natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Domstolen erindrede for det andet om sin dom i sag 14/83 — von Colson, hvori den havde påpe get, at den pligt for medlemsstaterne, der fulgte af et direktiv, til at virkeliggøre dets mål, og pligten i medfør af traktatens artikel 5 til at træffe alle almin delige eller særlige foranstaltninger til at sikre opfyldel sen af denne pligt, påhvilede alle myndighederne i medlemsstaterne, herunder også domstolene inden for deres kompetence.
In the second place, the Court recalled its judgment in Case 14/83 — von Colson, in which it pointed out that the Member States' obligation arising from a directive to achieve the result envisaged by that directive and their duty under Article 5 of the Treaty to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation, was binding on all the authorities of Member States including, for mat­ters within their jurisdiction, the courts.
Heraf fulgte, at den nationale domstol ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de var ældre eller yngre end direktivet, var forpligtet til så vidt muligt at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formål og at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat, og således handle i overenstemmelse med traktatens artikel 189, stk. 3.
It followed that, in applying national law, whether the provi­sions in questions were adopted before or after the directive, the national court called upon to interpret it was required do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive in order to achieve the result pursued by the latter and thereby comply with the third paragraph of Article 189 of the Treaty.
Endelig konkluderede Domstolen, at kravet om fortolk ning af national ret i overensstemmelse med artikel 11 i direktiv 68/151 udelukkede en fortolkning af na tionale lovbestemmelser vedrørende aktieselskaber,
Finally, the Court concluded that the
EF-Domstolens afgørelser der medførte, at et aktieselskab kunne erklæres ugyldigt af andre grunde end dem, der udtømmende var opregnet i det pågældende direktivs artikel 11.
Handbook on equal treatment for men and women in the European Community requirement that national law should be interpreted in conformity with Article 11 of Directive 68/1 51 pre cluded the interpretation of provisions of national law relating to public limited companies in such a manner that the nullity of a public limited company might be ordered on grounds other than those ex haustively listed in Article 11 of the Directive in question.
I besvarelse af det forelagte spørgsmål statuerede Domstolen: f n national domstol, der behandler en sag, der henhører under anvendelsesområdet for Rådets direk tiv 68/151/EØF af 9. marts 1968 om samordning af de garantier, som kræves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, nævnte selskaber til beskyttelse af såvel selskabsdeltagernes som tredje mands interesser, med det formål at gøre disse ga rantier lige byrdefulde, skal fortolke de nationale rets forskrifter i lyset af direktivets ordlyd og formål; et aktieselskab kan således ikke erklæres ugyldigt af an dre grunde end de i direktivets artikel 11 opregnede. de.
A national court hearing a case which falls within the scope of Council Directive 68/151/EEC of 9 March 1968 on coordination of safeguards which, for the protection of the interests of members and others, are required by Member States of companies within the meaning of the second paragraph of Article 58 of the Treaty, with a view to making such safeguards equi valent throughout the Community, is required to inter pret its national law in the light of the wording and the purpose of that Directive in order to preclude a de claration of nullity of a public limited company on a ground other than those listed in Article 11 of the Directive.
Selv om denne sag ikke omhandler forskelsbehand ling på grundlag af køn, er den alligevel vigtig i denne forbindelse, da EFD her bekræftede og udvidede det i sagerne 14/83 — von Colson, og 79/83 — Harz fast lagte begreb »indirekte virkning«.
Although the subjectmatter of this case is not sex discrimination, it is nonetheless important in this con text, as the EG confirmed and extended here the concept of 'indirect effect' laid down in Cases 14/83 — von Colson, and 79/83 — Harz.
I de to sidstnævnte domme fandt EFD, at de nationale dom stole var forpligtet til at fortolke national gennemføre/seslovgivning i overensstemmelse med ordlyden af og formålet med det pågældende direktiv.
In the latter two judgments, the EG suggested that national courts are under the obligation to interpret national imple menting legislation in accordance with the wording and aim of the directive in question.
Det følger af denne sag, at denne forpligtelse består, også selv om en medlemsstat har gennemført direktivet ufuldstændigt eller slet ikke. Med andre ord er natio nale domstole forpligtet til at fortolke national lov givning, endog lovgivning, der eksisterede før direkti vet, i lyset af ordlyden af og formålet med direktivet, som dækker det retlige spørgsmål, der er tale om.
It follows from the present case that such obligation exists even if a Member State has implemented the directive imperfectly or not at all.
Forenede sager C-6/90 og C-9/90
Case-law of the European Court of Justice
de, men modtog fra boets kurator meddelelse om, at der ikke var nogen disponible midler.
They were owed wages, but were informed by the liquidator that no funds were available.
De anlagde sag ved Pretura di Bassano del Grappa mod Den Ita lienske Republik med påstand om, at denne tilpligtedes at betale deres løntilgodehavender for de sidste tre måneder af deres ansættelseskontrakt (subsidiært betale dem erstatning).
They brought proceedings in the Pretura di Bassano del Grappa against the Italian Republic re­questing a finding that the State was liable to them in respect of their outstanding claims for arrears of pay for the last three months of their contract of em­ployment (or was liable to pay compensation to them).
2) Spørgsmål, der blev forelagt EFD
Reference: Not yet reported.'
Emne: Manglende gennemførelse af et direktiv — medlemsstatens ansvar.
Subject-matter: Member State responsibility for the nontransposition of a directive.
1 ) Kan private, som har lidt tab ved statens undladelse af at gennemføre direktiv 80/987, når denne undladelse ved en dom afsagt af Domstolen er fastslået at udgøre et traktatbrud, efter fællesskabsretten rejse krav om, at staten opfylder forpligtelserne efter direktivets forskrifter, så fremt disse er tilstrækkelig præcise og ubetingede, ved at påberåbe sig dem direkte over for den medlemsstat, som har begået traktatbruddet, for at opnå de garantier, som staten var forpligtet til at tilvejebringe?
By orders of 9 July and 30 December 1989, the Pre­tura di Vicenza (in Case C-6/90) and the Pretura di Bas­sano del Grappa (in Case C-9/90) referred three identical questions to the Court for a preliminary ruling under Article 177 of the EEC Treaty:
Kan private under alle omstændigheder kræve det tab erstattet, som de har lidt med hensyn til direktivforskrifter, som ikke er tilstrækkelig præcise og ubetingede?
(1) Under Community law in force, can an indivi­dual who has suffered as a result of the failure by the State to implement Directive 80/987, which failure has been established by a judgment of the Court of Justice, require that State to comply with those provisions contained in it which are sufficiently precise and unconditional by relying directly on the Community rules against the Member State in default in order to obtain the guarantees which that Member State has to en­sure, and, in any event, is he entitled to claim da­mages suffered in respect of provisions which do not have that status?
Direktiv 80/987 havde til formål at sikre arbejdsta gerne en vis minimumsbeskyttelse i Fællesskabet i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, idet direktivet dog ikke afskar medlemsstaterne fra at anvende gun stigere bestemmelser. Med henblik herpå skulle der ¡følge direktivet navnlig tilvejebringes en række særlige garantier for at sikre betaling af løntilgodehavender.
Directive 80/987 was designed to provide em­ployees with a Community minimum level of protec­tion in the event of the insolvency of their employer without prejudice to any more favourable provisions already existing in Member States.
Ifølge artikel 11 skulle medlemsstaterne senest den 23. oktober 1983 have iværksat de nødvendige admini strativt eller ved lov fastsatte bestemmelser til gennem førelse af direktivet.
Under Article 11, Member States were obliged to bring into force laws, regulations, and administrative provisions necessary to comply with the Directive within a period which expired on 23 October 1983.
Da Den Italienske Republik ikke havde opfyldt denne forpligtelse, fastslog Domstolen dette ved dom af 2. februar 1989, sag 22/87 — Kommissionen mod Italien.
As the Republic of Italy did not fulfil this obligation, the Court recognized this fact in its judgment of 2 February 1989, Case 22/87 - Commission ν Italy.
2) Skal artikel 3, jf. artikel 4, i Rådets direktiv 80/987 fortolkes således, at en stat, som ikke har udnyttet adgangen efter artikel 4 til at begrænse sin betalingspligt, selv er forpligtet til at indfri arbejdstagernes tilgodehavender i det om fang, det er foreskrevet i artikel 3?
(2) Must the combined provisions of Articles 3 and 4 of Council Directive 80/987 be interpreted as meaning that where a State has not exercised its option to introduce the limitations provided in Article 4, that State is bound to pay employees their entitlement in the amount laid down in Article 3?
Hr. Francovich (sag C-6/90) havde arbejdet for CDN Eletronica i Vicenza.
Mr Francovich (Case C-6/90) was employed by CDN Eletronica in Vicenza.
Han havde kun fået udbetalt en del af sin løn og anlagde sag ved Pretura di Vicenza, som dømte virksomheden til at betale. Han kunne dog ikke få fuldbyrdet dommen og påberåbte sig direktiv 80/987 for at opnå garantier og erstatning fra den ita lienske regering.
He received only part payment of his salary and brought proceedings before the Pre­tura di Vicenza, which found the employer liable.
Fru Bonifaci og 33 andre arbejdstagere (sag C-9/90) arbejdede for virksomheden Gaia Confezioni, da denne blev erklæret konkurs. De havde et løntilgodehaven
Summary based on the English version of this judgment pub­lished _BAR_1992] IRLR 84.
3) Er staten i benægtende fald forpligtet til at yde den berettigede arbejdstager en vis minimums garanti efter direktiv 80/987, for at direktivets be tingelser vedrørende arbejdstagerens løntilgo dehavende kan anses for opfyldt?
(3) If the answer to question 2 is in the negative, would the Court establish what is the minimum guarantee which the State must ensure, pursuant
Da Domstolen fandt, at det første spørgsmål rejste to særskilte problemer — den direkte virkning af direk tivets bestemmelser, som fastlagde arbejdstagernes rettigheder, og statens erstatningsansvar for tab, som var forvoldt på grund af tilsidesættelsen af forplig telser, der påhvilede staten efter fællesskabsretten, besluttede den at undersøge dem hver for sig.
Being of the opinion that the first question raised two distinct problems — the direct effect of the provi sions of the Directive which defined the rights of employees and the liability of the State for damages arising out of the breach of obligations imposed by Community law, the Court decided to examine them separately.
For så vidt angår spørgsmålet om direkte virkning udtalte Domstolen for det første, at efter dens faste praksis kunne en medlemsstat, som ikke inden for den fastsat te frist havde truffet de i direktivet krævede gen nemførelsesforanstaltninger, ikke over for private gøre gældende, at den ikke havde opfyldt de forpligtel ser, som direktivet pålagde dem, forudsat at direktivets bestemmelser ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstod som ubetingede og tilstrækkeligt præcise.
As far as the issue of direct effect was concerned, the Court, firstly, stated that according to its established case-law, a Member State which had not adopted the implementing measures required by a directive, within the prescribed period, could not plead, as against individuals, its own failure to perform the obligations which that directive entailed, provid ed that the directive's provisions were unconditional and sufficiently precise as far as their subjectmatter was concerned.
Derfor undersøgte Domstolen, om bestemmelserne i direktiv 80/987 opfyldte dette kriterium. I denne for bindelse var der tre spørgsmål, der skulle unders øges, nemlig hvem der var omfattet af garantien ifølge bestemmelserne, hvilket indhold denne garanti hav de, og endelig hvilken institution garantien påhvilede.
Therefore, the Court examined whether the provisions of Directive 80/987 fulfilled this criterion, which covered three aspects: the deter mination of the beneficiaries of the guarantee under those provisions; the content of that guarantee; and, finally, the identity of the institution liable for the guarantee.
Hvad angår de to første spørgsmål fandt Domsto len, at de direktivbestemmelser, der vedrørte dem, var tilstrækkelig præcise og ubetingede.
As regards the first two aspects, the Court found that the provisions of the Directive which concerned them were sufficiently precise and uncondi tional.
Men hvad an går spørgsmålet om, hvem garantien påhvilede, påpe gede Domstolen, at den omstændighed, at direkti vet bl.a. gav mulighed for at lade de offentlige myndigheder overtage den fulde finansiering af sy stemet, ikke var ensbetydende med, at staten kunne betragtes som debitor for de ubetalte fordringer.
However, as regards the identity of the guar anteeing institution, the Court said that the fact that the Directive provided for the possibility, among others, that the financing of the system would be fully covered by the public authorities, could not mean that the State might be identified as the institution lia ble for the outstanding payment.
Domstolen konkluderede, at selv om de omhandlede direktivbestemmelser var tilstrækkelig præcise og ubetingede med hensyn til fastlæggelsen af den per sonkreds, som var omfattet af garantien, og af ga rantiens indhold, var dette ikke tilstrækkeligt til, at pri vate kunne påberåbe sig disse bestemmelser ved de nationale domstole.
The Court con cluded by saying that even if the provisions of the Dir ective were sufficiently precise and unconditional as regards the determination of the beneficiaries of the guarantee and the content of the guarantee, these elements were not sufficient to allow individuals to rely on those provisions before a national court.
For det første fremgik det nemlig ikke af disse bestemmelser, hvem der var debitor for garantien, og for det andet kunne staten ikke anses som debitor, alene fordi den ikke rettidigt havde truffet gennemførelsesforanstaltninger.
On the one hand, these provisions did not identify the institu tions liable under the guarantee and, on the other hand, the State could not be considered liable merely because it had not taken steps to implement the Directive within the prescribed periods.
Med hensyn til den anden del af det første spørgsmål, som drejede sig om, hvorvidt en medlemsstat ifaldt ansvar for tab, som forvoldtes på grund af tilsidesættelse af de forpligtelser, der påhvilede den efter fællesskabsretten, behandlede Domstolen det på baggrund af trakta tens opbygning og dens grundlæggende principper.
As regards the second problem raised in question 1 which con cerned the liability of the State for damages arising out of the breach of obligations imposed by Community law, the Court examined the problem in terms of the general scheme and basic principles of the Treaty.
Domstolen påpegede, at fællesskabsrettens fulde virkning ville blive afsvækket, og beskyttelsen af de i fællesskabsretten anerkendte rettigheder ville blive forringet, såfremt private var afskåret fra at opnå er statning for en krænkelse af deres rettigheder som følge af en tilsidesættelse af fællesskabsretten, der måtte tilregnes en medlemsstat.
It stated that the full effectiveness of Community provi sions would be affected and the protection of the rights they recognized undermined if individuals were not able to recover damages when their rights were infringed by a breach of Community law attributable to a Member State.
Det var navnlig nødvendigt, at der bestod en adgang til at gøre erstat ningskrav gældende mod en medlemsstat, i tilfælde hvor fællesskabsrettens fulde virkning afhang af, at der blev truffet foranstaltninger fra medlemsstatens side, således som i denne sag, og hvor private derfor ikke kunne påberåbe sig de i fællesskabsretten aner kendte rettigheder ved de nationale domstole, når medlemsstaten ikke havde truffet sådanne foran staltninger.
The possibility of obtaining damages from the State was particularly essential where, as in the present case, the full effect of Com munity provisions was conditional on the State taking certain action, and, consequently, in the absence of such action being taken, individuals could not rely on the rights accorded to them by Community law be fore national courts.
Endvidere nævnte Domstolen EØF-traktatens artikel 5, hvorefter medlemsstaterne skulle træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som var egnede til at sikre opfyldelsen af de forplig telser, der påhvilede dem efter fællesskabsretten.
In addition to this, the Court mentioned Article 5 of the EEC Treaty, under which the Member States were bound to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure fulfilment of the obligations arising under Community law.
Hertil måtte også regnes forpligtelsen til at bringe ulovlige følgevirkninger af en tilsidesættelse af fællesskabsret ten til ophør.
This included the obligation to make good the unlawful consequences of a breach of Community law.
Domstolen konkluderede, at det såle des var et princip i fællesskabsretten, at medlemssta terne var forpligtet til at erstatte tab, som forvoldtes private som følge af tilsidesættelser af fællesskabsret ten, der måtte tilregnes medlemsstaterne.
Therefore, concluded the Court, Community law laid down a principle according to which a Member State was obliged to make good the damage to in dividuals caused by a breach of Community law for which it was responsible.
Dog un derstregede Domstolen, at betingelserne for, at der kunne kræves erstatning på dette grundlag, afhang af den tilsidesættelse af fællesskabsretten, der havde forvoldt tabet.
However, the Court stressed that the conditions on which that liability could give rise to damages depended on the nature of the breach of Community law which caused the damage.
Når en medlemsstat, som det var tilfældet i denne sag, tilsidesatte sin forpligtelse efter traktatens artikel 189, stk. 3, til at træffe alle de for anstaltninger, som var nødvendige for at nå det mål, der tilsigtedes med et direktiv, var det, for at sikre denne traktatbestemmelses fulde virkning, nødven digt, at der kunne kræves erstatning, når følgende tre betingelser var opfyldt: a) det mål, der tilsigtes med
When, as in the present case, a Member State failed to fulfil an obligation imposed on it by Article 189(3) of the Treaty to take all the necessary steps to achieve the result required by the Directive, that provision of Community law, to be effective, should give rise to liability for damages where three conditions were satisfied: (a) the result required by the Directive included the conferring of rights for the
Håndbog om ligebehandling af mænd og kvinder i Det Europæiske Fællesskab direktivet, indebærer, at private tillægges rettighe der; b) indholdet af disse rettigheder kan fastslås på grundlag af selve direktivets bestemmelser; og c) der er årsagsforbindelse mellem statens tilsidesættelse af sin forpligtelse og de skadelidtes tab.
Case-law of the European Court of Justice benefit of individuals; (b) the content of these rights might be determined by reference to the provisions of the Directive; and (c) the existence of a causal link between the breach of the obligation of the State and the damage suffered by the persons affected.
Domstolen udtalte, at såfremt disse betingelser var opfyldt, havde private et krav på erstatning, der fulgte direkte af fællesskabsretten.
The Court stated that subject to this, the State was obliged to make good the consequences of the damages caused within the context of national law on liability.
Så længe der ikke var udstedt EF-re-gler på området, tilkom det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte procesreglerne for søgsmål med hen blik på at sikre beskyttelse af borgernes rettigheder ef ter fællesskabsretten.
Accordingly, in the absence of Community rules on this subject, it was for the domestic legal system of each Member State to designate the courts having jurisdiction and to determine the procedural condi tions governing actions at law intended to ensure the protection of rights which parties enjoy under Community law.
Endvidere fremhævede Dom stolen, at de formelle og materielle betingelser i medlemsstaternes nationale lovgivning på dette område ikke måtte være mindre gunstige end de be tingelser, der gjaldt for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og ikke måtte være udformet således, at de i praksis gjorde det umuligt eller ur imeligt vanskeligt at opnå erstatning.
Moreover, emphasized the Court, any conditions as to both substance and form for the recovery of damages laid down by the various na tional laws applicable thereto must not be less favour able than those relating to similar claims under na tional law and they must not be so framed as to render the recovery of damages excessively difficult or vir tually impossible in practice.
tens almindelige opbygning og af det i dens artikel 5 fastsatte princip, at en privat skulle tilkendes erstat ning fra en medlemsstat i tilfælde af en tilsidesættel se af fællesskabsretten, der kunne tilregnes medlems staten.
The Court replied to the questions referred to it, as follows: that, as a matter of principle, it followed from the general system of the Treaty as well as the principle laid down in Article 5 therein, that a private indivi dual should be awarded damages by a Member State in case of a breach of Community law attributable to such a Member State.
Den (fællesskabs)ret, der gaves private, sikrede ifølge EFD fællesskabsrettens fulde virkning.
This (Community) right of in dividuals guaranteed the full effectiveness of Com munity law, according to the EG.
I situationer vedrørende tilsidesættelse af artikel 189, stk. 3, skal tre betingelser opfyldes: a) det pågældende direktiv skal tillægge private rettigheder, b) indhol det af disse rettigheder skal følge af direktivet, og c) der skal være en årsagsforbindelse mellem tilsi desættelsen og det lidte tab.
In situations con cerning breach of Article 189(3), three conditions have to be fulfilled: (a) the directive in question has to confer rights upon individuals, (b) the contents of these rights have to follow from that directive, and (c) there must be a causal link between the breach and the damage suffered.
Derfor pådrager en med lemsstat sig ansvar efter fællesskabsretten, hvis den tilsidesætter en forpligtelse i henhold til fællesskabsret ten, selv om den ikke pådrager sig et ansvar efter national lovgivning.
Hence, a breach of a Community law obligation by a legislative act creates liability for a Member State under Community law, even if under national law it may not be liable.
Denne dom lader imidlertid en række spørgsmål forblive ubesvarede, spørgsmål, som uden tvivl vil give anledning til mange fremtidige sager.
This judgment however, leaves a number of questions unanswered, and these will, no doubt, be the subject of many fu ture cases.
F.eks. kan det måske af Domstolens generelle ræsonnement udledes, at ikke alene manglende hand ling, men også ufuldstændig eller fejlagtig gennem førelse eller opfyldelse af en forpligtelse efter fælles skabsretten kan give anledning til erstatningssager.
For instance, its general reasoning might in dicate that not only inaction, but also incomplete or incorrect implementation or execution of a duty under Community law may give rise to actions for da mages.