natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For så vidt angår de multilaterale forbindelser har effektiviteten af de staters holdning, der ikke anerkender Fællesskaberne, vist sig mere varierende og afhængig af, i hvilket omfang staterne kunne sætte deres synspunkter igennem.
In the case of multilateral relations, the effective consequences of the attitude of States which do not recognize the Communities have been more variable and have depended on the extent to which those States have been able to impose their view.
Det står dog fast, at Fællesskabernes vanskeligheder med hensyn til adgang til visse in ternationale konferencer eller visse internationale retlige ordninger i det væsentlige skyldes, at de østeuropæiske stater i hvert enkelt tilfælde har draget konsekvenserne af den holdning, de har indtaget over for Fællesskaberne.
There can be no doubt, however, that most of the Communities' difficulty in gaining access to international conferences or to certain international legal instruments is due to the fact that, in this specific matter, the line taken by the East European States has stemmed logically from their attitude of principle to the Communities.
Man får således her på ny bekræftet resultatet af den analyse, man kan foretage for et hvert folkeretligt retssubjekts vedkommende, nemlig at hvor smidig teorien om anerkendelse end er, giver den manglende anerkendelse af et folkeretligt retssubjekt altid på et eller andet tidspunkt anledning til vanskeligheder.
This further confirms, therefore, our finding relating to every subject of international law, which states that, while the theory of recognition may be extremely flexible, the fact that a subject of international law is not recognized by others always causes difficulties at some time or other.
Nægtelse af anerkendelse dejure fra andres side griber ikke ind i vedkommende retssubjekts »objektive« eksistens eller i dets evne til at træffe foranstaltninger, der henhører under dets kompetence.
The nonrecognition of a subject of law by others does not affect its 'objective' existence or its capacity to take measures within its powers.
Hvis man således antager, aten stat ikke er anerkendt af nogen anden (hvilket hidtil kun har været et skoleeksempel), står det dog fast, at denne situation, selv om den naturligvis er særdeles generende, ikke er til hinder for, at staten på sit område udøver effektiv kontrol over sine borgere.
Thus, assuming that a State is not recognized by any other (so far purely hypothetical), it is obvious that this clearly embarrassing situation does not prevent that State from exercising effective control over its territory and its citizens.
Også de internationale organisationer har objektive beføjelser.
International organizations also have objective powers.
Disse beføjelser er særlig vide for Fællesskabernes vedkommende.
In the case of the Communities these powers are particularly wide.
Fællesskaberne har nemlig på grund af deres vidtgående beføjelser til fastsættelse af retsregler og de store kompetenceområder, som er overladt dem af medlemsstaterne, beføjelser af samme art som staternes på »Fællesskabernes område« og i forhold til »de under Fællesskaberne hørende borgere«.
In fact, because of the extent of their powers to make regulations and of the areas of competence transferred to them by the States, the Communities have powers of the same nature as those of States in respect ofCommunity territory' and 'nationals of the Community'.
Disse beføjelser får nemlig uundgåeligt betydning for tredjelande, uden at disse på nogen måde kan modsætte sig det.
Inevitably, these powers affect third parties in one way or another, without their being able to challenge them.
Dette gælder ganske særligt på handelsforbindelsernes område.
This is particularly true in the case of commercial relations.
Alle varer, der indføres til Fællesskabet, omfattes således uden undtagelse og uden hensyn til, om de kommer fra øst eller vest, af de regler (vedrørende toldtarif, oprindelse mv.), der er fastsat af Fællesskabernes organer.
As from 1.1.1975, when most of the trade agree ments between Member States and those countries expired, the EEC and the ECSC introduced 'autonomous' arrangements for the import of products originating from those countries.
Disse regler anvendes uden videre, med mindre tredjelandene har opnået særordninger i kraft af bestemmelser, der indeholdes i aftaler.
In the case of'EEC' products, the arrangement is at present governed by the regulations adopted by the Council of the Communities on 30.6.1982 (OJL 195, 1982) and 14.11.1983 (OJ L 346, 1983).
At landene i Østeuropa på grund af en principiel holdning har nægtet at indgå sådanne aftaler med Fællesskaberne, medfører netop, at handelsforbindelserne med disse lande i
In addition, Member States are still authorized to sign 'cooperation agreements' with the East European countries, subject to monitoring by the Community (Council Decision of 22.7.1974, OJ L208, 1974).
det væsentlige er inddraget under de autonome ordninger, der er indført af Fællesskaberne (').
Thus, every product imported into the Community from West or East is subject to the rules (customs tariff, rules regarding origin, etc.) adopted by the Community organs.
Der er naturligvis ikke tale om, at Fællesskabernes objektive eksistens og handleevne er begrænset til handel.
These rules automatically apply unless the nonmember State concerned has secured contractual exemption.
Den regulering af konkurrencen, der er indført ved traktaten og udbygget ved forordningerne gælder således enhver erhvervsdrivende, hvis virke på en eller anden måde falder ind under Fællesskabernes kompetenceområde.
The specific consequences of the refusal by the East European States, on grounds of principle, to conclude such agreements with the Communities are that commercial re lations with those States are basically subject to the autonomous measures adopted by the Communities.'
Domstolen har givet særdeles oplysende eksempler herpå i forhold til virksomheder uden for Europa (2).
Clearly, the objective existence of the Communities and their capacity for independent action cannot be confined to the field of trade.
På samme måde gælder det endvidere, at hvor Fællesskaberne på det maritime område indfører ordninger (ekslusive økonomiske zoner), der er udtryk for dets beføjelser i egentlig »territorial« henseende, gælder disse for alle.
Thus, the competition rules laid down in the Treaty and implemented by regulation apply to all economic operators whose activités come within the competence of the Community in some way.
Et tredjeland kan således ikke foregive, at det ikke kender til eksistensen af sådanne ekslusive økonomiske zoner under påskud af, at det ikke anerkender Fællesskaberne.
The Court of Justice of the Communities has stated this principle very clearly with regard to non-European undertakings.2
Fællesskaberne må naturligvis på samme måde som en stat rette sig efter de almindelige folkeretlige eller traktatretlige regler ved indførelsen af disse autonome foranstaltninger.
Similarly, the maritime arrangements adopted by the Communities (exclusive economic zone), in the exercise of genuinely 'territorial' powers, are of universal application.
Tredjelandene er i øvrigt helt på det rene med dette forhold, eftersom de på det handelsmæssige område allerede adskillige gange har indklaget EØF for GATT's institutioner i anledning af autonome foranstaltninger (3).
Of course, when adopting such autonomous measures, the Communities, like a State, must observe the general principles of international law or the rules established by in ternational conventions or treaties.
C) Autonome foranstaltninger på handelsområdet bør dog ikke begrænses til tilfælde, hvor de træder i stedet for en aftale, der ikke har kunnet indgås.
Autonomous trade measures are not confined, however, to cases where they replace an agreement which could not be concluded.
Således har Fællesskaberne forst og fremmest til fordel for tredjelande etableret autonome ordninger, der er særlig gunstige for disse lande.
The Communities began, for example, by introducing autonomous arrangements which were specially favourable to certain nonmember countries.
Der er her tale om systemet med generaliserede præferenceordninger (GSP).
One of these is the generalized system of preferences (GSP).
Der er ligeledes tale om ordninger med finansiel bistand, som EØF siden 1976 har indrømmet forskellige udviklingslande i Asien og Latinamerika, der ikke er »associeret« med Fællesskabet.
An other is the system of financial aid operated by the EEC since 1976 to assist developing countries in Asia and Latin America which are 'not associated' with the Community.
Autonome foranstaltninger kan også kombineres med den aftalemæssige eller aftalelignende ordning, som den supplerer.
An autonomous measure can also be used to supplement an agreement or an arrangement similar to an agreement.
Dette gælder, hvor Fællesskabet har undertegnet aftaler, til hvis opfyldelse det i større eller mindre omfang har kunnet vælge midlerne.
This has been the case when the Community has entered into commitments and the method of implementation has been more or less left to its discretion.
Autonome foranstaltninger kan på dette område navnlig gå ud på at indrømme partnere en gunstigere ordning end den. der oprindelig er fastsat ved aftalen.
In this context, the purpose of an autonomous measure may be to grant the partner more favourable terms than those originally agreed.
De kan ligeledes indebære, at Fællesskabet benytterbeskyttelsesklausuler, derer indeholdt i aftalen.
Another purpose may be to enable the Community to invoke safeguard clauses in the agreement.
1973, s. 215. (') På grund af kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning, pålæggelsc af antidumpingtold og brug af beskyttelsesforanstaltninger, der er indeholdt i aftalerne. Disse tvister er som regel blevet bilagt ved forhandling.
Quantitative restrictions or measures having an equivalent effect, the imposition of antidumping duties or the use of safeguard clauses provided for in agreements.
Afsnit 2: Fællesskabernes anerkendelse af andre retssubjekter
Section 2: Recognition 'by' the European Communities
Hvad angår anerkendelse spiller internationale organisationer traditionelt en indirekte, men vigtig rolle.
In the matter of recognition, international organizations play an indirect but important role.
Ved at optage en ny stat som medlem eller samtykke i akkreditering af en delegation hos sig »anerkender« en international organisation nemlig for det første stiltiende, at denne stat eksisterer eller at vedkommende organ er repræsentativt, og giver det adgang til, hvad der i dag udgør en væsentlig del af de internationale forbindelser.
Firstly, by acknowledging a new State or accepting the accreditation of a delegation to itself, an international organization implicity 'recognizes' the existence of the State con cerned or the representative character of the organ and allows it to enter into what is to day an important part of international relations.
For det andet øver visse organisationer- og i hvert fald den største blandt disse, nemlig FN - en klar indflydelse på medlemsstaterne hvad angår deres egen afgørelse om anerkendelse eller undladelse af anerkendelse. Sagerne vedrørende Kina og Syd-Rhodesia -for blot at nævne nogle eksempler-tjener klart til illustration (').
Secondly, the attitude of certain organizations - at least of the largest of them, the Unit ed Nations - obviously has a major influence on its member States' decision to recognize or not recognize; to mention only two cases, China and Southern Rhodesia clearly illustrate this point.'
Fællesskaberne befinder sig fra dette synspunkt i en situation, der er forskellig fra de øvrige internationale organisationers.
In this respect, the position of the Communities differs from that of the other organizations. tions.
Medens FN f.eks. indirekte »anerkender« en stat ved at optage den som medlem eller en regering ved at modtage en delegation fra den (2), spiller Fællesskabet denne rolle på samme måde som en stat ved at optage diplomatiske forbindelser med det pågældende tredjeland efter nærmere regler, der kan sammenlignes med dem, der anvendes af stater (se kapitel II ndf.)(3).
Firstly, whereas the UN, for example, implicitly recognizes a State by admitting it to membership, or a government does so by accepting its delegation,2the Communities behave like a State and establish diplomatic relations with such a nonmember country by a procedure comparable to that used by States (see further on, Chapter II).3
Således har Fællesskabet, der oprindelig havde givet samtykke til akkreditering hos sig af en mission udpeget af Tai-Peh, men rent faktisk etableret forbindelse med Den kinesiske Folkerepublik, herved underforstået anerkendt regeringen i Peking som legitime ret til at repræsentere den kinesiske stat.
Thus, the Community which originally approved the accreditation to it of a mission appointed by Taipeh but, in fact, established relations with the People's Republic of China, thereby implicity recognized the Beijing Government as entitled to represent the Chinese State.
(') Da de amerikanske gidsler blev holdt fanget i Iran. vedtog Europa-Parlamentet en beslutning, hvori det op fordrede medlemsstaternes regeringer til at overveje at afbryde deres diplomatiske forbindelser med Iran.
When the American hostages were held in Iran, the European Parliament adopted a resolution calling on the governments of Member States to consider breaking off diplomatic relations with Iran.
Denne beslutning fik ingen virkninger.
This resolution had no practical results.
(2) Det bemærkes, at denne form for problem kan tænkes at opstå for Fællesskabet, dersom flere magter strides om retten til at repræsentere en medlemsstat.
The Community could be faced with this problem if several powers disputed the right to represent a Member State.
(') Disse forbindelser, der kan optages efter overenskomst mellem parterne, kan »indrettes« efter et mønster, der er fastsat af en af parterne.
Such relations established by agreement between the partners could be 'planned' by decision of either.
På den ene side offentliggjorde de ti lande inden for rammerne af det politiske samarbejde den 16. november 1983 følgende deklaration:
Firstly, the Ten issued the following statement on 16 November 1983 in the framework of political cooperation.
»De ti EF-medlemsstater er dybt bekymrede ved den uafhængighedserklæring, der er fremsat af en »tyrkisk republik i Nordcypern«.
'The 10 Member States of the European Community are deeply concerned by the proclamation of an independent 'Turkish Republic of North Cyprus'.
De forkaster denne erklæring, der strider mod en række FN-resolutioner.
They reject this proclamation which is contrary to the successive resolutions of the United Nations.
De ti lande gentager, at de ubetinget støtter Den cypriotiske Republiks uafhængighed, suverænitet, territoriale integritet og enhed.
The Ten reaffirm their unconditional support for the independence, sovereignty, territorial integrity and unity of the Republic of Cyprus.
De betragter fortsat præsident Kyprianou's regering som den eneste lovlige regering for Den cypriotiske Republik.
They continue to regard the government of President Kyprianou as the sole legitimate government of the Republic of Cyprus.
De kræver, at ingen af de berørte parter anerkender denne handling, der skaber en foruroligende situation i området«.
They call on all interested parties not to recognize this act, which creates a disturbing situation in the area.'
På den anden side offentliggjorde Kommissionen samme dagTølgende erklæring:
Secondly, the Commission issued the following statement the same day.
»Kommissionen beklager dybt det tyrkisk-cypriotiske samfunds ensidige uafhængighedserklæring og forkaster denne.
'The Commission greatly regrets and rejects the unilateral declaration of independence by the Turkish community in Cyprus.
Regeringen for Den cypriotiske Republik er den ene ste lovlige repræsentant og den eneste, der anerkendes af De europæiske Fællesskaber.
The government of the Republic of Cyprus is the sole lawful representative and the sole representative recognized by the European Community.
Kommissionen, der fortsat vil bestræbe sig på at nå de mål, der fastsat i associeringsaftalen mellem Den cypriotiske Republik og Det europæiske Fællesskab, kræver, at de be rørte parter på ny skal overveje de beslutninger, der netop er truffet«.
The Commission, which is still anxious to implement the objectives of the as sociation agreement between the Republic of Cyprus and the European Community, calls on the interested parties to reconsider the decisions just taken.'
Den første erklæring indeholder en kollektiv beslutning om nægtelse af anerkendelse. Den stammer fra selve medlemsstaterne.
The first statement represents a collective decision not to recognize, taken by the States themselves.
Den anden er mere original, for så vidt som den giver udtryk for en kompetence hos Fællesskabet som sådant til at udtale sig om spørgsmålet om anerkendelse eller nægtelse af anerkendelse af en stat.
The second is a new departure since it represents the expression by the Community, as such, of powers to pronounce on the recognition or nonrecognition of a State.
Det er imidlertid givet, at det skridt fra Fællesskabets side først og fremmest forklares ved den særdeles nære forbindelse mellem Cypern og Fællesskaberne samt ved den særlige interesse, som en af medlemsstaterne har i denne stat.
Unquestionably, however, this move forward by the Community is principally attributable to Cyprus's particulary close relations with the Community and to the special in terest of one Member State in that country.
Dette »fortilfælde« - hvis betydning ganske vist er stor-må dog anføres med en vis for sigtighed.
This precedent - which is of undoubted importance - should therefore be used with caution.
Kapitel II : Fællesskabernes internationale repræsentation
Chapter II - The international representation of the Communities
Et retssubjekts adgang til internationale forhandlinger forudsætter brug af organer, der er beføjet til at repræsentere vedkommende retssubjekt og anerkendes som sådanne af de øvrige retssubjekter.
A prerequisite for the entry of a subject of law into international negotiations is the use of organs empowered to represent it and recognized as such by the other subjects.
Det grundlæggende spørgsmål er, hvorvidt og i hvilket omfang Fællesskaberne kan be nytte de rettigheder og privilegier, som staterne på basis af en meget gammel praksis har indført til fordel for sig selv.
The fundamental question is to know whether and to what extent the Communities can enjoy the rights and privileges which States have built up to their advantage on the basis of an age-old practice.
Diplomatiet er imidlertid i vore dage i stadig tiltagende omfang kommet til at bestå af kontakter, der etableres direkte mellem de centrale myndigheder eller gennem delegationer, der er sammensat med henblik på en bestemt forhandling. Der er her tale om »ad hoc«-forbindelser (afsnit 2) (').
But present-day diplomacy increasingly involves contacts established directly between central governments or through delegations set up for specific negotiations; these are the ad hoc contacts (Section 2). '
Afsnit 1: Midlerne til etablering af faste forbindelser: problemet vedrørende Fællesskabernes »gesandtskabsret«
Section 1: Permanent contacts: the problem of the Communities' 'right of legation'
Gesandtskabsretten er den mulighed, som et internationalt retssubjekt har for at lade sig repræsentere hos andre retssubjekter ved et særligt, stående organ, hvis retsstilling er be skyttet ved folkeretten.
The right of legation enables a subject of international law to be represented to other subjects by a permanent specialized organ having a protective status laid down by inter national law.
For staternes vedkommende er denne ret hjemlet ved en praksis, der har bestået i umindelige tider. Den er i dag klart kodificeret ved de to Wienerkonventioner om diplomatiske (1961) og konsulære (1963) forbindelser.
As far as States are concerned, this is a time-honoured right, which is now well codified by the two Vienna Conventions on diplomatic (1961) and consular (1963) relations.
Disse konventioner bygger på staternes frie vilje (en stat er ikke forpligtet til at oprette diplomatiske forbindelser med en anden stat), faktisk gensidighed (til den »aktive« gesandtskabsret, der består i at lade sig repræsentere, svarer praktisk talt altid den »passive« gesandtskabsret, nemlig den anden stats repræsentation) og omfanget af den beskyttede stilling.
The underlying principles are voluntarism (a State is not required to establish diplomatic relations with another) defacto reciprocity (in practically every case, the 'active' right of legation, i.e. of being represented, is matched by the 'passive' right of le gation, i.e. representation of the other subject) and the extent of the protective status.
For de internationale organisationers vedkommende er forholdene anderledes.
For international organizations, the situation is different.
Staterne fandt nemlig meget hurtigt, at det var nyttigt for dem at lade sig repræsentere ved de in ternationale organisationer, og herved gav de stødet til udvikling af en gesandtskabsret, der ikke udøves gennem ambassader, men ved »faste repræsentationer« for medlemsstaterne og »faste observatørmissioner« for stater, der ikke er medlemmer.
States soon realized the value of being represented at international organizations, and this led to an extension of the right of legation which is exercised not via embassies but via 'Permanent missions' for the member States and 'Permanent observer missions' for nonmember States.
Denne praksis er blevet kodificeret ved Wienerkonventionen om staternes repræsentation i deres for bindelse med internationale organisationer af verdensomfattende karakter af 14. marts 1975 (').
This practice was codified by the Vienna Convention of 14 March 1975 on the representation of States in their relations with international organizations of a universal character. '
Derimod har staterne ikke tilladt de internationale organisationer en modsvarende repræsentationsret hos sig.
The States did not, however, accept that international organizations could exercise a similar right on a reciprocal basis.
Organisationerne kan ganske vist med samtykke fra vedkommende stat oprette forbindelses - og informationskontorer, men disse kan ikke sam menlignes med ambassader.
Admittedly, such organizations may, with the agree ment of the State concerned, establish liaison and information offices, but these cannot be compared with embassies.
Man kunne forudse, at denne skævhed kunne få indflydelse på Fællesskabernes stilling. Det er derfor nødvendigt at behandle den »passive« gesandtskabsret (A) og den »aktive« gesandtskabsret hver for sig (B).
It was foreseeable that this one-sidedness would have an effect on the Communities and explains why the 'passive' right of legation (A) and the 'active' right of legation (B) must be dealt with separately.
A. Staternes repræsentation ved Fællesskaberne: Den »passive« gesandtskabsret
A - Representation of States to the Communities : the ''passive' right of legation
Denne repræsentation er forskellig af karakter og omfang eftersom der er tale om med lemsstater eller tredielande. lande.
This representation varies in both meaning and extent depending on whether Member States or nonmember States are involved.
Medlemsstaternes repræsentation
Representation of Member States
Samtlige medlemsstater har oprettet en »fast repræsentation« ved Fællesskaberne.
Each Member State has established a 'Permanent Representation' to the Communities.
På grund af denne repræsentations betydning og retlige stilling ligner den en ambassade, og hvad mere er, en meget højtstående ambassade inden for statsorganisationen.
In terms of both size and status, the representation is similar to an embassy, indeed a very high-ranking embassy in the State hierarchy.