natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Mens ca. 50% af dem, der obligatorisk skal være medlemmer af en sygekasse, endvidere er medlemmer af et gensidigt selskab (privat forsikringsselskab), findes der personer, der, skønt de ikke er fritaget for selv at betale en vis procentdel af udgifterne, ikke dækkes af en privat forsikring. Som følge heraf må de betale deres andel af deres egne midler.
Whilst about 50% of those who are compelled to be members of sickness insurance funds are also registered with a mutual society (private insurer), some are not exempt from the ticket and have no private insurance cover.
CREDOC anslog, at de således anvendte midler i 1974 androg 17 500 mio FF.
In 1974 CREDOC estimated that the flow of funds from private income and wealth was FF 17 500 million.
Ifølge CREDOC's skøn blev 5,1% af BNP i 1966 anvendt til sundhedsvæsenet, mens procentsatsen i 1971 var 5,6% og i 1975 6,7%.
According to CREDOC's estimates the percentage of GNP spent on health care was 5.1% in 1966, 5.6% in 1971 and 6.7% in 1975.
Der skal ikke her gøres forsøg på at give et samlet billede af udgifterne for samtlige sygekasser, private forsikringsselskaber og enkeltpersoner.
Aggregation of the expenditure statistics of all the social insurance funds, the private insurers and private individuals, is not attempted in this section.
Formålet med dette afsnit er blot at give visse oplysninger om fordelingen af udgifterne i forbindelse med den almindelige ordning og udgifternes stigningstakt.
The objective is merely to give some indication of the expenditure pattern of the general scheme and its rate of growth.
Den almindelige sygeforsikrings udgifter til sundheds- og sygepleje i 1976 mio FF
General scheme expenditure on health care 1976
Andet
TOTAL
+) Honorarer inden for praksissektoren (herunder læger, jordemødre, tandlæger, farmaceuter, sygeplejersker, fysioterapeuter osv.). Kilde: Santé Sécurité Sociale nr. 1 1978 XIV, tabel IV a 2.
1 Fees of practitioners outside the hospital (including doctors, midwives, dentists, pharmacists, nurses, physiotherapists etc.)
1977 var et usædvanligt år derved, at der skete en dæmpning af udgiftsstigningen.
1977 was an unusual year in that it was characterized by a reduction in the rate of growth of expenditure.
Tabel 2 viser stigning i udgifterne i november 1976 og november 1977 sammenlignet med henholdsvis november 1975 og november 1976.
Table 2 shows the cumulative growth in expenditure in November 1976 and November 1977 compared with November 1975 and November 1976.
Tallene i tabel 2 viser en klar dæmpning af udgiftsstigningen i året november 1976/november 1977 sammenlignet med året november 1975/november 1976.
The data in Table 2 shows a marked fall in expenditure inflation in the year to November 1977 compared with the year to November 1976.
Vækstraten i udgifterne til honorarer og sygehusbehandling faldt med henholdsvis 38% og 42% til 9,5% og 15,9%.
The rate of growth of expenditure on fees and hospitalization fell by 38% and 42% respectively to 9.6% and 15.9%.
Udgifterne til lægemidler steg med kun 1,8%.
Drug expenditure rose by only 1.8%.
Udgifternes stigningstakt
Expenditure inflation
Årlig stigningstakt i %
Annual percentage rate of growth
Lægemidler og forbindingssager
Fees Drugs and appliances Hospitalization Other
Der er forskellige og ikke fuldt ud klarlagte årsager til denne dæmpning ,af udgiftsstigningen.
The cause of this deceleration in the rate of growth of expenditure are diverse and not fully comprehended.
Følgende faktorer tillægges betydning i denne forbindelse: nedsættelse af forbruget inden for sundhedssektoren, større bevidsthed om knapheden af ressourcer hos læger og administratorer, bedre regulering af udgifter til lægemidler samt momsnedsættelse på disse varer, dæmpning af udvidelsen af sygehussengekapaciteten, færre fødsler, færre indvandrere og den almindelige følelse af økonomisk krise, der har påvirket efterspørgsel og udbud inden for sundhedssektoren.
The factors which are alleged to be important are: a reduction in medical consumption, great er awareness of doctors and administrators of the resource const raint, increased regulation of pharmaceutical costs and the redu ction of value added-tax (VAT) on these goods, a reduction in the improvement of the hospital bed stock, fewer births, less immig ration and the general environment of economic crisis which affec ted demanders and suppliers in the healthcare system.
Ydelserne i henhold til den sociale sygesikringsordning i Frankrig består i kontant godtgørelse af en del af behandlingsudgifterne.
The healthcare benefits of the French social insurance consist of cash refunds of part of the cost of care.
Dert del af behandlingsudgifterne, der skal betales af patienten (og som reguleres ved hjælp af den såkaldte "ticket modérateur") og listen over de patientgrupper, der er fritaget for at betale, blev anført i det foregående afsnit (afsnit E.3.1.3).
The extent of patient participation in the cost of care (regulated by the ticket modérateur) and the list of exempt client groups was set out in the preceding section (E.3.I.3.).
Ydelserne er omfattende og ikke tidsbegrænsede.
The extent of the benefits is comprehensive and there are no duration limits on benefits.
I "Code de déontologie" (dekret af 28.11.1955) fastlægges de grundlæggende principper for udøvelse af selvstændig lægevirksomhed i Frankrig: patientens ret til frit at vælge læge, lægens ret til at ordinere lægemidler, lægens tavshedspligt; endvidere fastsættes det, at patienten skal betale honoraret direkte til lægen.
The Deontological Code (Decree o f 28 November 1955) lays down the basic principles for the practic e of liberal medicine in France: freedom of the patient to choose his doctor, freedom of the doctor to prescribe, medical con fidentiality, direct payment of fees by the patient to the docto r.
Patienten vil således typisk vælge den læge, han ønsker at konsultere, betaler ham direkte det fastsatte honorar og kan ca. 2 uger senere fra det lokale sygekassekontor modtage godtgørelse for en del af udgifterne (afhængigt af den såkaldte "ticket modérateur").
Thus typically a patient will choose which doctor to visit, wi 11 pay him the appropriate fee directly and get reimbursement in part about a forthnight later
Siden 1971 er honorarerne for læger, der arbejder uden for sygehusvæsenent, blevet fastlagt ved en landsdækkende overenskomst.
Since 1971 the level of fees paid to doctors who whork outside hospital have been regulated by a national agreement.
Heri understøttes princippet om lægegerningen som liberalt erhverv, og der fastsættes takster for forskellige former for behandling.
This agreement re-iterates support for the principles of liberal medicine and sets out the rates for various forms of treatment.
Reguleringen af disse takster drøftes nedenfor (afsnit E.5.4.).
The adjustement of these rates is discussed below (E.5.4.).
For øjeblikket er største parten af de selvstændigt praktiserende læger tilsluttet honoraroverenskomsterne, dvs. at de anvender de godkendte takster.
At present the majority of such doctors in the community are parties to the fee conventions i.e. they charge the agreed fees.
Et mindretal af lægerne (mindre end 5%) dækkes ikke af overenskomsterne, og opkræver højere honorarer.
A minority of the profession (less than 5% are not covered by the conventions and charge higher fees.
Højt kvalificerede læger \"les grands médecins") kan, skønt de er tilsluttet honoraroverenskomster, ligeledes opkræve højere honorarer.
Also highly qualified doctors (les grands médecins) who are parties to the conventions may charge higher fees.
Patienter, der behandles af sådanne læger, får godtgjort 75% af det i overenskomsten god kendte honorar og betaler selv resten af deres egne midler.
Patients receiving treatment from such doctors get 75 to 100% of the agreed convention fee and pay any excess out of their own resources.
Når den alment praktiserende læge henviser patienten til behandling på et sygehus, kan dette enten ske på et offentligt sygehus eller på et (af syge kasserne) godkendt privat sygehus.
If the community doctor refers the patient to hospital the patient may get treatment in either a public hospital or a recognized (by the sickness funds) private hospital.
Behandling på sygehusene foretages af andre læger end dem, der har stillet den oprindelige diagnose før indlæggelsen.
Hospital treatment is provided by doctors different from those who do the initial diagnoses outside the hospital.
Dette giver, da der samtidig er mulighed for speciallægebehandlingen uden for sygehusene, risiko for dobbeltarbejde i forbindelse med diagnosticeringen.
This and the opportunity to acquire specialist treatment outside the hospital provides opportunities for duplication in diagnosis.
Nedenfor (afsnit E.5.2.) gennemgås de vigtigste træk ved disse to sektorer af sygehusvæsenet samt betalingssystemet for de læger, der er ansat der.
The attributes of these two sections of the hospital system and the payment systems of the doctors employed in them are discussed below (E.5.2.).
Også her bestemmes patientens andel i udgifterne i forbindelse med sygehusbehandlingen af den nævnte "ticket modérateur".
Again the cost to the patient of hospitalization is determined by the ticket modérateur.
50 - kirurgisk indgreb (den laveste kategori af sådanne indgreb er en normal blindtarmsoperation), eller såfremt den forsikrede eller en gennen ham medforsikret er indlagt i mere end 30 dage.
Non-exempt groups pay 20% of the cost of hospitalization up to a certain sum or nothing if the patient undergoes a major surgical operation (the lowest grade of such operations is a normal appendec tomy) or if the insured or his dependents are hospitalized for more than 30 days.
Pleje efter endt sygehusbehandling kan ydes i plejehjem eller hjemme, og refusionsvilkårene er de samme som for sygehuse.
Post-hospital care is provided in nursing homes and in the private home and the reimbursement conditions are the same as those for hospitals.
Udgifterne til denne form for pleje godtgøres på samme måde som udgifterne til primær sundhedspleje.
The costs of nursing care in the community are reimbursed in the same way as the costs of primary care.
Dette afsnit vedrører antallet og fordelingen af læger og sygehussengepladser samt priserne på disse faktorer.
This section is concerned with the quantity, price and distribution of doctors and hospital beds.
Dette er naturligvis et ufuldstændigt billede af de faktorer, der medvirker i behandlingsprocessen, idet sygeplejersker, teknikere og hjælpepersonale er ladt ude af betragtning.
Inevitably this is a partial picture of the nature of the inputs into the health care process, the supply of nurses, technicians and ancillary workers is ignored.
Sidstnævnte kategorier er af betydning, når man ser på mulighederne for at substituere en faktor med en anden (om f.eks. billigere (?) former for sygepleje kan erstatte dyrere lægebehandling og give det samme sundhedsmæssige resultat), men må undlades af hensyn til denne fremstillings omfang.
Whilst these omissions are significant when considering the possibilities of substituting one factor for another (e.g. whether cheaper (?) nursing services can be substituted for expensive doctor services to provide the same health care outcome) they are unavoidable given our space constraints.
De foreliggende statistiske oplysninger belyser en række vigtige sundhedspolitiske spørgsmål af samme art som dem, der findes i andre medlemslande i Fællesskabet.
The statistics provided highlight some important policy issues whose character is similar to those existing in other member countries of the EEC.
Tabel 3 viser den regionale fordeling af læger i Frankrig i 1975 samt landsgennemsnittet (med og uden Paris).
Table 3 shows the regional distribution of doctors in France in 1975 and the national average statistics (with and without Paris).
I 1975 var der i alt 146,5 læger pr. 100 000 indbyggere. Der er imidlertid ret store geografisk bestemte udsving fra dette gennemsnit.
The total doctor stock per 100 000 population in 1975 was 146.5.
Paris er det bedst forsynede område med 218 læger pr. 100 000 indbyggere (148% af landsgennemsnittet).
Paris is the best endowed area with 218 doctors per 100 000 population (148% of the national average).
De to dårligst forsynede områder, Picardie og Basse-Normandie ligger 33% under landsgennemsnittet: 98 pr. 100 000 indbyggere.
The two least well endowed areas, Picardie and Basse-Normandie, have stocks 33% below the national average: 98 per 100 000 population.
En læge kan nu frit åbne en praksis hvor som helst i Frankrig. En læge kan benævne sig speciallæge efter at have bestået en række eksaminer.
At present a doctor is free to open an office anywhere in France A doctor becomes a specialist as a result of passing examinations.
En af manglerne ved enhver analyse af en given bestand er, at den ikke siger ret meget om den hastighed, hvormed den udvikler sig.
One defect in any analysis of stocks is that it gives little indication of its rate of change.
Det bemærkelsesværdige ved forøgelsen af den franske lægebestand er, at den er, og fremover for mentlig vil vedblive med at være, meget hurtig; som følge heraf anslås det, at situationen omkring 1985 vil være den, at måske helt op til 50% af lægerne har virket i mindre end 10 år.
The remarkable thing about the rate of growth of the French doctor stock is that it has been and is expected to continue to be very rapid and as a result it is estimated that by 1985 perhaps as many as 50% of the doctor stock will have been in practice for less than 10 years.
Enhver, der har bestået studentereksamen, kan i Frankrig få adgang til højere uddannelse.
Anyone who has obtained the baccalaureate can enter higher education in France.
Lægeuddannelsen har vist sig at være attraktiv, og antallet af uddannelsespladser i de lægevidenskabelige fakulteter er blevet forøget.
Medical education has proved popular and the number of training places in medical schools has expanded.
Adgangen til lægeuddannelsen begrænses ved prøver efter det første og det andet studieår, hvorved efterspørgselen efter uddannelsespladser kommer til at svare til udbudet (i 1975 var efterspørgselen 300-500% større end udbudet).
Entry to medical education is restricted by a first and second year examination which equates the demand for places to the supply (in 1975 demand was 300 to 500% greater than supply).
Denne form for regulering gør det muligt for staten efter forhandling med uddannelsesinstitutionerne at ændre antallet af uddannelsespladser i de lægevidenskabelige fakulteter.
This method of regulation, enables the State after negotiation with the training institutions to affect the number of training places in medical schools.
Stillet over for udsigten til et kommende overskud af læger reagerede staten i 1977 ved at nedskære antallet af uddannelsespladser efter det første studieår med 20%.
In 1977 the State responded to the threat of a doctor 'surplus' by cutting the number of post-first year training places by 20%.
51 alligevel overstige 200 pr. 100 000 indbyggere, fordi der (på grund af lægeuddannelsens varighed) går en vis tid fra man ændrer den førte politik, til virkningerne heraf slår igennem.
Despite this cutback the effects of the lag between policy changes and policy effects (due to the length of the process of medical education) will mean that the doctor population stock is likely to exceed 200 per 100 000 in the 1980s.
Sygehussengepladser findes i mange forskellige former for institutioner: offentlige institutioner, private ikke-kommercielt drevne institutioner og private kommercielt drevne institutioner (i vid udstrækning ejet og drevet af læger og i almindelighed mindre end offentlige sygehuse).
Hospital beds are provided by a variety of institutional arrangements: public institutions, private nonprofit making institutions and private profit making institution (largely owned and operated by doctors and usually smaller than public hospitals).
Det offentlige sygehusvæsen udgør en struktur med fire forskellige niveauer.
The public hospital system is structured and has 4 layers.
Der findes ca. 900 offentlige sygehuse.
There are about 900 public hospitals.
Den regionale fordeling af læger i Frankrig 1975
Regional distribution of doctors in France 1975
Antal pr. 100 000 indbyggere
Number per Endowment as a 100 000 percentage of the population national average
I de to foregående afsnit er den ulige geografiske fordeling af læger og sygehussengepladser blevet berørt.
In the preceding two sections the geographical inequality in the distribution of doctors and hospital beds has been indicated.
Problemerne inden for sygehussektoren har ført til ihærdige forsøg på at ændre den nuværende fordeling af sengepladserne.
The problems of the hospital sector has led to vigorous attempts to change the existing distribution of beds.
Loven om reform af sygehusvæsenet (af 31.12.1970) blev vedtaget med henblik på at lette oprettelsen af et offentligt sygehusvæsen, der skulle bestå af offentlige sygehuse og godkendte private institutioner.
The Hospital Reform Law (31 December, 1970) was passed to facilitate the creation of a public hospital service provided by public hospitals and approved private institutions.
Et kort over Frankrig, hvor samtlige sygdomsbehandlingsfaciliteter og deres udnyttelsesgrad er markeret, danner grundlaget for en planlægning, der bygger på kort lægning af behovene og på styring af ressourcerne til de områder, der har mest brug for dem.
A health map of France, showing all facilities and their utilization rates, forms the basis of a system of planning whereby 'needs' are defined and resources are directed to those areas in greatest need.
Honorarerne for læger inden for praksissektoren fastsættes i henhold til den landsdækkende overenskomst fra oktober 1971.
The fees paid to doctors who work outside the hospital are governed by the October 1971 national agreement.
Hver behandlingsform tildeles et kodebogstav og en koefficient, der bestemmer betalingens størrelse; lægen får således i hvert enkelt tilfælde betaling i forhold til den præsterede ydelse.
Each treatment mode is assigned a key letter and a coefficient which determines the payment level, i.e. the doctor is paid by performance or fee per item of service.
Læger på offentlige sygehuse betales i forhold til antallet og arten af de lægelige handlinger, de foretager.
Doctors in public hospitals paid in relation to the number and nature of medical acts that they perform.
Dette vederlag udgør et beløb, der ligger mellem en nedre og øvre grænse, hvilket betyder en udligning af forskelle i betalingssatser (skønt de fra et juridisk synspunkt ikke kan betragtes som lønmodtagere).
This remuneration is paid at a level between a minimum (floor) and maximum (ceiling) and tends to equate payment rates (However from the Legal point of view they cannot be regarded as salaried).
Sengepladser på offentlige sygehuse 1975
Public hospital beds 1975
(pr. 1 000 indbyggere)
(per 1 000 population!
F. SUNDHEDS- OG SYGEPLEJEN I IRLAND
HEALTH CARE IN IRELAND
Dem første landsdækkende lov vedrørende finansiering og tilrettelæggelse af sundheds- og sygepleje i Irland blev vedtaget i 1911.
The first national law to affect the finance and provision of health care in Ireland was passed in 1911.
Denne lovgivning blev revideret og udvidet i 1947, 1953, 1960 og 1970.
This legislation has been revised and expanded in 1947, 1953, 1960 and 1970.
Opbygningen af det irske sundhedsvæsen blev ændret i 1971.
The organization of the Irish healthcare system was revised in 1971.
Sundhedsministeriet i Dublin fører tilsyn med det irske sundhedsvæsens funktion, og varetager planlægningen på lang sigt.
The Department of Health in Dublin supervises the operation of the Irish Health service and carries out a long term planning function.
Den daglige forvaltning af sundhedsvæsenet i Irland er overdraget til 8 sundhedsnævn.
The task of administering the day-to-day running of the Irish health service has been devolved to eight Health Boards.
Disse organer består af et flertal af medlemmer, der udpeges af de lokale myndigheder, samt repræsentanter for lægestanden og de øvrige erhverv inden for sundhedssektoren.
These bodies consist of local authority elected members, who are in the majority, and representatives of the medical and ancillary health professions.
Disse vælges af de forskellige erhverv, idet de dog i begyndelsen blev udnævnt af ministeren.
The latter are elected by the professions, although the first representatives were appointed by the Minister.
Nævnene samordner deres virksomhed med de lokale myndigheder og de frivillige organisationer inden for sund hedssektoren.
The Boards coordinate their activities with the local authorities and the voluntary health bodies.
Nævnenes arbejde er delt mellem tre store programmer, der dækker henholdsvis den primære sundhedstjeneste, det almindelige sygehusvæsen og specialsygehuse (for sindslidende, psykisk handicappede og ældre).
The work of the Boards is divided into three broad programmes covering respectively community care services, general hospital services, and 'special' hospital services (for the mentally ill, the mentally handicapped and geriatrics).
Den primære sundhedstjeneste dækker sygdomsforebyggelse, almen lægepraksis, socialrådgivere, tandpleje og offentlige klinikker.
The community care component of each Board's work covers preventive health activities, general practitioner services, social workers, dental services, and public health nursing services.
Denne virksomhed administreres af de lokale myndigheder.
These services are administered at the local government level.
I større områder er der en administrator for hvert af de to programmer.
Various local committees of the Board keep it in touch with local opinion.
Der er opstået to større problemer i forbindelse med denne nye administrative ordning.
The main problems which have arisen in this new administrative system are twofold.
For det første er problemet vedrørende samordning og planlægning af det private (frivillige) og det offentlige sygehusvæsen endnu ikke fuldt ud blevet løst.
Firstly, the problem of coordinating and planning the private (voluntary) and public hospital systems has not yet been fully resolved.
For det andet er der et problem i forbindelse med samordningen af sundhedsnævnenes virksomhed og de lokale myndigheder, der yder sociale ydelser.
Secondly, there is a problem in coordinating the activities of the Health Boards and the local authorities who provide social services.
Der findes ikke sygekasser i Irland
There are no sickness funds in Ireland.
Siden 1957 har en af staten oprettet frivillig sygeforsikringskommission (Voluntary Health Insurance Board (VHIB) haft monopol på privat sygeforsikring i Irland.
Since 1957 a State-sponsored Voluntary Health Insurance Board (VHIB) has had a monopoly of private health care insurance in Ireland.
I 1977 var mere end 500 000 dækket af en eller anden form for VHIB-forsikring.
In 1977 over 500 000 people were covered by some form of VHIB insurance.
Der skelnes i den irske sygesikringsordning mellem to hovedgrupper af patienter: personer/familier med ret til almindelig lægehjælp og andre med ret til visse former for lægehjælp.
There are two major client groups in the Irish health care system: those persons on families with full eligibility and those with limited eligibility.
Ret til almindelig lægehjælp (den almindelige lægehjælpsordning (General Medical Service):
Full eligibility (the General Medical Service)
Borgere med denne status har ret til ydelser i henhold til den almindelige lægehjælpsordning (General Medical Service (GMS)).
Those citizens with full eligibility status have the right to benefits under the General Medical Service (GMS) scheme.
Enhver borger kan få et GMS (læge-) kort såfremt han ikke, eller kun ved at påtage sig en urimelig byrde, kan betale for behandling hos en alment praktiserende læge eller for medicinsk og kirurgisk behandling for sig selv og sin familie.
The citizen can acquire a GMS (medical) card if he cannot 'without undue hardship' pay for general practitioner medical and surgical services for himself and his family.