natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Vi forsøger at give dem, der vil starte i branchen, en chance.
We try to offer chances to those who want to launch a career in the business.
Når vi er så heldige at tjene lidt penge, er vores fornøjelse at geninvestere dem i kunsten, men der er også risici ved det, og det giver ikke overskud hver gang.
When we've been fortunate enough to earn a little money, we enjoy reinvesting in entertainment. But there are risks and we don't win each time out.
- Hvad er jeres grundlægilende kriterier, nar I beslutter at lave en film?
- Based on what criteria do you decide to make a film?
Der er pr. tradition overtal af kvinder inden for sminkning og kostumefremstilling, men vi ser efterhånden også kvindelige ingeniører inden for blandt andet lydteknikken. Også på billedog slutredigeringssiden dukker der stadig flere kvinder op.
Traditionally, women have formed the majority in make-up or in costume design, but we are beginning to see women in the technical jobs like sound, where they are engineers.
Det er en helt klar tendens, der er begyndt, selv om kvinderne stadig er i mindretal.
It is a movement that is well underway, even if they are still a minority.
Fra 1984-1994 var hun medlem af Det Økonomiske og Sociale Udvalg (ØSU).
From 1984 to 1994, she holds a seat on the Economic and Social Council.
Det er først og fremmest at komme godt ud af det med den person, der ønsker at lave en film.
First, there has to be a good relationship with the man or woman who wishes to make the film.
Fra udarbejdelsen af drejebogen og til filmen kommer ud i biograferne, går der omkring 2 år, hvor vi skal samarbejde med instruktøren.
From the time the screen play is written until the film is released, about two years go by during which time we have to live with that person.
Derfor er det nødvendigt, at vi finder godt ud af det med ham eller hende, at vi har en fælles ånd og taler det samme sprog.
So we need to get along with that director, to share the same spirit and to speak the same language.
Det er også vigtigt, at vores kunsteri-
It is important that we share the
Jeg husker, at min omgangskreds dengang var rystet over, at jeg kunne få mig selv til at optræde i en april, maj, juni 1996 · nr. 43
I remember at the time everyone around me was astonished at the
filmens århundrede stationer afviste projektet og emnet - selv i biografversionen, selv om vi havde en god distribution, og selv om Nadine Trintignant er ret så kendt og har stået sin prøve som instruktør af en halv snes spillefilm.
the centenary of cinema very good distribution and Nadine Trintignant is not an unknown and has proved herself with some ten full­length films.
Jeg var meget bevæget over hendes seneste film, Les Fugueuses (1995), og jeg har altid været ked af ikke at samarbejde med hende.
I was very moved by her last film Les Fugueuses (1995) and I have always regretted not having worked with her.
film, der var lavet af en kvinde.
fact that I could possibly play in a film made by a woman.
Jeg fik at vide: "Det er da fuldstændig skørt af dig at droppe din karriere som teaterskuespillerinde for at lave film sammen med en kvinde".
They said to me: "You are completely crazy to abandon your career as a theatre comedian to shoot with a woman".
Det var utænkeligt, og folk blev ved med at sige: "jamen det er da ikke kvindearbejde at indspille film - det er alt for fysisk krævende, man skal være robust, det kan en pige ikke klare!" og så videre.
It was unthinkable, and they went on saying: "it is not a job for a woman, cinema is too...athletic, you need to be strong, a woman is incapable of that...etc.
Jeg selv var derimod sikker på, at Jacqueline Audrey havde både følelse og forstand til at gøre det - især, da filmen byggede på et stykke af Colette. Jeg tog ikke fejl, og projektet blev da også fulgt op med to andre Colette-filmatiseringer, Mitsou og L'Ingénue libertine.
Me, on the other hand, especially because it was an adaptation of Colette, I was certain that Jacqueline Audry would have the sensitivity and the know­how for it.
Volden er på mode i filmverdenen - man kan ikke se en film uden blodbad, kaskader og myrderi, og det indsnævrer spillerummet for andre genrer.
In cinema, violence is in fashion.
Det er for mig at se årsagen til, at successen er udeblevet for blandt andre Nadine Trintignants film og for Charlotte Dubreuils La Cote d'amour, som vi indspillede her hos os.
You cannot find a film today that doesn't have pools of blood everywhere, murder... and there is hardly room for anything else.
Den fik heller ikke det publikum, man kunne have ønsket.
That is how I explain the lack of success for films like that of Nadine Trintignant, or Charlotte Dubreuil La Cote d'amour which we produced and which didn't have the turnout that we had hoped for.
- Favoriserer du kvinder i de sager, du forsvarer (jeg tænker især på dengang i ig8o, da du var forkvinde for "Avance sur Recettes")?
­ Do you favour women in the projects you are involved in (in particular, when yon were head of "VAvance sur Recettes" in lotto)?
- Ser du EU og det at lave en fælleseuropæisk jilmlovgivning som noget godt?
­ Does Europe and the constitution of European legislation for cinema seem to you like a good tiling?
Ja, jeg mener, vi bliver nødt til at bevæge os i den retning, og at det fælles Europa alle rede eksisterer, men at det har svært ved at finde sin identitet og navnlig inden for filmkunsten, som jo er en industri. Jeg sad en gang for 34 år siden i formandsstolen for Cannes-festivalens "Guldkamera"-jury.
Yes, I think we will have to and that such a Europe exists already, but it is trying to find itself through its identities, notably in cinema which is an industry.
Her havde jeg lejlighed til at se de første film, der kom fra alverdens lande, og deriblandt de første "fælleseuropæiske" film.
I saw the first films that came from all over the world, among them the first European films.
Det var meget interessant, fordi jeg her så varierede, forskellige bestræbelser i tilknytning til instruktører nes egne hjemlande.
It was very interesting because I saw various aspirations linked to the country of origin and the directors themselves.
Hver af filmene havde sin egen personlighed, og den filmkunstneriske udtryksform var ikke den samme.
Each had its own personality and the film expression was not the same.
Nej, ikke nødvendigvis, og jeg går ikke ind for kønsdyrkelse på det felt.
No, not necessarily, and I don't wish to be sexist at that level.
Som jeg nævnte før, har jeg dog set nogle enkelte gode drejebøger skrevet af kvinder, men ikke mange, fordi de kvindelige drejebogsforfattere (og i det aktuelle tilfælde: senere instruktører) stadig er i mindretal.
But, once again, I have read a few good screenplays written by women, but which are few in number since women screenplay writers (and in this case, future film­directors) are still a minor­ity.
Det samme kan konstateres inden for politik og industri, i ØSU som jeg var medlem af fra 1984 til 1994, og selv inden for Avance sur Recettes, hvor jeg blev optaget som et af de første kvindelige med lemmer.
The same is true in politics, industry, in the Economic and Social Council where I held a seat from 1984 to 1994 and even at "Avance sur Recettes" where I was one of the first women to be admitted.
Tingene går fremad, men de ulige muligheder er stadig en kendsgerning, selv om jeg personlig har kunnet gøre, hvad jeg havde lyst til.
Things are getting better, but sexism still exists even if, personally, I've been able to do the things I've wanted.
Til en kvindes liv hører også børn, familie og parforhold, og nogle af de valg, jeg har truffet på bekostning af min skuespillerkarriere, fortryder jeg ikke.
The life of a woman is also children, family, the couple, and I do not regret certain choices made to the detri­ment of my career.
Jeg er ikke en "star"-type, slet ikke.
I don't have the mind­set of a "star", not at all.
- Hvordan ser du på den nye generation af filmkvinder, der i den seneste halve snes år er konunet på markedet i Frankrig?
­ What is your opinion of the new generation of women film­makers who bave appeared on the French market over the past ten years?
Hvem har du i tankerne?
Who do you have in mind?
I fremtiden vil der være en støttet, europæisk filmverden - det er en nødvendighed over for den amerikanske filmindustri.
In the future, European cinema will be assisted ­ a necessity in comparison to American cinema.
Der eksisterer allerede institutioner som Eurimage, men de er meget omstændelige, og det tager mindst et år at udarbejde et projekt og få det godkendt.
Institutions such as Eurimage exist, but with them it is very complicated and it takes at least a year to make up a dossier that will be accepted.
For øjeblikket er proceduren meget tung og administrativ, og det fungerer ikke rigtig sammen med mig.
For the moment the procedure is very tedious, very administrative, and at my level it doesn't really work. Furthermore, lan­guage is a problem.
Man kan godt lade udenlandske skuespillere optræde på fransk, men selv om de taler vort modersmål udmærket, kan man mærke, at de har svært ved at udtrykke sig helt korrekt. Jeg har været med i flere amerikanske film, og selv om jeg kan sproget, ville jeg aldrig kunne tænke på engelsk, og det gjorde tingene sværere for mig.
You can have foreign actors film in French for example, but even if they speak our language very well, you get the feeling that they have problems expressing themselves correctly.
Man kan lave udvekslinger og blande kulturer - det er altsammen meget interessant, men det handler også om det emne, man arbejder med. Sproget er et lands budbringer, men det er også en persons udtryksmiddel, og det er ikke let for en skuespiller at skulle agere på et fremmed sprog.
One can have exchanges, mix cultures, it's all very inter­esting, but it also depends on the topic being treated. The language is the repre­sentative of a country, it is also a person's means of expression and for an actor it is not easy to act in foreign language.
De er efter min mening alletiders, hvad enten vi taler om Nicole Garcia, som jeg synes har masser af gå-på-mod og ben i næsen, eller Claire - jeg kan vældig godt lide hendes film...
I find them wonderful, whether it is Nicole Garcia who I think is very coura­geous and gutsy or whether it is Claire ­ I truly like the films she has made...
Jeg kender ingen kvinder, der har kastet sig ud i at iscenesætte film og har lavet noget fuldkommen uinteressant.
I do not know of any woman in film directing who makes completely uninteresting films.
Jeg holder meget af Joyce Bunuel - hun er en bemærkelsesværdig instruktør.
I very much like Joyce Bunuel who is a remarkable director.
Det samme gælder Nadine Trintignant.
I also like Nadine Trintignant.
Vi har prøvet at sætte et stykke op sammen - det varede et år, men vi gjorde det ikke færdigt fordi hovedpersonen afskrækkede vores samarbejdspartnere. Det var en meget dramatisk historie med en blind mand, som gjorde de økonomiske indskydere bange.
We tried working on a project together, it lasted one year and then finally nothing became of it because it put people off.
Bortset fra det er jeg stærkt optaget af EU og af de blikke, der krydser hinanden fra
All of the television channels refused the project and the topic ­even of the film ­ even though we had
Det er en "idé", og på det filmkunsteriske plan handler det om at skulle sam menlægge flere identiteter, der lever side om side.
Women's path through European film history
Hvis en sådan film blev vellykket, ville den kunne bane vejen for en fælleseuropæisk filmkunst. Men man kan ikke forlange af en svensk skuespiller, at han eller hun skal være italiensk, eller at en tysker skal være engelsk.
I think one day a landmark film will provoke the European unity that we seek in cinema.
Den franske forfatterinde Colette har ydet et afgørende bidrag til filmkunsten.
The contributions made by Colette to the cinema were determining factors.
Ikke alene er hendes litteratur i stor udstrækning blevet filmatiseret (af R. Rosselini,V Minelli, C. Autant-Lara, E. Molinaro, J. Demy m.fl.), men hun har også selv skrevet drejebøger og dialoger, heriblandt til den franske version af Leontine Sagans film, Mädchen in Uniform. (A propos Colettes forhold til filmkunsten anbefaler vi den fremragende artikel af Odette og Alain Virmaux i 1987-kataloget fra Festival de Créteil).
Not only was her novel amply adapted for the screen (by R. Rosselini, V Minelli, C. Autant­Lara, E. Molinaro, J. Demy..), but she was herself script and dialogue writer, namely for the French version of the Leontine Sagan film Mädchen in Uniform. (with regard to Colette's relationship with the cinema, see the excellent article by Odette and Alain Virmaux in the 1987 cat­alogue of the Créteil Festival).
nemlig Alain Delon, Luchino Visconti og Coco Chanel".
I owe that to 3 people: Alain Delon, Luchino Visconti and Coco Chanel".
Med den pragtfulde Ludwig af Luchino Visconti (fransk-italiensk produktion fra 1972) brød Romy Schneider (ikke uden nostalgi) den navlestreng, der stadig bandt hende til Østrig.
It is with the magnificent Ludwig by Luchino Visconti (Franco­Italian pro­duction from 1972) that Romy Schneider cuts (not without some nostalgia) the umbilical cord that still bound her to Austria.
Denne film annulerede og erstattede i kritikernes øjne hendes tidligere værker, idet den viste det eminente portræt af Ludvig den Anden af Bayern tillige med hans kusine, Elisabeth.
This film makes up for the pre­ceding films in terms of critique, because it portrays a brilliant Louis II of Bavaria with his cousin Elisabeth.
I mellemtiden indspillede Romy Schneider adskillige film med Claude Sautet og derudover med Joseph Losey, Otto Preminger, Costa-Gavras, Bertrand Tavernier og Andrej Zulawski.
Meanwhile, Romy Schneider stars in many films with Claude Sautet, but also with Joseph Losey, Otto Preminger, Costa­Gavras, Bertrand Tavernier and Andrej Zulawski.
Omend hendes filmkarriere i sig selv var en betagende lære om prinsessen, der blev til en arbejderske (hos Sautet), rummede hendes virkelige liv en række særdeles grumme oplevelser (hendes mands selvmord, sønnens frygtelige død og mere til).
If, on screen, her destiny was that of the pathetic lesson of a princess turned labourer (in Sautet's version), in real life she bore wit­ness to some particularly cruel and dramat­ic events (her husband's suicide, the atro­cious death of her son...).
"Jeg løber panden imod mit eget liv", sagde hun flere gange, "lykken forsvinder som vand mellem mine fingre".
"I've been knocked down a lot life", she repeated, "happiness is slipping through my fingers like sand".
Romy Schneider blev alligevel ved med at brillere som skuespillerinde og havde i øvrigt masser af gå-på-mod, såvel i sit arbejde som privat. Hun var bogstavelig talt en "anti-star" (bortset fra hendes USA-tid, hvor hun som en af de sidste filmstjerner i bedste Hollywood-tradition skrev kontrakt om The Victors (1963) af Carl Foreman).
Nevertheless, Romy Schneider remains a radiant actress, with great profes­sional and human courage moreover, an anti­star in the true sense of the word (but for her American period where she is one of the last stars to sign a contract in true Hollywood tradition for The Victors (1963) by Carl Foreman).
Den omsider genfundne drøm får én til at glemme nutiden i det wienske hofs pomp og pragt.
With the dream recovered the present can be forgotten in the splen­dour of the Viennese Court.
Her inkarnerede Romy Schneider (1938-1982) med barnekvindens strålende skønhed Kejserinde Elisabeth af Østrig.
With radiant womanly­childlike beauty (at 17 years of age), Romy Schneider (1938­1982) brings to life the Empress Elisabeth of Austria.
Filmene var i sig selv barnlige: det var feeventyr (de hører sig til), der fremvistes gratis på skolerne, og selv om de forvrængede den historiske virkelighed, gjorde de det også muligt at drømme om et "uskyldighedsideal", som hører fantasien til (især hos småpiger).
The films in themselves are child­like fairy tales (necessary ones) that are played for free in schools. Though they distort historical reality somewhat, they allow spectators to dream of an idyllic innocence belonging to the imagination (especially of little girls).
Når man igen i dag ser Sissi-filmene, der handler om den "mægtige" ulykke, det er at være prinsesse, kan man ikke lade være med at tænke på Lady Di, hvis rolle også er som en spændetrøje, der er ved at kvæle hende.
Seeing the "Sissi" tales today, which tell of the "great" sorrow of being princess, one cannot help but think of Lady Di, she too victim of a suf­focating function.
Sissis skælmske oprør tog dog en anden retning.
Then Sissi's impish revolt takes on another meaning.
Efter denne store publikumstrækker måtte Romy Schneider imidlertid døje en bagtalerisk og ganske modbydelig hetz fra den tyske presses side ("Veludrustet ungmø", ... "Østrigsk pige med tysk pas" osv), der kunne minde om visse træk ved jødeudrensningerne.
But after this considerable public success, Romy Schneider became the object of an absolutely odiously slanderous campaign driven by the German press ("the well­endowed virgin", "Austrian with a German passport"...) which evokes certain memories of the ethnic cleansing.
Skuespillerinden fik derefter travlt med at fornægte sin debut og argumenterede for at fortsætte sin karriere i Frankrig: "Jeg føler mig fransk i min livsstil og i selve mit liv. Det skyldes 3 personer,
She was therefore anxious to renounce her back­ground and choose France to continue her
I Grækenland, hvor staten i lang tid ikke interesserede sig for filmkultur, indskrænkede denne kunstart sig indtil i 1954 til en familiær, selskabelig eller korporatistisk produktion.
In Greece, the State has long disassociat­ed itself with cinema which, until 1954, confined itself to a family, "community" or corporate­type production.
Der blev i begyndelsen af 50'erne lavet en halv snes film og omkring tredive i slutningen af samme årti.
In the early Fifties, about ten films are made, and some thirty at the end of the decade.
Men 1955 er en vigtig milepæl for den græske filmverden, for i dette år blev den legendariske Elefteri Yeneka af Michael Cacoyannis indspillet.
But 1955 is an important date for Greek cinema.
Hermed blev Melina Mercouri kendt som en skuespillerinde i særklasse.
It is the year of the mythical Elefieri Yeneka by Michael Cacoyannis which confirms the exceptional talent of Melina Mercouri as an actress.
Som datter af meget indflydelsesrige lokalpolitikere (Melinas bedstefar var borgmester af Athen) voksede hun op i en atmosfære med politiske sam- april, maj, juni 1996 · nr. 43
The daughter of politicians with local and regional influence (Melina's
filmens århundrede inde, Maureen O'Hara, som blev lanceret af Hitchcock i Jamaica Inn (1939), efterfulg­tes af briterne Julie Andrews (den pikante Mary Poppins (1964) af R. Stevenson), Julie Christie og Vanessa Redgrave.
the centenary of cinema big break by Hitchcock in Jamaica Inn (1939), come the Britons Julie Andrews (the spicy Mary Poppins (1964) by R. Stevenson), Julie Christie and Vanessa Redgrave.
menstød, nationale vanskæbner, borgerkrige og det ene diktatur efter det andet.
grandfather was the mayor of Athens), she grew up in an environment of political confrontation, national crises, civil wars and successive dictatorships.
Med sin forblændende skønhed hævdede hun sig ligeledes ved sin personlighed: en selvsikker oprører, der lod hånt om sine medmenne­skers småborgerlige fordomme.
The dazzling beauty also asserted herself through her personality: a rebellious character and a composure which resists the bourgeois prejudice of her countrymen.
Sådan gen­kender man hende på lærredet ­ ukuelig, anarkistisk men også følsom og forelsket.
That is how she appears in her films: untameable, anar­chistic, but also tender and loving.
Melina Mercouri bibragte filmkunsten bil­ledet af en stærk og kamplysten kvinde (den matriakalske baggrund forpligter!), som udviklede sig til en ren myte.
She gives to the cinema the image of a strong, fighting woman (matriarchate oblige!) which becomes a true myth.
Sammen med hende kæmpede instruktørerne lidenskabe­ligt kvindernes sag, og på det punkt kunne Grækenland godt tænkes at have haft nogle længders forspring i sammenligning med de øvrige europæiske kinematografier.
With her, directors passionately defend the woman's cause and, in that respect, it might be that Greece has a lead over the other European cinemas.
Her skal nævnes: To Koritsi meta mavra af Cacoyannis om kvindernes situation på en ø i Det Ægæiske Hav (1956), Jules Dassins Never on Sunday (1959), som indbragte Melina Mercouri Fortolkningsprisen i Cannes, samt A Dream of Passion (1977) af samme instruk­tør (hendes mand).
To name a few titles: To Koritsi meta mavra by Cacoyannis, on the status of women on an island in the Aegean Sea (1956), Never on Sunday by Jules Dassin (1959) for which Melina Mercouri wins the award for best actress in Cannes, and by the same director (her husband), A Dream of Passion (in 1977).
Efter af militærjuntaen at være dømt til at gå i eksil, kæmpede hun for demokratiets genoprettelse. Efter indførelsen af det liberale styre blev hun i 1982 udnævnt til kulturminister, og denne post beholdt hun i otte år.
Condemned to exile by the military junta, she then fights for the restoration of democracy and, after the return of a liberal regime, is named Minister of Culture (1982), a post she occupies for eight years.
Lad os også nævne den hollandske skue­spillerinde, Audrey Hepburn, en antikon­formist med en sjælden sans for humor. Hun gjorde et blændende gennembrud i My Fair Lady (G. Cukor 1964).
We should also mention the Dutch actress Audrey Hepburn, an anti­con­formist endowed with a rare sense of humour, which adds a spicy touch to My Fair Lady (G. Cukor 1964).
Ingrid Bergman var sidst i 40'erne blevet Hollywoods mest populære skuespillerinde.
At the end of the forties, Ingrid Bergman is the most popular European actress in Hollywood.
Hun var i mindre grad en myte end sine rivaler, G. Garbo og M. Dietrich, men med sin føjelige karakter, smag for komposition og enkle facon var hun i stand til at vinde en betydelig selvstændighed.
Less of a myth than her rivals G Garbo and M. Dietrich, her flexibility, her interest in composition and her simplicity, allowed her to acquire con­siderable independence.
Af samme grund vil amerikanerne aldrig tilgive hende, at hun stak af til Italien, hvor hun igen fandt sam­men med Rosselini.
That is why America never forgave her for her depar­ture to Italy to be with Rossellini.
En opsigtsvækkende men i bund og grund latterlig skandale kom dog til at forpeste hendes privatliv med den italienske instruktør.
A tremendous yet petty scandal, poisons her private life with the Italian film director.
Inden for en helt anden stilart finder vi Irène Papas, der også er noget helt for sig selv.
With a very different style, Irène Papas is also an exceptional actress.
Som en mere tragisk karakter, der på vidunderlig vis levendegør den græske mytologis store kvindefigurer (Elektra (1962), Ifigenia (1977) m.fl.), har hun aldrig været noget idol, men inkarnerer for hele folket "en sammenhængende græskhed ­dybsindig udsøgt og fuld af charme.
More tragic, magnificently portraying the great femi­nine figures of Greek mythology (Elektra (1962), Ifigenia (1977)...), she never became a star, but represented for the entire world "a profound, precious and completely charming little piece of Greece.
Denne kvinde har noget præsteagtigt over sine bevægelser ­ man skulle tro, hun forrettede altertjeneste..." (Kostas Georgoussopoulos).
That woman has the aura of a priestess, and when she moves, you would think she was officiating..." (Kostas Georgoussopoulos).