natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En delig udtalte Domstolen, at da artikel 119 var ufravi gelig, gjaldt forbuddet mod forskelsbehandling mel lem mænd og kvinder ikke blot for de offentlige myndigheder, men tillige for alle overenskomster, som kollektivt regulerede arbejdslønnen, og for aftaler mellem private.
Finally, the Court stated that since Article 119 was mandatory in nature, the prohibition on discrimination between men and wo­men applied not only to the action of public author­ities, but also to all agreements which were intended to regulate paid labour collectively, as well as to contracts between individuals.
Ved dom af 23. april 1975 forelagde Cour du travail i Bruxelles i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Dom stolen to præjudicielle spørgsmål:
By a judgment of 23 April 1975, the cour du travail, Brussels, referred two questions to the Court for a pre­liminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
Håndbog om ligebehandling af mænd og kvinder i Det Europæiske Fællesskab
Handbook on equal treatment for men and women in the European Community concerning pay periods prior to the date of this judgment.
Som svar på de forelagte spørgsmål statuerede Domstolen:
In answer to the questions referred to it, the Court ruled that:
Princippet i artikel 119 om lige løn til mænd og kvinder kan påberåbes ved de nationale dom stole.
The principle that men and women should re ceive equal pay, which is laid down by Article 119, may be relied on before the national courts.
Disse har pligt til at sikre beskyttelsen af de rettigheder, som denne bestemmelse tillægger borgerne, navnlig i tilfælde af forskelsbehandling, som umiddelbart skyldes lovbestemmelser eller kollektive arbejdsoverenskomster, og i tilfælde af forskellig løn til kvinder og mænd for samme ar bejde, når dette udføres isämme private eller of fentlige virksomhed eller tjeneste.
These courts have a duty to ensure the protec tion of the rights which that provision vests in indi viduals, in particular in the case of those forms of discrimination which have their origin in legisla tive provisions or collective labour agreements, as well as where men and women receive unequal pay for equal work which is carried out in the same establishment or service, whether private or public.
Artikel 17 9 skulle gennemføres fuldt ud af de gamle medlemsstater fra den 1. januar 1962, indledningen af overgangsperiodens anden etape, og af de nye medlemsstater fra den 1. januar 1973, tidspunktet for ikrafttrædelsen af tiltrædelsestraktaten.
The application of Article 119 was to have been fully secured by the original Member States as from 1 January 1962, the beginning of the second stage of the transitional period, and by the new Member States as from 1 January 1 973, the date of entry into force of the Accession Treaty.
Den første af disse frister blev ikke ændret ved medlemsstaternes resolution af 30. de cember 1961.
The first of these time-limits was not modified by the resolution of the Member States of 30 December 1961.
I denne dom havde EFD haft lejlighed til at under søge, om artikel 119 havde direkte virkning, dvs. om privatpersoner kunne påberåbe sig den for de natio nale retter.
In this judgment, the ECJ had the opportunity to ex amine whether Article 119 was directly effective; i.e., whether it could be relied upon by individuals be fore national courts.
Selv om EFD udtalte, at denne artikel havde direkte virkning, fremgik det klart af afgørelsen, at sådanne direkte virkninger var begrænset til direkte og åben forskelsbehandling.
Although the ECJ did hold that this article was directly effective, it seemed clear from its ruling that such direct effects were restricted to direct and overt discrimination.
Begrebet indirekte og skjult forskelsbehandling set i forhold til princippet om direkte virkning blev senere belyst i sag 96/80 — Jenkins og sag 170/84 — Bilka.
The concept of indirect and disguised discrimination in relation to the principle of direct effect was later clarified in Case 96/80 —Jenkins and Case 170/84 — Bilka.
Sondringens virkning blev yderligere reduceret i sag 157/86 — Murphy.
The effect of the distinction was further reduced in Case 157/86 — Murphy.
I denne forbindelse skal opmærksomheden henledes på generaladvokat Warners forslag til afgørelse i sag 96/80 —Jenkins.
In this regard it is worthy noting the opinion of Advocate General Warner in Case 96/80 —Jenkins.
Han indtog det synspunkt, at det i stedet for at anvende terminologien »direkte og åben« og »indirekte og skjult« var mere præcist at be skrive artikel 119 sådan, at den ikke kunne have di rekte virkning, når en ret ikke kunne anvende den efter de enkle kriterier, der fandtes i selve artiklen, og når det følgelig var nødvendigt at udstede gennemførel sesbestemmelser til fastlæggelse af de relevante kri terier, det være sig på fællesskabsplan eller nationalt plan.
He took the view that instead of em ploying the terminology 'direct and overt' and 'in direct and disguised', Article 119 would be more ac curately described as not having direct effect where a court could not apply its provision by reference to the simple criteria that those provisions themselves laid down and where, consequently, implementing le gislation, either Community or national, was neces sary to lay down the relevant criteria.
Endvidere anerkendte EFD ved at erklære, at artikel 119 fandt anvendelse på overenskomster, som kollektivt regulerede arbejdslønnen, og på aftaler mellem private, denne artikels horisontale direkte virk ning til trods for, at denne bestemmelse alene var rettet til medlemsstaterne.
Moreover, by de claring that Article 119 applies to agreements which are intended to regulate paid labour collectively, as well as to contracts between individuals, the ECJ re cognized the horizontal direct effect of this article, de spite the fact that this provision is addressed to the Member States only.
Selv på områder, hvor artikel 17 9 ikke måtte have direkte virkning, kan man ikke fortolke denne bestemmelse således, at den forbeholder den nationale lovgiver en enekompetence med hensyn til at gennemføre princippet om lige løn, da denne gennemførelse om nødvendigt kan ske gennem et samspil mellem fællesskabs- og na tionale bestemmelser.
Even in the areas in which Article 119 has no direct effect, that provision cannot be interpret ed as reserving to the national legislature exclusive power to implement the principle of equal pay since, to the extent to which such implementation is necessary, it may be achieved by a combination of Community and national provisions.
Sag 149/77 GABRIELLE DEFRENNE MOD SOCIETE
Case 149/77
Dato for dommen: 15. juni 1978.
Date of judgment: 15 June 1978.
tens dobbelte, økonomiske og sociale målsætning, fortolkes således, at artiklen ikke blot kræver lige løn, men også lige arbejdsvilkår for mandli ge og kvindelige arbejdstagere, og er nærmere be stemt en klausul i en »stewardesses« ansættel seskontrakt, som fastsætter en ophørstermin for kontrakten ved hendes fyldte 40. år, skønt det er ubestridt, at kontrakten for mandlige flyassistenter, som antages at udføre samme arbejde, ikke indeholder en sådan termin, en forskelsbe handling, der er forbudt ved nævnte artikel 119 i Rom-traktaten eller ved en fællesskabsretlig grundsætning, såfremt klausulen kan have øko nomiske virkninger, navnlig hvad angår fratrædel sesgodtgørelser og pension?
preted by reason of the dual economic and so­cial aim of the Treaty as prescribing not only equal pay but also equal working conditions for men and women and, in particular, does the insertion into the contract of employment of an air hos­tess of a clause bringing the said contract to an end when she reaches the age of 40 years, it being established that no such limit is attached to the contract of male cabin attendants who are assumed to do the same work, constitute discri­mination prohibited by the said Article 119 of the Treaty of Rome or by a principle of Community law if that clause may have pecuniary conse­quences, in particular, as regards the allowance on termination of service and pension?
Emne: Ligestilling af mænd og kvinder med hensyn til arbejdsvilkår (EØF-traktaten, artikel 119).
Subject-matter: Equal conditions of employment for men and women (EEC Treaty, Article 119).
De faktiske omstændigheder i denne sag er igen de samme som i de to foregående sager, og igen er det kun de retlige spørgsmål, der afviger.
The facts of this case are also the same as for the two previous cases and, again, only the legal issues di­verge.
Det præjudicielle spørgsmål, der blev forelagt Dom stolen, var formuleret i to led, idet der blev spurgt om a) hvorledes anvendelsesområdet for traktatens arti kel 119 skulle fastsættes, og b) hvorvidt der fandtes en almindelig fællesskabsretlig grundsætning, hvoref ter forskelsbehandling af mandlige og kvindelige ar bejdstagere vedrørende de vilkår for ansættelse og arbejde, der ikke direkte berørte lønnen i egentlig for stand, skulle fjernes.
This preliminary question referred to the Court of Justice was worded in two parts, which are: (a) the de­termination of the field of application of Article 119 of the Treaty and, (b) the possible existence of a gen­eral principle of Community law, the aim of which is to eliminate discrimination between men and women workers as regards conditions of employment and working conditions other than remuneration in the strict sense.
Ved dom af 28. november 1977 forelagde Cour de Cassation, Belgien, i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen et præjudicielt spørgsmål:
By judgment of 28 November 1977, the Cour de cassation of Belgium referred a question to the Court of Justice for a preliminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
Ved fastsættelsen af rækkevidden af artikel 119 ind tog Domstolen det standpunkt, at anvendelsesområ det for artikel 119 måtte fastlægges inden for ram merne af systemet i traktatens sociale bestemmelser, der fandtes i det kapitel, der indeholdt artiklerne 117 ff. Domstolen fandt, at i modsætning til bestem melserne i artiklerne 117 og 118, som hovedsagelig var programerklæringer, var artikel 119, der kun vedrørte problemet om forskelsbehandling med hensyn til mandlige og kvindelige arbejdstageres løn, en speciel regel, hvis anvendelse var undergivet præcise betingelser.
In determining the scope of Article 119, the Court of Justice took the view that the field of application of Article 119 should be determined within the context of the system of the social provisions of the Treaty, which are set out in the chapter formed by Article 117 et seq. In addition, whereas Articles 117 and 118 are essentially in the nature of a programme, Article 119 was held to be limited to the question of pay dis­crimination between men and women workers and constituted, therefore, a special rule, whose applica­tion was linked to precise factors.
Således var det efter Domstolens opfattelse ikke muligt at udvide rækkevidden af arti kel 119 til at omfatte andre ansættelsesforhold end dem, der udtrykkeligt var omhandlet deri, da dette
Thus, in the opin­ion of the Court, it was impossible to extend the scope of Article 119 to elements of the employment rela­tionship other than those expressly referred to therein as this could jeopardize the direct effect of the provision's own sphere and also intervene in an area
Med hensyn til eksistensen af et generelt princip om forbud mod forskelsbehand ling på grundlag af køn i forbindelse med ansættel ses- og arbejdsvilkår gjorde Domstolen gældende, at fjernelsen af en sådan forskelsbehandling hørte til de grundlæggende rettigheder, som var omfattet af fællesskabsrettens generelle principper, som Dom stolen skulle sikre.
As regards the exis tence of a general principle prohibiting discrimina tion based on sex in conditions of employment and working conditions, the Court argued that the eli mination of such discrimination formed part of the fundamental rights which was one of the general principles of Community law, the observance of which it had a duty to ensure.
Men Domstolen understregede, at på det pågældende tidspunkt indeholdt fællesskabs retten alene de bestemmelser i form af program erklæringer, der var fastsat i traktatens artikler 117 og 118, som vedrørte den almindelige udvikling af den sociale velfærd, navnlig for så vidt angår ansættel ses- og arbejdsvilkår.
However, the Court stressed that, at the period under consideration, Community law contained only the provisions in the nature of a programme laid down by Articles 117 and 118 of the Treaty, which related to the general development of social welfare, in particular as regards conditions of employment and working conditions.
Domstolen kunne derfor ikke på tage sig noget ansvar for overvågning og sikring af overholdelsen af princippet om ligestilling mellem mænd og kvinder, for så vidt angår andre arbejdsvil kår end lønnen.
No responsi bility, therefore, could be assumed for supervising and guaranteeing the observance of the principle of equality for men and women in working conditions other than remuneration.
EØF-traktatens artikel 179 kan ikke fortolkes såle des, at den ud over lige løn også foreskriver lighed med hensyn til andre arbejdsvilkår for mandlige og kvindelige arbejdstagere.
Article 119 of the EEC Treaty cannot be interpreted as prescribing, in addition to equal pay, equality in re spect of the other working conditions applicable to men and women.
På tidspunktet for de forhold, som ligger til grund for hovedsagen, fandtes der, for så vidt angår de af national ret omfattede arbejdsfor hold, ikke nogen fællesskabsretlig bestemmelse om forbud mod forskelsbehandling af mandlige og kvinde lige arbejdstagere med hensyn til andre arbejdsvilkår end lønvilkår, der er omfattet af traktatens artikel 119.
At the time of the events which form the basis of the main action there was, as re gards the relationships between employer and em ployee under national law, no rule of Community law prohibiting discrimination between men and women in the matter of working conditions other than the requirements as to pay referred to in Article 119 of the Treaty.
Til dels som følge af, at artikel 119 ikke kan fortolkes således, at den foreskriver lighed med hensyn til andre arbejdsvilkår for mænd og kvinder, blev Rådets di rektiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om
Partially in response to the fact that Article 119 could not be interpreted as prescribing equality in re spect of other working conditions applicable to men and women, on 9 February 1976, EEC Council Direc tive 76/207 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards ac cess to employment, vocational training and pro motion, and working conditions, was adopted.
EF-Domstolens afgørelser
Case-law of the European Court of Justice for a preliminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
Dato for dommen: 27. marts 1980.
Date of judgment: 27 March 1980.
Emne: Lige løn til mænd og kvinder (EØF-traktaten, artikel 119, og artikel 1 i Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975).
Equal pay for men and women (EEC Treaty, Article 119 and Article 1 of EEC Council Directive 75/117 of 10 February 1975).
2) Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: Gælder det nævnte princip i tilfælde, hvor en kvindelig arbejdstager kan godtgøre, at hun mod tager ringere betaling for sit arbejde,
(2) If the answer to question 1 is in the negative, does the said principle apply where a worker can show that she receives less pay in respect of her employment from her employer:
1) Faktiske omstændigheder a) end hun ville have modtaget, såfremt hun som mand havde udført samme arbejde for arbejdsgiveren, eller b) end en mandlig arbejdstager modtog, der har været ansat forud for hendes ansættelsesperiode og har udført samme ar bejde for arbejdsgiveren?
(a) than she would have received if she were a man doing equal work for the employer; or
3) Såfremt spørgsmål 2, a) eller b) besvares bekræftende: Beror besvarelsen på artikel 1 i det nævnte direktiv?
(b) than had been received by a male worker who had been employed prior to her period of employment and who had been doing equal work for the employer?
4) Såfremt spørgsmål 3 besvares bekræftende: Er artikel 1 i det nævnte direktiv umiddelbart an vendelig i medlemsstaterne?
(3) If the answer to question 2(a) or (b) is in the af­firmative, is that answer dependent upon the provisions of Article 1 of the said Directive?
Fru Smith anlagde sag ved Industrial Tribunal i London med påstand om, at hun i den tid, hvor hun ar bejdede, i medfør af artikel 1, stk. 1 og 2, i Equal Pay Aet 1970 med senere ændringer skulle have sam me løn som den, der tidligere blev udbetalt til hr. McCullough.
Until 20 October 1975, the stockroom of the Wembley warehouse of Macarthys, a wholesale dealer in pharmaceutical products, was managed by Mr McCullough, who received a weekly salary of UKL 60.00. From 1 March 1976, until 9 March 1977, the management of the stockroom was entrusted to Mrs Smith whose salary was UKL 50.00 per week.
Da spørgsmålene om den direkte virkning af direktiv 75/117 og om fortolkningen af direktivets artikel 1 kun blev stillet for det tilfælde, at det problem, der rejstes i sagen, ikke kunne løses i medfør af traktatens artikel 119, besluttede Domstolen først at under søge, hvorledes artikel 119 skulle fortolkes med hen blik på den retlige situation, der lå til grund for sa-
Mrs Smith brought proceedings before an industrial tribunal in London claiming that, by virtue of Section 1 (1 ) and (2) of the Equal Pay Act 1970 as amended, her remuneration for the period worked should have been the same as that previously paid to Mr McCullough.
Ved dom af 27. juni 1977 gav Industrial Tribunal fru Smith medhold i hendes påstand. Macarthys appelle rede til Employment Appeal Tribunal, som ved dom af 14. december 1977 stadfæstede underinstansens afgørelse. Macarthy indbragte da sagen for Court of Appeal, Civil Division, of the Supreme Court of Judica ture.
By decision of 27 June 1977, the industrial tribunal upheld this claim.
Håndbog om ligebehandling af mænd og kvinder i Det Europæiske Fællesskab var umiddelbart anvendelig, kunne der kun foreta ges sammenligninger i form af de paralleller, der kun ne drages ud fra en konkret vurdering af det ar bejde, der faktisk udførtes af arbejdstagere af forskelligt køn i samme virksomhed eller tjeneste.
Handbook on equal treatment for men and women in the European Community ployees of different sex within the same establish ment or service.
Under hensyntagen til alle disse grunde konkluderede Domstolen, at den sag, der var indbragt for den na tionale ret, ville kunne afgøres alene inden for ram merne af en fortolkning af traktatens artikel 119.
Taking into account all these reasons, the Court concluded that the dispute brought before the national court should be decided within the framework of an interpretation of Article 119 of the Treaty alone.
Som svar på de forelagte spørgsmål statuerede Domstolen:
In answer to the questions referred to it, the Court held that:
Princippet i EØF-traktatens artikel 119 om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde er ikke begrænset til at gælde i situationer, hvor mænd og kvinder samtidigt udfører samme ar bejde forsamme arbejdsgiver.
The principle that men and women should re ceive equal pay for equal work, enshrined in Article 119 of the EEC Treaty, is not confined to si tuations in which men and women are contemporaneously doing equal work for the same employer.
Ifølge Domsto len var det afgørende kriterium i en sådan situation, at det skulle afgøres, om der forelå en forskelsbehand ling mellem en mand og en kvinde, som udførte »sam me arbejde« i artikel 119's forstand. Derfor kunne rækkevidden af dette begreb, som var af rent kvalitativ karakter, idet det udelukkende angik arten af de pågældende arbejdsydelser, ikke begrænses ved at ind føre et krav om samtidighed.
Ac cording to the Court, in such a situation, the decisive test lay in establishing whether there was a differ ence in treatment for a man and a woman performing 'equal work' within the meaning of Article 119.
Domstolen understre gede dog, at det ikke kunne udelukkes, at en forskel i den løn, der udbetaltes til to arbejdstagere, som beklædte samme stilling, men på forskellige tidspunk ter, kunne forklares ved faktorer, som ikke havde nogen forbindelse med forskelsbehandling på grund af køn.
The Court stressed, however, that it could not be ruled out that a differ ence in pay between two workers occupying the same post but at different periods in time could be ex plained by the operation of factors which were uncon nected with any discrimination on grounds of sex.
Dette var dog ¡følge Domstolen et rent faktisk spørgsmål, der skulle afgøres af den nationale ret.
Such a question of fact was, however, to be decided by the national court.
Det i artikel 119 indeholdte princip om lige løn finder anvendelse i et tilfælde, hvor det godt gøres, at en kvinde under hensyn til arbejdsydelsernes art har modtaget lavere løn end en mand, som var ansat forud for kvindens ansættel sesperiode, og som udførte samme arbejde for arbejdsgiveren.
The principle of equal pay enshrined in Article 119 applies to the case where it is established that, having regard to the nature of her services, a woman has received less pay than a man who was employed prior to the woman's period of em ployment and who did equal work for the employer.
Det andet spørgsmål, Court of Appeal forelagde, angik de rammer, inden for hvilke det måtte afgøres, om der eventuelt forelå en forskelsbehandling med hensyn til løn, dvs. om en kvinde kunne kræve ikke ale ne den løn, som en mand, der tidligere havde udført samme arbejde for arbejdsgiveren, havde modtaget, men også mere generelt den løn, hun ville have haft krav på, hvis hun havde været en mand, endog selv om ingen mand udførte eller tidligere havde udført et arbejde, der kunne sammenlignes med hendes.
Since the ECJ ruled that the present case should be decided by the national court within the framework of an interpretation of Article 11 9 alone, the question whether Article 1 of Directive 75/117 was directly ef fective was left open at that time.
Dette tilfælde blev af Domstolen henregnet til indirekte og skjult forskelsbehandling.
Moreover, due to this decision, the ECJ also missed the opportunity to further clarify the definition of indirect and dis guised discrimination when it examined the issue of the 'hypothetical male' raised in question 2(a).
Som Domstolen forklarede i Defrenne II, indebar dette sammenlignende under søgelser i hele virksomhedsbrancher og fastsættelse af kriterier i fællesskabsretten eller i national lovgiv ning.
What is important, however, is that as far as the con cept of 'equal work' is concerned, the ECJ allowed a comparison with a former employee.
Da EFD statuerede, at den foreliggende sag skulle afgøres af den nationale ret alene inden for rammerne af en fortolkning af artikel 119, tog den foreløbig ikke stilling til, om artikel 1 i direktiv 75/117 havde di rekte virkning.
The second question put by the Court of Appeal concerned the framework within which the existence of possible discrimination in pay could be estab lished, i.e., whether a woman could claim not only the salary received by a man who previously did the same work for her employer but also, more generally, the salary to which she would be entitled were she a man, even in the absence of any man who was concur rently performing, or had previously performed, sim ilar work.
Endvidere benyttede EFD som følge af denne afgørelse ej heller lejligheden til yderligere at klarlægge definitionen af indirekte og skjult forskels behandling, da den undersøgte det spørgsmål om den »hypotetiske mandlige arbejdstager«, der var rejst i spørgsmål 2 a).
This proposition was classified by the Court as indirect and disguised discrimination. As ex plained in Defrenne II, this would imply comparative studies of entire branches of industry and therefore required, as a prerequisite, the elaboration by the Community and national legislative bodies of cri teria of assessment.