natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I 1989 vedtog Rådet 394 forordninger, 79 direktiver og 161 beslutninger. Hertil kom et antal vedtagelser i rene rutineanliggender og vedrørende budgetterne og finansforordningerne. ningerne.
In the same year the Counci I, besides dealing with purely procedural matters and with budgets and financial regulations, adopted 394 regulations, 79 directives and 161 decisions.
Rom-Traktaternes procedure er så langt den hyppigst anvendte i forholdet mellem Kom missionen og Rådet.
The task of building up the fabricof European economic union rests with the institutions.
Denne fremgangsmåde skal derfor her beskrives mere detaljeret.
The Treaties laid the foundations, but the structure itself still had to be erected.
Indbringelsen af et forslag indleder dialogen mellem medlemmerne af Rådet, der udtryk ker deres nationale synspunkter, og det europæiske organ, som Kommissionen er.
Since the most commonly used procedure, by far, in dealings between the Commission and the Council is that laid down in the Treaty of Rome, we shall look at it in somewhat greater detail.
Kom missionen har jo til opgave at udtrykke Fæl lesskabets interesser og tilstræbe europæiske løsninger på de fælles problemer.
Oncea proposal is lodged, a dialogue begins between the ministers in the Council, who put their national points of view, and the Commission, which seeks to uphold the interest of the Community as a whole and find European solutions to common problems.
Man kunne frygte, at denne dialog ville blive noget ulige som følge af Kommissionens alt forsvage stilling overfor regeringerne, derer sig deres autoritet og suverænitet bevidst.
There might seem to be some danger of the dialogue becoming rather one-sided because of the Commission's weak position compared to the governments', with the full weight of national sovereign authority behind them.
Rom-Traktaterne har på en ret opfindsom må de sikret en balance.
But in fact the Rome Treaties contrive rather ingeniously to ensure that the two are evenly matched.
I EKSF-Traktaten var dialogen mellem Kom missionen og Rådet ganske vist organiseret, men kun i mindre omfang.
The ECSC Treaty made provision for dialogue between the Commission and the Council, but on a limited scale only.
Kommissionen (tidligere Den Høje Myndighed) har et ud strakt ansvar for Traktatens gennemførelse, men den skal have Rådets tilslutning (i visse tilfælde med enstemmighed) til en række meget vigtige afgørelser — f.eks. når det dre jer sig om at fastslå, at der forel igger en åbenlys krisesituation (som det er tilfældet inden for jern-og stålindustrien) og til tilpasninger af Traktatens regler.
The Commission (orthe High Authority, as itthen was) bears a great deal of the responsibility for implementation of the Treaty. Never theless the Council's assent (in some cases unanimous) is required for certain particularly important decisions — to declare a 'manifest crisis' for instance (as in the case of steel) or to adapt the provisions of the Treaty.
Formen er klart forskellig fra Rom-Traktaternes måde at gribe sagen an på.
The approach is, of course, not the same as in the Rome Treaties.
I Rom-Traktaterne er det derimod Rådet, der træffer afgørelse på grundlag af forslag fra Kommissionen.
The difference is not without its political implications, but in both cases the two institutions have a part to play before a decision can be adopted.
For skellen er ikke uden politsk betydning, men i begge tilfælde er et samspil mellem de to in stitutioner nødvendigt, for at man kan nå frem til en afgørelse.
Under the Rome Treaties, any measure of general application or of a certain level of im portance must be enacted by the Council, but only in rare cases can the Council proceed without a proposal from the Commission. mission.
Kommissionen får allerede en reel indflydelse ved at formulere forslaget, der skal danne basis for Rådets debat — og Rådet kan kun forhandle på dette ene grundlag.
The Commission, then, has a permanent right and duty to initiate action.
Hertil kommer, at det i artikel 149 i EØF-Traktaten og 119 i Euratom-Traktaten, derer nøglebestemmelser i det institutionelle system, er fastsat, at »når Rådet i medfør af denne Traktat træffer afgørelse på forslag af Kommissionen, kan det kun ændre dette forslag ved enstemmig vedtagelse«.
If it submits no proposals, the Council is paralysed and the progress of the Community comes to a halt — in agriculture, in transport, in commercial policy, in harmonization of legislation, whatever the field may be.
Rådet kan altså, når det er enigt, træffe en suveræn afgørelse, selv om den afviger fra Kom missionens forslag.
To begin with, it is the Commission which draws up the proposal the Council is to discuss — and only on the basis of that proposal can the Council deliberate at all.
Dette forekommer, rimeligt, eftersom Rådet i så fald udtrykker med lemsstaternes fælles standpunkt.
So here the Commission can already exert some real influence. But its position is buttressed in other ways too.
I Rom-Traktaterne skal enhver afgørelse af ge nerel karakter eller af større vigtighed træffes at Rådet, men Rådet kan, på få undtagelser nær kun træffe afgørelse på grundlag af et forslag fra Kommissionen.
Article 149 EEC (119 Euratom), one of the key components of the institutional structure, provides that 'where, in pursuance of this Treaty, the Council arts on a proposal from the Commission, unanimity shall be required for an act constituting an amendment to that proposal'.
Kommissionen har altså på en gang en ret og en pligt til at tage initiativer.
This means that if the Council is unanimous it can decide on its own authority, even if its decision departs from the Commission's proposal.
Hvis den ikke fremsætter for slag, er Rådet lammet og Fællesskabets frem skridt blokeret.
This is fair enough, since the Council
Dette gælder såvel i land brugs- og transportspørgsmål som i handelspolitik og vedrørende harmonisering af lov givningerne ...
Asan indication of the volume of work done by the institutions, the statistics for 1989
Flertalsafgørelser kan derimod ikke træffes, medmindre de er i overensstemmelse med Kommissionens forslag.
is then expressing a view shared by all the Member States.
Er der divergerende opfattelser mellem medlemsstaterne, kan Rå­det med andre ord ikke træffe en flertalsbe­slutning, medmindre flertallet tilslutter sig Kommissionens forslag — og dette forslag kan de ikke ændre.
By contrast, the majority rule applies only if their decision is in line with the Commis­sion's proposal.
Kun Kommissionen selv kan i etsådanttilfældeændresitforslag.
In other words, if the Member States are divided, al I they can do by a majority vote is to accept the proposal in toto, without amendment, since only the Commission can amend the proposal.
Hvis der altså skal være tale om at anvende flertals­reglen, må Rådets flertal enten vedtage Kom­missionens forslag uden at ændre det, træffe en anden beslutning ved enstemmighed, el­ler slet ikke træffe beslutning.
The position, then, is that the Council can either adopt the Commission's proposal as it stands by a majority; or it can depart from the proposal if there is unanimity; or it may fail to come to a decision at all.
Det betyder, at Kommissionen haren reel forhandlingsstyr­ke over for Rådet.
So the Commis­sion does in fact have genuine bargaining power in the Council.
Der er tale om en egentlig dialog, som endda kun kan komme i gang på det grundlag, det europæiske organ vælger.
The dialogue can be­ånd is — conducted on ground of the Com­mission's own choosing.
De politiske konsekvenser af dette system er endnu vigtigere.
body a policy based solely on the interests of the Community as a whole.
Og da Rådet ikke kan beskæftige sig med andet end Kommissionens forslag, bliver Kommissionens politiske linje en realitet, som man ikke kan se bort fra.
The fact that the Commission is in office for a fixed term en­sures continuity, and the Council can only pronounce on measures proposed by the Commission for putting the policy into ef­fect.
Det kan derfor ikke tænkes, at Rådet — i kraft af flertal, der skifter efter interessesammenfald og magtba­lancen mellem regeringerne — træffer en række indbyrdes modstridende afgørelser.
There is no danger, then, of the Council adopting conflicting proposals on different issues as alliances change and power strug­gles develop between governments.
Det er også utænkeligt, at et flertal i Rådet (uden om Kommissionen) gennemtrumferet forslag, der alvorligt skaderet land, der i den pågældende sag er i mindretal.
Nor can a majority in the Council impose on one of the minority a measure gravely damaging to that State's vital interests without Commission backing.
Hvis Kom­missionen lever op til sine forpligtelser, kan den ikke gå med til noget sådant.
If the Com­mission does its job properly, it will not be party to any such move.
Kommissio­nens stærke position giver derfor en væsent­lig garanti — isærtil de mindre medlemssta­ter, der da også altid i høj grad har værdsat dette forhold.
This therefore pro­vides an important guarantee, especially to the smaller Member States, and they have always set great store by it.
■ ENSTEMMIGHED OG FLERTALSBESLUTNING
■ UNANIMITY AND MAJORITY
I Paris­Traktaten kræver man, som vi har set, kun Rådets »samstemmende udtalelse« i et begrænset antal tilfælde.
Under the Paris Treaty, as we have seen, the Council's assent is required only in a limited number of cases; sometimes it has to be unanimous, but mostly it can be given by a majority vote.
Denne udtalelse skal nogle gange være enstemmig, men kan oftest afgives ved flertalsbeslutning.
This system has been duly adhered to since the Treaty came into force.
Anven­delsen af flertalsreglen betyder ikke, at nogen »med koldt overlæg« bliver bragt i mindretal. Det viser en forholdsvis lang erfaring i EØF.
Fairly substantial EEC experience has shown that application of the majority rule does not mean that a State is liable to find itself 'isolated'.
Kommissionen har under udarbejdelsen af sit forslag taget medlemsstaternes ofte meget forskellige interesser i betragtning og har be­stræbt sig på at varetage de fælles interesser.
When drafting its proposal, the Commission will have been at pains to take the often widely varying interests of the in­dividual States into account and to establish where the general interest lies.
Som deter normalt i så lille en forsamling, vil såvel Rådets medlemmer som Kommissio­nens repræsentant helst finde sammen i en fælles holdning.
It is only nor­mal in a small 'club' of this kind that Council and Commission Members like to be in agreement if they can.
Udsigten til en flertalsbe­slutning kan derfor påvirke et medlem til at opgive et ekstremt eller isoleret standpunkt, medens omsorgen for den indbyrdes for­ståelse kan få Kommissionen og de medlem­meraf Rådet, der har tilsluttetsig Kommissio­nens forslag, til at gøre de nødvendige an­strengelser for at nå frem til en tilnærmelse.
Faced with the pros­pect of being outvoted, a minister may therefore decide to abandon an extreme or isolated position, while in the interests of good relations the Commission, and the ministers who favour its proposal, may make the effort needed to secure a rapprochement.
Den lidt paradoksale konklusion, som prak­sis har bekræftet, er derfor, at flertalsreglens eksistens gør det meget nemmere og hurtige­re at nå frem til en enstemmig vedtagelse.
The result — a trifle paradoxical, but amply confirmed in pactice — is that the majority rule makes unanimity easier and quicker.
I dette vanskelige spil har Kommissionen altid en afgørende rolle.
In this delicate interplay offerees, the Commis­sion is always in a position to sway the outcome.
terne logik, til institutionerne, til deres regler og traditioner, vil derimod finde alle rimelige garantier.
This means that the Council's refusal was due not to a solitary veto but to the fact that it could not muster a majority in favour.
stemningsregler har været den almindelige fremgangsmåde, siden Traktaten trådte i kraft.
one nation's vital interests were to be severely harmed.
Da Rådet i maj 1959 nægtede at give Den Høje Myndighed sin samstemmende udtalelse om at indføre »åbenlys krisetilstand« i kulsektoren, drejede det sig — og det er interessant at bemærke — om en flertalsbeslutning og ikke om en enstemmig udtalelse.
Moreover the Council procedures just described are calculated to achieve the broadest possible measure of agreement.
Da Rådet nægtede at give sin samstemmende udtalelse, fremkom beslutningen herom ikke som et resultat af et »veto«, men som resultat af manglende flertal.
Conversely, even where unanimity is the rule, no member of a Community can disregard the general interest in assessing his own: unanimity in a Community cannot be equated with an absolute right of veto.
Deter i Fællesskabets almindelige interesse, at man tager hensyn til en væsentlig interesse hos en af medlemsstaterne.
Under the EEC Treaty most Council decisions during the first two stages of the transitional period — from 1958 to the end of 1965 — had to be unanimous.
Det er altså institutionernes pi igt at tage fuldt hensyn til en så dan interesse.
Consequently the procedure described above was not often needed.
Den snævre union mellem fol kene, som Fællesskabet skal etablere, vil i øvrigt ikke kunne virkeliggøres, hvis et af disse fol k bl iver alvorligt krænket i sine vitale interesser.
But even when it was, the Community spirit of the members of the Council, the collective authority of the Commission and the personal reputation of its members always ensured that the dialogue went off smoothly and enabled the Commission to exploit its role of initiator and conciliator to the full.
Endelig kan man sige, at det system, hvorefter man fører forhandlinger i Rådet, og som er beskrevet tidligere, tenderer henimod at skabe den størst mul ige enighed. Omvendt kan intet medlem af et fællesskab se bort fra den fælles interesse, når dets egen interesse skal gøres op — selv ikke når der er enstemmighed: Enstemmigheden i et fællesskab kan ikke være identisk med en ubetinget vetoret.
Thus, in a living Community, abuse of majority voting — and probably abuse of unanimity too — isa theoretical risk which, with the Community's inner bonds drawing ever closer as it moves forward, should be less and less likely to materialize, while the possibility of majority decisions should render the whole system more flexible and more dynamic.
Hvad angår EØF, krævede man i de to første etaper af overgansperioden (1958-1965) en stemmighed for de fleste af Rådets afgørelser.
The scheduled move into the third stage, on 1 January 1966, was to have brought a major extension of the areas in which majority decisions were possible.
Det betød, at den procedure, der er beskrevet ovenfor, kun blev anvendt i et forholdsvis be grænset antal tilfælde.
But at this point the majority rule became the focus of a Community crisis.
Den samarbejdsvillige indstilling, der herskede blandt Rådets medlemmer, Kommissionens autonomi og den tillid, man nærede til dens medlemmer, bevirkede imidlertid, atdialogen kom i gang på tilfredsstillende måde i alle tilfælde, ogat Kommissionen fuldt ud kunne spille sin rolle som initiativtager og mægler.
Was it tolerable, one of the governments demanded, that a Member State should be overruled by the rest when one of its essential interests was at stake?
letlevende Fællesskab vil misbrug af flertalsafgørelsen (og sandsynligvis vil det samme være tilfældet med misbrug af enstemmigheden) således være en teoretisk risiko, som bliver mindre og mindre sandsynlig, efterhånden som Fællesskabet udvikles.
In the end, the six Foreign Ministers in session in Luxembourg on 28 January 1966, after months of crisis and difficult debate, had to acknowledge that failure to agree on the application of the majority rule was no reason for not continuing with the joint venture.
Muligheden for at kunne træffe sådanne afgørelser kan deri mod sikre, at hele systemet virker smidigt og dynamisk.
This question cannot be answered by citing the relevant provisions, nor is there an objective definition of what constitutes an 'essential interest'.
Men selv om overgangen til den tredje etape, den 1. januar 1966, åbnede mulighed for en betragtelig udvidelse af adgangen til aftræffe flertalsbeslutninger, blev anvendelsen af flertalsregien det centrale element i en krise i Fællesskabet.
Indeed, if the matter is viewed purely in terms of interests, it could well be that in areas where all the Member States have relinquished their freedom of action to the Community, the vetoing of a Community decision on the grounds of national interest could prejudice the vital interests of other Member States in that they would be harmed by the paralysis of the Community.
Kunne det tænkes, spurgte en af regeringerne, at en medlemsstat blev bragt i mindretal, når en for denne stat væsentlig interesse stod på spil?
By contrast, a State accepting the Community system and relying on its inner logic, its institutions and their rules and traditions can rest assured that these will provide all reasonable safeguards.
Man må derfor håbe, at der i fremtiden i institutionerne og blandt regeringerne vil være vilje til gensidig tillid, forståelse og besindighed.
The crisis of 1965-66 and what has come to be known as the 'Luxembourg compromise' — though it was, in fact, a statement of disagreement — have, however, had a profound effect on the subsequent development of the Community.
Det varvel også, hvad de seks udenrigsministre til syvende og sidst måtte erkende ved deres møde i Luxembourgden 28. januar 1966 efter en lang krise og vanskelige for handlinger.
For a long time afterwards majority decisions were confined to budgetary and administrative matters, and various bad habits grew up. Some of the new Member States join ing the Community si nee then have pleaded 'very important interests' and demanded unanimity.
Den kendsgerning, at de ikke nåede frem til indbyrdes enighed om anvendelsen at flertalsreglen, skulle ikke hindre dem i at fortsætte det fælles arbejde.
This state of affairs was confirmed in the drafting and adoption of the Solemn Declaration on European Union, signed in Stuttgart on 19June1983 by the Heads of State or Government meeting within the European Council.
Den stat, der accepterer fællesskabssystemetog nærertillid til dets in
At the end of the 1970s, systematic use of the unanimity rule in the Council together with major disagreements over several important
Krisen i 1965/1966 og det, der siden er blevet kaldt »Luxembourg-forliget« — det drejede sig i virkeligheden om en konstatering af uenighed — har imidlertid haft en dybtgående indlydelse på Fællesskabets senere udvikling.
In the general interest the Community must take account of the essential interests of its members.
Efter denne krise anvendtes flertalsbeslutninger i lang tid kun til administrative el ler budgetmæssige foranstaltninger, og der
The institutions are therefore bound to give these interests every consideration. Indeed the Community's ultimate objective of an ever-closer union among its peoples would not be feasible if
samtidig med at der er sket en betydelig udvidelse af de områder, hvor Rådet kan træffe flertalsafgørelser, navnlig i forbindelse med det indre marked.
content to see the required majority mustered in favour of a proposal, which the Commission may have amended.
Denne udvidelse, som er blevet ratificeret af de tolv parlamenter, har virket som et politisk signal.
Today the 'Luxembourg compromise' is hardly ever used to block a majority decision.
Rådet har siden 1986 truffet en række beslutninger på grundlag af flertalsafgørelser, og af stemninger er således blevet en almindelig praksis.
In view of this new situation, the Council amended its rules of procedure in 1987 in order to lay down detailed rules on voting procedures.
Formandskabet begrænser sig endda ofte til at konstatere, at det krævede flertal for Kommissionens forslag (eventuelt ændrede forslag) er til stede.
Over the years both delegations and ministers have gradually changed their ap­proach to discussions to take into account the prospect of a final decision by majority vote.
blev skabt dårlige vaner. Ved de gentagne ud videlser har en del af de nye medlemsstater taget udtrykket »meget væsentlig interesse« til sig, idet det var knyttet til kravet om en stemmighed.
■ THE EUROPEAN COUNCIL issues (own resources, the United Kingdom contribution to the budget and the reform of the common agricultural policy) led to the virtual paralysis of the Community during a long period of crisis which lasted from 1979 to 1984.
Denne stillingtagen blev be kræftet ved udarbejdelsen og vedtagelsen af den »højtidelige erklæring om Den Europæiske Union«, der blev undertegnet i Stuttgart den 19. juni 1983 af stats-og regeringscheferne, forsamlet i Det Europæiske Råd.
As a result, the governments of the Member States, under pressure from the European Parliament (which adopted the draft Treaty on European Union in February 1984), committed themselves for the first time to a thorough revision of the Rome Treaties.
I slutningen af 1970'erne førte den systematiske anvendelse af enstemmighed i Rådet samtidig med store uoverensstemmelser i flere store sager (egne indtægter, Storbritanniens bidrag til budgettet, reform af den fæl les landbrugspolitik) til en langvarig krise (1979-1984), hvor Fællesskabet så at sige var blokeret.
The return to majority voting was cemented by the Single European Act, signed in February 1986, which substantially ex­tended the Counci I's scope for taki ng majori­ty decisions, particularly as regards the inter­nal market.
Som en følge heraf forpligtede re geringerne sig efter pres fra Europa-Parlamentet (forslag til traktat om en Europæisk Union — februar 1984) til for første gang at foretage en gennemgribende revision af Rom-Traktaterne.
These changes ratified by the parliaments of the Twelve marked a fun­damental shift in political attitudes.
Den Europæiske Fælles Akt (undertegnet i februar 1986) sikrer, at der at ter gøres brug af flertalsafgørelser i Rådet,
Since 1986 a large number of Council deci­sions have been taken on a majority basis and the use of voting has become common prac­tice.
Ministerrådets møde
Secondly they decided to meet
I december 1974 vedtog stats­ og regerings­cheferne i Paris på én gang en principbeslut­ning om at lade Europa­Parlamentet vælge ved almindelige direkte valg og en beslut­ning om at mødes regelmæssigt i et »Europæ­isk Råd« med udenrigsministrene og Kom­missionens repræsentanter (formanden og en af næstformændene).
regularly within a 'European Council' with their Foreign Ministers and the President and one of the Vice­Presidents of the Commis­sion.
Medens der skulle gå fem år, før de direkte valg til Parlamentet fandt sted, trådte den sidste beslutning i kraft med det samme (Det Europæiske Råds første sam I ing fandt sted i Dublin i marts 1975).
This decision came into effect im­mediately, the first European Council being held in March 1975 in Dublin.
Det Europæiske Råds eksistens er blevet knæsat i Den Europæiske Fælles Akt.
Subsequently the existence of the European Council was formally enshrined in the Single European Act in 1986.
Man må også fastslå, at der er en — ofte bety­delig — tidsmæssig forskydning mellem de resultater, der opnås i et Europæisk Råd, og gennemførelsen af dem.
countries, has strengthened this impression as far as the public in concerned. However, the conclusions reached by the European Council are one thing, their im­plementation is another.
Det Europæiske Råds arbejdsmetode (møder, hvori kun politi­kerne deltager, uden hverken embedsmænd eller eksperter) bidrager til systemets effekti­vitet, men er også en kilde til vanskeligheder under den senere gennemførelse.
The European Council's working methods (politicians meeting with neither civil servants nor ex­perts present) make for an effective system but at the same time are a source of dif­ficulties later when it comes to implemen­tation.
Institutio­nerne, som er opmærksomme på dette pro­blem, har iværksat undersøgelser heraf (som f.eks. rapporten fra »de tre vismænd« fra 1979), men har endnu ikke fundet en løsning herpå.
The institutions are aware of the prob­lem and have commissioned several studies (such as the report of the 'Three Wise Men' in 1979), but as yet no solution has been found.