tid at underrette Kommissionen om deres påtænkte støtteforanstaltinger og ved at underkaste sig procedurer ne i artikel 93, indgået en forpligtelse, som Domstolen kvalificerer i samme vendinger som for artikel 102, »dog ikke med hensyn til den sidste bestemmelse i stk. 3 i nævnte artikel, som denne sag ikke angik« ')·
Could a company have a national court enforce this provision against a Member State? Referring to its previous decisions and in particular paragraph 24 of the judgment cited above from Verbond der Nederlandse Ondernemingen, the Court added that:
I artikel 93, stk. 3, sidste punktum, forbydes det medlemsstaterne at yde en støtte, før Kommissionen har afsluttet sin undersøgelse af den påtænkte foranstaltning.
'It emerges from the third paragraph of Article 189 of the Treaty that the choice left to the Member States as regards the form of the measures and the methods used in their adoption by the national authorities depends upon the result which the Council or the Commission wishes to see achieved.'
Man mente, at det af denne retspraksis kunne udledes, at medlemsstaternes rent proceduremæssige forpligtelser kun vedrørte forholdet mellem staterne og Fællesskabet og således ikke havde direkte virkning.
In the instant case it was possible, the Court said, that the Community legislation intended the treatment of imported goods to be absolutely identical.
Man ser heraf, at borgeren for den nationale dommer kan påberåbe sig, at Kommissionen ikke er blevet underrettet om en ny støtteforanstaltning. Med henvisning til den omtalte Lorenz-dom har Dom-
The Court concluded that as regards the con tent of the concept of the 'price paid or payable' referred to in Article 9 of Regulation No 803/68 the Directive leaves the national authorities no area of discretion, with the result that the terms of the
Dette berører dog efter Domstolens opfattelse ikke de nationale domstoles forpligtelser, idet disse beror på den direkte virkning af forbuddet i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum (præmis 13 i dommen af 21.11.1991).
Once again, the key test was the grant of discretion to the Member States. A provision has direct effect only if there is no discretion.
Den omstændighed, at Kommissionen senere udsteder en endelig beslutning, hvori foranstaltningerne erklæres for forenelige med fælles markedet, indebærer ikke, at ugyldige retsakter efterfølgende lovlig gøres.
The Court ruling on the direct effect of directives was vigorously challenged by the French Conseil d'État2and the German Federal Financial Court.3
Der var i det foreliggende tilfælde tale om, at den franske regering havde indført en parafiskal afgift uden at afvente, at Kommissionen udtalte sig om lovligheden af denne afgift, der opkrævedes til fordel for Interventions- og Markedsordningsfonden for Fiskerivarer og Havbrug.
In the view of the Conseil d'État, the national authorities 'having exclusive authority to decide the form in which to apply directives and to determine themselves, subject to review by national courts, the means appropriate for giving effect to them in national law ... directives cannot be invoked by the nationals of that State in support of an appeal against an individual administrative decision'.
Hvis Domstolen havde ændret sin praksis fra Lorenz-sagen vedrørende virkningen af artikel 93, stk. 3, sidste puntkum, kunne den traktatbestemte iværksættelse af en procedure for meddelelse af nye støtteforanstaltninger være blevet virkningsløs.
In the case in question, Mr Cohn-Bendit could not rely on the Council Directive concerning the permissible restrictions on the admission and movement of aliens to challenge the decision taken by the French Minister for the Interior expelling him from French territory.
Således måtte Kommissionen enten erklære den støtte foranstaltning, hvorom der ikke var givet meddelelse, for traktat stridig — og i så fald gjorde den manglende overholdelse af proceduren ingen forskel — eller også måtte støtten erklæres for forenelig med traktaten — i hvilket fald det ikke ville være muligt at påberåbe en tilsidesættelse af procedurereglerne.
The plaintiff invoked in particular Article 6 of Directive 64/221 of 25 February 1964, which requires the person against whom such measures are ordered to be informed of the reasons of public policy, security or public health behind the decision.
Domstolens afgørelse i Fen-comex-sagen afværger denne fare for Fællesskabets statsstøttepolitik. tik.
In the Rutili case the Court had held that this provision was directly effective.4
I en dom af 13. juli 1989 redegjorde Domstolen for sine synspunkter vedrørende de følger, det har for borgerne, at en medlemsstat tilsidesætter en proceduremæssig forpligtelse.
The Conseil d'État ruled that a Community directive could not be relied upon to challenge an administrative decision handed down to an individual.
Det drejede sig i den pågældende sag om et direktiv om forebyggelse og bortskaffelse af affald, ifølge hvilket medlemsstaterne var forpligtet til rettidigt at underrette Kommissionen om udkast til de bestemmelser, de havde til hensigt at vedtage på dette område.
However, the Cohn-Bendit ruling left open the possibility that a directive could be invoked against general national legislation contrary to a directive. In fact this was what the Conseil d'État decided in several later judgments.5
Domstolen påpegede, at direktivet hverken fastlagde nogen procedure for fællesskabskontrol af disse udkast eller gjorde de påtænkte bestemmelsers ikrafttræden afhængig af Kommissionens godkendelse eller stiltiende samtykke.
2 Cohn-Bendit [1979] Dalloz Recueil, pp. 155 et seq.; see also CE 28.11.1980 [1981] RJF 2.74 and 25.2.1981 [1981] Dalloz, Informations rapides. 'Droit fiscal' by J. Schmidt, p.
') Dom af 21.11.1991, sag C-354/90, Fenacomex mod Frankrig, Sml. I 1991, s. 5505.
4 Case 36/75 [1975] ECR 1219.
2) Dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml.
759, submissions of Mr Jeannenez, and judgment of 7.12.1984, Fédération française des sociétés de protection de la nature et autres [1985] Rev. trim. dr. eur., p.
I 1990, s 351, og dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I 1990, s. 1005.
187, submissions of Mr Dutheillet de Lamothe, especially p. 189. See also CE 6.3.1988 Fédération française des sociétés de protection de la nature [1988] Rev. trim. dr. eur.,p. 118, CE 7.10.1988. Fédération française des sociétés de protection de la nature et Ligue française pour la protection des oiseaux [1989] AJDA p.
Forholdet til national ret søge, om de påtænkte bestemmelser er forenelige med fællesskabs retten.
Relationship to national law
Der er således en tydelig forskel fra den ordning, der er omhandlet i artikel 93, stk. 3.
The French Conseil d'État ruling was strongly criticized by most commentators because it evinced open defiance of the caselaw of the Court of Justice.
Eksistensen af skønsbeføjelser for institutionerne og medlemsstater ne er uforenelige med den direkte virkning.
Not only had the court refused to recognize the authority of preli minary rulings handed down by the Court of Justice of the European Communities, but it had held that the third paragraph of Article 189 had a clear meaning opposite to that which the Court of Justice had given to it.
Borgerne kan således ifølge EF-Domstolen ikke påberåbe sig, at en eksisterende støtteordning er i strid med traktaten. »Støttens forene lighed med fællesmarkedet... (er således)... hverken absolut eller ubetinget«.
Referring to the Cohn-Bendit judgment, the Fifth Chamber of the German Federal Financial Court refused, on 16 July 1981 and 25 April 1985, to recognize the direct effect of a provision of the sixth Directive on the uniform Community VAT base, and expressed a hostile view towards the direct effect of directives in general.
EF-Domstolen udtalte, at der ikke blot var »fastsat undtagelser«, men at såvel artikel 92 som artikel 93 »tillægger Kommissionen en omfattende skønsfrihed og Rådet en udstrakt beføjelse til at tillade statsstøtte ved undtagelse fra det almindelige forbud i artikel 92, stk. 1«, og den konkluderede, at traktaten... »forudsætter, at konstateringen af en støtteordnings uforenelighed med fællesmarkedet skal ske under Domstolens kontrol og i hen hold til en særlig procedure, hvis gennemførelse påhviler Kommissionen« 2).
The Federal Constitutional Court on 8 April 1987 (2 BvR 687/85) over ruled the Federal Financial Court's second decision on the ground that it had departed from the settled caselaw of the Court of Justice by arbitrarily refusing to refer a question for a preliminary ruling and had thereby denied the right to trial by the proper court guaranteed by Article 101(1), second sentence, of the German Con stitution.
Det var ligeledes eksistensen af skønsbeføjelser, denne gang ikke for institutionerne, men for medlemsstaterne, som førte til, at EF-Domstolen afviste en direkte virkning for artikel 32 (sidste punktum) og artikel 33 vedrørende toldkontingenter3) såvel som for artikel 97 vedrørende medlemsstaternes beføjelser til at fastsætte gennemsnitssatser med henblik på at afbøde virkningerne af visse diskriminerende kumulative flerledsafgifter4).
The Constitutional Court also commented on the decisions of the Court of Justice on the direct effect of directives, holding that they stayed within the bounds of an acceptable develop ment of the law by the Court in view of the transfers of sovereignty made to the Community under Article 24(1) of the Constitution. '
Denne retspraksis har ikke længere betydning for så vidt angår det første tilfælde som følge af overgangsperiodens udløb, og for så vidt angår det andet som følge af indførelsen af merværdiafgift (moms), der træder i stedet for den kumulative flerledsafgift.
This ruling was fully consistent with that of 22 October 1986 which is discussed at the end of paragraph 120 below.
Men det anvendte kriterium, nemlig at der foreligger en skønsbeføjelse, har stadigvæk gyldighed. dighed.
The Court of Justice repeated and amplified its ruling on the possibility of private parties invoking the provisions of directives in later judgments.
Af samme grund afviste EF-Domstolen, at artikel 67 om frie kapitalbevægelser har direkte virkning. Domstolen udtalte, at artikel 67,
In Ratti,1 for example, the first judgment it delivered on the matter after the Cohn-Bendit decision by the French Conseil d'État, it added to the now standard arguments as to why directives could have vertical direct effect the following:3
1989, s. 2491; jf. dog dom af 18.2.1986, sag 174/84, Bulk OU, Sml.
The decision was published in [1987] EuR, p. 333.
1986, især s..594, præmis 62.
In Italy, too, the Cohn-Bendit decision had its imitators.
2) /oííne//('-dommen, jf. ovenfor, præmis 11 og 12. 3) Sa/gOiV-dommen, jf. ovenfor, s. 557. ')
See the judgments cited by E. Traversa, 'La jurisprudence italienne concernant Ie droit européen (années 1984-1987)', [1988] RMC, pp. 340 et seq., especially p. 343.
151 stk. 1, »har fået en anden formulering end bestemmelserne om den frie bevægelighed for varer, personer og tjenesteydelser, og kun opstiller en forpligtelse til at liberalisere kapitalbevægelserne 'i det omfang, det er nødvendigt for fællesmarkedets tilfredsstillende funktion'.
'A Member State which has not adopted the implementing measures required by the directive in the prescribed periods may not rely, as against individuals, on its own failure to perform the obligations which the directive entails.'
Denne begrænsning, der også gælder efter overgangsperiodens udløb, virker med forskellig styrke til forskellige tider, afhængig af, hvorledes fællesmarkedets behov og fordele og ulemper ved en liberalisering vurderes på baggrund af dets øjeblikkelige situation og navnlig det opnåede integrationsniveau på områder, for hvilke kapitalbevægelserne har særlig betydning« ').
It also ruled in the decision, although a ruling on this matter was not strictly necessary in order to answer the questions referred, that a directive, by its nature, only imposed obligations on Member States. It thus came out clearly against the horizontal direct effect of directives.
Det tilkom Rådet at vurdere, på hvilke områder det var nødvendigt med en liberalisering af kapitalbevægelserne.
In a 1980 judgment in a case brought by the Commission against Belgium,' the Court emphasized:
Rådet havde ikke indtil da fundet, at en liberalisering af udførslen af pengesedler, som Guerrino Casati var tiltalt for, udgjorde en sådan nødvendighed.
'Only in specific circumstances, in particular where a Member State has failed to take the implementing measures required or has adopted measures which do not conform to a directive, has the Court of Justice recognized the right of persons affected thereby to rely in law on a directive as against a defaulting Member State.'
Begrænsningerne i sådanne kapitalbevægelser kunne altså ikke anses for afskaffet.
It follows from these considera­tions that a person may rely before the national courts on his rights under the regulation.
Vedtagelsen af Rådets direktiv af 24. juni 1988 ændrer situationen på dette punkt.
Likewise, a national authority may not apply to a person legislative or administrative measures which are not in accordance with an unconditional and sufficiently clear obligation imposed by the direc­tive.'
Der er nu fastsat en frist — nemlig den 1. juli 1990 — for en fuldstændig liberalisering af kapitalbevægelserne2).
That the specific circumstances in which a national court can give direct effect to a directive if it is breached by a Member State are not necessarily exceptional circumstances was also shown in the Becker
') Dom af 11.11.1981, sag 203/80, Casati, Sml.
1487 (paragraph 12).
1981, s. 2595 ff., navnlig s. 2614, præmis 10.
Case 158/80 Rewe ν Hauptzollamt Riel [1981] ECR 1805, at pp. 1837-38 (paragraphs 41-43). See also Case 71/85 Federatie Nederlandse Vakbeweging [1986] ECR 3855.
Domstolen, at »så længe de i denne bestemmelse foreskrevne frem gangsmåder ikke er iværksat, har medlemsstaterne ifølge artiklerne 5 og 107, for så vidt angår den enkelte stats forpligtelse til at behandle sin valutapolitik som et spørgsmål af fælles interesse, en beslutningsfrihed, som forhindrer, at den i artiklerne 5 og 107 indeholdte forpligtelse skaber rettigheder for Fællesskabets borgere, som det påhviler de nationale domstole at beskytte« ')·
Relationship to national law judgment where the Court held that a private individual could claim the benefit of a provision from the sixth Directive on the standard Community VAT base, despite the unpromising context for direct effect. '
Dette ræsonnement falder i tråd med de betragtninger, som Dom stolen anlagde i anden og tredje Defrenne-dom vedrørende artikel 119 om lige løn til mænd og kvinder.
The same Directive was at issue in Direct Cosmetics, in which the Court based itself on the binding nature of the Directive to establish the direct effect of one of its provisions.
I Defrenne //-dommen sondre de Domstolen mellem direkte diskrimination, der kan konstateres alene ved hjælp af de i artikel 119 opstillede kriterier (»lige løn... for samme arbejde«), og indirekte diskrimination, som kun kan afskaffes ved hjælp af egnede fællesskabsforanstaltninger og nationale foranstaltninger.
In this case the question concerned the obligation on Member States to notify the Commis­sion of proposed special measures departing from the system of the Directive so that they could be cleared with the Council, by circula­tion to the Member States and formal decision if any objection was raised.
Ifølge Domstolen er forbuddet mod direkte diskrimination »i det mindste« egnet til at finde direkte anvendelse2).
The Member State had introduced such a special rule without notifying.
I Defrenne ///-dommen konstaterede Domstolen, at da der ikke er truffet bestemmelser til gennemførelse af artikel 117 og 118, hvis karakter af ren programerklæring understreges, kan den ikke fortolke artikel 119 som værende en bestemmelse, der foruden lige løn også fastsætter ensartede arbejdsbetingelser3).
The Court decided that in those circumstances the Member State could not invoke the rule against the claim of an individual taxpayer to have applied to him provisions conforming to the Directive.2
Man ser således, at selv om Domstolen kan råde bod på institutionernes og medlemsstaternes passivitet ved at tillægge bestemmelser direkte virkning efter udløbet af fristen for deres gennemførelse, opstiller den dog visse grænser for denne fremgangsmåde, idet den nægter at tillægge bestemmelser en sådan virkning, når deres række vidde synes for generel og ubestemt til, at man heraf kan udlede klare retsnormer.
In so holding, the Court attributed to an obligation to notify laid upon Member States by a directive the same direct effect as a similar obligation concerning State aid imposed by Article 93(3) of the Treaty.3
Da de er umiddelbare retskilder i medlemsstater ne, kan de både have »vertikal virkning« og »horisontal virkning«, et forhold, der et gjort nærmere rede for i forbindelse med trakta tens bestemmelser.
It followed that a directive could not of itself impose obligations on an individual and that a
1973, s. 1135, præmis 38 og 39.
See also Case C-97/90 Lennartz [1991] ECR 1-3795, and compare Case C-297/89 Ryborg [1991] ECR 1-1943.
2) Den førnævnte dom, Defrenne II, præmis 19 og 24.
' See supra, Lorenz judgment cited at paragraph 101.
3) Den førnævnte dom, Defrenne III, præmis 12-24. ') Sag 43/71, Politi, Sml. 1971, s. 321.
Hence, it argued, the provisions did not confer rights on individuals, which national courts must protect and its violation did not affect the validity of the special measures.
»det er en følge af enhver forordnings karakter og funktion i Fællesskabets retskildesystem, at den har umiddelbare virkninger og som sådan er egnet til at give borgerne rettigheder, som de nationale retter skal beskytte«.
The Court of Justice's case­law on the direct effect of directives has since then been enriched by several judgments of no mean impor­tance.
Meget ofte drejede det sig om forordningsbestemmelser vedrørende de fælles landbrugsordninger, hvis indhold var nært beslægtet med de bestemmelser i traktaten, som vedrører Toldunionen, og hvis direkte virkning Domstolen har fastslået.
True, the Court has not departed from the rule in Marshall that directives do not have horizontal direct effect.2However, the cases have produced two convergent trends that enhance the effectiveness of the directive. '