natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Som helhed herer ca. 55% af de funktionelle byregioner i det udvidede Fællesskab til kategorien med faldende befolkningstal, mens de evrige 45% tilhorer gruppen af ekspanderende byregioner.
Overall, some 55X of the functional urban regions in the enlarged Community are regions with declining populations while 45% belong to the second category of regions with expanding populations.
Analysen af de disponible oplysninger viser på den ene side, at der ved nogen lunde ensartede demografiske tendenser kan være en meget forskellig problemintensitet, og på den anden side, at der ved en nogenlunde ensartet problemintensitet i forskellige byer ofte kan konstateres en vidt forskellig demografisk udvikling (se spredningsdiagram i bilag 2.2.3-D).
Analysis of the information available reveals that, on the one hand, that, with similar demographic trends, the intensity of problems can vary markedly and, on the other, that, with a similar intensity of problems, quite different demographic trends are frequently observed in different towns (see scatter diagram in Annex 2.2.3-D).
Det forhold, at der kun i en del af byerne med henholdsvis faldende og voksende indbyggertal forekommer meget betyde lige og tungtvejende sociale og ekonomiske problemer, tyder på, at byudviklingsvanskeligheder ikke alene eller ikke primært kan feres tilbage til den demografiske udvikling.
The existence of serious social and economic problems in a towns with a contracting and towns with an expanding population is an indication that difficulties of urban development *r* not solely or primarily attributable to demographic trends.
Ikke desto mindre afhænger tilpasningsproblememes art af, om befolkningstallet er dalende eller voksende.
Nevertheless, the type of adjustment problem is determined by whether the population is contracting or expanding.
Hvis man udelukkende betragter den tredjedel af de funktionelle byregioner, der på grundlag af forskellige analyser, som ger det muligt at tilgodese problemernes mangfoldighed, til stadighed skiller sig tydeligt ud, tegner billedes sig således: ca. tre femtedele af disse byregioner er præget af forfaldsfænomener og tilbagegangsprocesser, mens to femtedele er præget af særlige vækstproblemer.
If the analysis is concentrated on that third of functional urban regions which stand out consistently when differing methods are employed to take account of the wide variety of problems, the following picture emerges: some three fifths of these regions exhibit signs of decay and contraction while two fifths of them have to contend with specific growth problems, with a clear split again apparent according to geographical locations.
Problemerne i den gruppe af byregioner, der har en stærk befolk ningstilvækst, hænger bl.a. sammen med tilflytning fra mindre udviklede og overvejende landbrugsprægede områder, en yngere befolkning, en
The problems faced by the urban regions experiencing strong population growth go hand in hand with an in-migration of young people from the surrounding less-developed and predominantly agricultural areas, with rapid growth in the labour supply, with high rates of unemployment and with incomes below the Community average. The problems facing the group of
(44) Jf. anden periodiske beretning, kapitel 4.2.
See Second Periodic Report, Chapter 4.2.
46 stærk vækst i udbudet af arbejdskraft og hej arbejdsleshed samt, set i fællesskabssammenhæng, et indkomstniveau under gennemsnittet. Til problemerne i byregionerne med nedgangskarakteristika herer særlige sektorbestemte tilpasningsvanskeligheder inden for industrier som minedrift, stål, skibsbygning og tekstiler og en deraf felgende tilbagegang i industribeskæftigelsen, afvandring, hejere gennemsnitsalder i befolkningen og ligeledes hejere arbejdsleshed.
- 46 - declining urban regions are compounded by special adjustment difficulties in specific industries such as mining, steel, shipbuilding and textiles, giving rise to a contraction in industrial employment, to out-migration, ageing of the population and - again - high unemployment.
De funktionelle byregioner med særlig fremtrædende problemer ligger for hovedpartens vedkommende i områder, som allerede er omfattet af regionalpolitiske foranstaltninger.
The functional urban regions with particularly pronounced problems are found for the most part in areas already in receipt of regional aid.
Det gælder ca. 7ø% af de særlige problemramte byregioner.
This applies to some 70% of them.
Trods de ubestridelige ekonomiske sammenhænge kan vanskelighederne i de to grupper ikke udelukkende tilskrives problemerne i visse industrigrene eller den demografiske udvikling.
Although there is a clear link with economic performance, the difficulties of the two groups cannot be attributed solely to sectoral problems or demographic trends.
Problemer af social og etnisk art, byggelovgivnings- og ejendomsforhold samt indretningen af skatte-, rets- og forvaltningssystemerne er ofte af gerende hindringer, som står i vejen for de nedvendige tilpasninger og de påkrævede udvidelses- eller saneringsforanstaltninger med hensyn til boligsektoren, den industrielle grund- og bygningsbestand og ligeledes de kommunale infrastrukturer.
Problems of a social or ethnic nature, problems to do with building and land-use regulations, and the design of the tax, legal and administrative systems are often major obstacles to the necessary measures to adjust, develop or improve housing, the stock of industrial land and buildings, and local infrastructures.
Der er uundgåeligt sterre fysiske afstande mellem regionerne i Fællesskabet som helhed end mellem regionerne i de enkelte medlemsstater.
The physical distances between regions are inevitably greater in the Community than within each Member State.
De regioner, der ligger i Fællesskabets yderområder, befinder sig ofte meget langt fra de vigtigste udbuds- og efterspergselscentre.
The regions situated at the periphery of the Community are often a very long way from the main centres of supply and demand.
Denne forholdsvis sterre utilgængelighed medierer ulemper i form af hejere transportomkostninger, længere transport- og leveringstid og vanskeligere adgang til information. Til disse kvantitative og kvalitative ulemper kommer et infrastrukturnet, der ofte er dyrere, mindre tæt og mindre afstemt efter de ekonomiske behov på grund af bl.a. den lavere befolkningstæthed.
This relatively greater inaccessibility gives rise to disadvantages stemming from transport costs, travel time, supply and delivery periods, and more difficult access to information.
Virksomhederne har her sværere ved at udnytte stordriftsfordele som feige af de reigonale markeders ringe sterrelse og spredthed og afstanden til de store markeder i de centralt beliggende dele af Fællesskabet.
Firms in those regions find it more difficult to achieve economies of scale, given the smallness and dispersal of regional markets and their remoteness from the main markets in the centre of the Community.
Alle disse ulemper virker hæmmende for investorerne og påvirker udviklingsvilkårene i de mest perifert beliggende regioner, især i den sydlige og vestlige del af Fællesskabet.
All these drawbacks deter investors and hold back the development of the most peripheral regions, particularly those in the south and west of the Community.
Skal alle disse elementer tages i betragtning, er en global fremgangsmåde nedvendig.
An overall approach is needed if all these aspects are to be taken into account.
Derfor måles hver regions stilling med hensyn til perifer beliggenhed ud fra den ekonomiske aktivitet i de enkelte regioner i Fællesskabet og afstandene mellem dem.
This is why the position of each region in the Community in terms of peripherality is measured by reference to economic activity in each of them and to the distances separating them.
Regionerne indplaceres og grupperes derefter på grundlag af værdien af deres "indeks for perifer beliggenhed" (jf. bilag 2.2.3-E), således at der sondres mellem regioner med "central", "halvcentral" og "perifer" beliggenhed (46) (jf. bilag, kort 2.2.3-E.1).
"central", "intermediate" and "peripheral" regions46 r 2
(46) De perifert beliggende regioner omfatter Irland, Grækenland, Spanien, Portugal, Nordirland, den nordlige og yderste sydvestlige del af Det forenede Kongerige, Danmark med undtagelse af regionen Kebenhavn, Korsika og det sydvestlige Frankrig samt Friuli-Venezia Giulia og det sydlige italien.
Ireland, the North and extreme South-West of the United Kingdom, Denmark with the exception of the Copenhagen region, Corsica, the South West of France, and Fruili-Venezia Giulia and the Mezzogiorno in Italy.
Med Fællesskabets seneste udvidelse er antallet af perifert beliggende regioner vokset betydeligt, og disse regioners befolkning og areal er blevet foreget med henholdsvis 82% og 90%.
The recent enlargement has increased significantly the number of peripheral regions, whose population and surface area have expanded by 82% and 90% respectively.
Fire medlemsstater (Irland, Grækenland, Spanien og Portugal) er som helhed perifert beliggende i Fællesskabet, mens modsat fire andre medlemsstater (Forbundsrepublikken Tyskland, Nederlandene, Belgien og Luxembourg) set i fællesskabs sammenhæng ikke har en eneste perifert beliggende region.
Four Member States (Ireland, Greece, Spain and Portugal) fall entirely within the Community's periphery while four others (Germany, Netherlands, Belgium and Luxembourg) have no peripheral region at all from a Community-wide point of view.
De således definerede perifert beliggende regioner tegner sig for over 55% af Fællesskabets areal, men kun 33% af befolkningen, 29% af beskæftigelsen og under 25% af BNP.
On the definition given earlier, peripheral regions cover over 55% of Community territory but account for only 33% of its population, 29% of employment and less than 25% of its GOP.
På den anden side er næsten 42% af de arbejdsløse og 58% af de i landbruget beskæftigede hjemmehørende i de perifert beliggende regioner.
Against this, almost 42% of the unemployed and 58% of those working in agriculture are to be found in peripheral regions.
En befolkningstæthed på mindre end 6ø% af fællesskabsgennemsnittet (jf. bilag, tabel 2.2.3-1), en beskæftigelsesstruktur, som er mere orienteret mod landbruget og mindre mod industrien og servicesektoren, en arbejdsleshed, som er næsten 50% hejere end gennemsnittet, og en indkomstindikator (BNP pr. indbygger) og produktivitetsindikator (BNP pr. beskæftiget), som er mindre end tre fjerdedele af gennemsnitet, er nogle af tegnene på de forskellige problemer, der findes i de perifert beliggende regioner.
The wide range of problems encountered in peripheral regions shows up in a population density 60X lower than the Community average (see Annex, Table 2.2.3-1), in an employment structure geared more to agriculture than to industry and services, in an unemployment rate almost 50% higher than the average, and in indicators of income (GOP per head of population) and productivity (GOP per person employed) less than 75% of the Community average.
Øerne i Fællesskabet udger på grundlag af deres geografiske beliggenhed en undergruppe inden for de perifert beliggende regioner.
On account of their geographical position, the islands in the Community constitute asubgroup of peripheral regions.
De har i særlig grad denne områdetypes karakteristiske problemer (afstand til markederne, heje transportomkostninger, sterre tidsforbrug osv.).
They are, to an unusual degree, confronted with the problems typically found in this type of region (distance from markets, high transport costs, much extra time needed for travel, etc.).
I alt er der over 300 beboede eer.
In all, there are over 300 inhabited islands.
De tegner sig for ca. 5 1/2% af Fællesskabets areal og 3 1/2% af dets befolkning (47).
They occupy some 5 1/2% of Community territory and account for 3 1/2% of its population.
Den store befolkningstæthed for Sicilien og De kanariske Øer, næsten 200 indbygger pr. kvadratkilometer, fordrejer imidlertid gennemsnittet betydeligt.
Average population density (only 80 however,2 inhabitants per km ) is barely over half the Community average (143) but is distorted considerably by the high population densities of Sicily and the Canary Islands (almost 200 inhabitants qtr km*).
For de fleste øers vedkommende er befolkningstætheden klart under 50 (jf. bilag, tabel 2.2.3-E.5).
In most cases, population density is significantly below 50 (see Annex, Table 2.2.3-E.5).
Øernes indkomst- og beskæftigelsessituation (49) er generelt noget ugunstigere end i de perifert beliggende regioner som helhed.
Income and employment levels on the islands tend to be somewhat lower than in the peripheral regions as a whole although there is substantial dispersion.
BNP pr. indbygger ligger for Balearerne (turisme og industri), de skotske eer (afledende virkninger af olieproduktionen i Nordseen) og Bornholm i nærheden af fællesskabsgennemsnittet. - Arbejdslesheden udviser ligeledes en stærk spredning, fra 4% til 28%.
The level of unemployment also varies widely, from 4% to 28%.
De netop nævnte tre eer/egrupper er også her forholdsvis bedre stillet (jf. bilag, tabel 2.2.3-E.6).
The three island regions mentioned are also relatively better placed in this respect (see Annex, Table 2.2.3-E.6).
Øområdernes svagheder ses navnlig af den heje beskæftigelsesandel, som landbruget tegner sig for (20%), og industriens ringe betydning (23%), mens servicesektoren har en vægt svarende til gennemsnittet.
The weaknesses of the islands show up in particular in the large share of agricultural employment (202) and in the small role played by industry (23%), with the service sector matching the Community average.
Øerne er som en del af fællesskabets perifert beliggende regioner en meget uensartet type regioner målt efter sterrelse, befolkningstæthed, indkomst og beskæftigelse.
The islands, which belong to the Community's peripheral regions, constitute a very varied group of regions in terms of size, population density, income, and employment.
Deres ligheder består i den særlige afhængighed af landbruget, en stærk orientering mod servicesektoren sammen med en ringe industrialiseringsgrad samt de transport- og kommunikationsulemper, der er forbundet med den perifære beliggenhed.
The features common to them are their special dependence on agriculture, a strong service-sector bias coupled with a low level of industrialization, and the transport and communications drawbacks associated with their peripheral location.
De har henholdsvis 4,9 og 1,6 mio indbyggere (Irland: 3,5 mio).
They have populations of 4.9 million and 1.6 million ^respectively (Ireland: 3.5 million).
(49) De felgende bemærkninger vedrerer de ti sterre eer/egrupper, for hvilke der foreligger oplysninger.
The following figures relate to the ten larger islands or island groups for which data are available.
Grænseregioner (50) i videre forstand er de områder i de enkelte medlemsstater, som grænser op til andre staters territorium, uanset om disse andre stater er medlemsstater eller ikke-medlemsstater.
Frontier regions broadly defined are those areas in Member States adjoining the territory of one or more other countries, whether or not members of the Community.
Knap en fjerdedel af Fællesskabets område, med en femtedel af dets befolkning, er grænseregioner i denne forstand.
Nearly one quarter of the Community's territory - containing one fifth of its population - comes under this definition.
Der kan sondres mellem to grupper af grænseregioner, nemlig regioner, der grænser op til andre medlemsstater (indre grænseregioner), og regioner, der grænser op til ikke-medlemsstater.
Frontier regions fall into two distinct groups, those located within the Community and those adjoining countries not belonging to the Community.
Ca. en fjerdel af grænseregionerne (målt efter befolkningstal og areal) grænser op til tredjelandsterritorier; tre fjerdedel af grænseregionerne er indre grænseregioner.
Around one quarter of frontier regions (measured in terms of population and area) adjoin non-member countries while three quarters of them are contiguous to other Member States.
Kun fire af medlemsstaterne (D, F, I, GR) har fælles grænser med tredjelande.
Only four Member States share frontiers with third countries (Germany, France, Italy and Greece).
Drøftelserne på fællesskabsplan om grænseregionernes problemer drejer sig for det meste om de indre grænseregioner, da samordningen og samarbejdet mellem de pågældende regioner og stater umiddelbart bererer konvergensen og sammenhængen inden for Fællesskabet.
Community-level discussions on the problems of frontier regions focus for the most part on frontier areas within the Community since coordination and cooperation between the regions and countries concerned directly affect convergence and cohesion within the Community.
De felgende bemærkninger vedrerer derfor ferst og fremmest gruppen af indre grænseregioner.
Accordingly, what follows relates mainly to the frontier regions within the Community.
Disse områders vægt varierer ganske vist betydeligt fra land til land. Den er særlig stor i Benelux-landene og Portugal, og på den anden side forholdsvis lille i Danmark, Italien og Det forenede Kongerige.
The relative share of those areas differs a great deal, however, from one Member State to another, being particularly large in the Benelux countries and Portugal but relatively small in Denmark, Italy and the United Kingdom.
På den baggrund må det forventes, at de enkelte medlemsstaters interesse i grænseregionsspergsmål er meget forskellig; dette gælder desuden ikke mindst i betragtning af, at der er betydelige forskelle i de enkelte grænse regioners ekonomiske situation.
Interest in the problems of frontier regions must therefore be expected to differ between Member States, especially as the economic situations in the different frontier regions vary significantly.
Grænseregionerne har generelt en noget mindre befolkningstæthed end den stat, de tilherer.
Generally speaking, frontier regions 9re somewhat less heavily populated than the country to which, they belong.
I stater med en stor befolkningstæthed udviser også grænseregionerne, målt efter fællesskabsgennemsnittet, et hejt tæthedstal.
In countries with a high population density, they are also heavily populated relative to the Community average.
Befolkningstætheden i Fællesskabets grænseregioner er derfor vidt forskellig, fra 33 indbyggere pr. km i Irlands grænse regioner til over 280 i Belgiens og Nederlandenes grænseregioner.
Consequently, population density in the Xommunity's frontier regions varies enormously, from 33 -inhabitants per km in the case of Ireland to over 280 inhabitants per km in the case of Belgium and the Netherlands.
Indkomstniveauet (BNP pr. indbygger) og arbejdslesheden i de indre grænseregioner som helhed svarer nogenlunde til fællesskabsgennemsnit tet (jf. bilag, tabel 2.2.3-F).
Overall, income levels (GDP per head of population) and unemployment in the frontier regions within the Community broadly match the Community average (see Annex, Table 2.2.3-FK However, if the relative socioeconomic situation of these areas is looked at solely in the national context, it can be seen that the majority of frontier regions in most Member States exhibit a belowaverage level of income and an above-average level of unemployment.
Betragter man imidlertid disse områders socioekonomiske situation alene i den pågældende nationale sammenhæng, viser det sig, at de fleste grænseregioner i hovedparten af medlemsstaterne har et indkomstniveau under gennemsnittet og et arbejdsleshedsniveau over gennemsnittet.
In many cases, however, these deviations are not very large although they do differ significantly between individual regions.
Afvigelserne er dog i mange tilfælde ikke særlig betydelige; der er derimod markante forskelle de enkelte grænseregioner imellem. I evrigt
In addition, there are fairly large, adjoining frontier regions that cannot be
(50) Jf. bilag, kort og tabel 2.2.3-F. Grænseområderne er som regel mindre enheder end de i denne beretning normalt anvendte niveau II-regioner.
See Annex, Map and Table 2.2.3-F; as a rule, frontier regions are smaller units than the Level II regions generally referred to in this report.
Tallene i dette afsnit er derfor baseret på hensyntagen til niveau III-regionerne.
The figures given in this section were therefore derived from the Level III breakdown.
- 50 - er der sterre sammenhængende grænseområder, der ikke kan betegnes som problemtilfælde (f.eks. de tyske og franske områder ved Oberrhein, de italienske-franske grænseregioner).
- 50 - described as problem cases (e.g. the areas of France and Germany along the Upper Rhine, and the regions on either side of the frontier between France and Italy).
Grænseregionerne er som helhed en meget uensartet opbygget gruppe.
Overall, the frontier regions constitute a category of regions with very varied structures.
De omfatter regioner repræsenterende alle de evrige typer, dvs. mindre udviklede regioner, stærkt landbrugsorienterede regioner, gamle industriområder med særlige omstruktureringsproblemer, perifert beliggende og centralt beliggende regioner.
They include regions representative of all the other categories: less-developed regions, regions heavily dependent on agriculture, old industrial regions facing special restructuring problems, peripheral regions and central regions.
I praksis er grænseregionerne derfor normalt kun stetteberettigede områder/udviklingsområder inden for rammerne af den nationale regionalpolitik, når de har særlige problemer målt ud fra almindelige kriterier uden sammenkædning med grænsebeliggenheden.
In practice, for purposes of national regional policies, frontier regions are therefore generally treated as assisted areas only if they have to contend with special problems measured by applying general criteria not tied to their frontier location.
Samkvemmet mellem nabogrænseregioner hæmmes af, at de tilherer forskellige stater med forskellige planlægnings-, rets-, forvaltnings-, skatte- og socialsikringssystemer, samt af utilstrækkelig samordning og manglende samarbejde med hensyn til udviklingen af infrastrukturer og erhvervsfremmepolitik.
Relations between neighbouring frontier regions are hampered because they are located in countries with different planning, legal, administrative, tax and social security systems and because there is inadequate coordination and cooperation in improving infrastructures and assisting trade and industry.
Disse ubestridelige ulemper for grænseregionerne er dog ikke så store, at de uundgåeligt resulterer i specielle beskæftigelses- og indkomstproblemer, der berettiger, at grænseregionerne generelt udpeges som stetteberettigede områder/udviklingsområder.
These acknowledged shortcomings in frontier regions are not, however, so serious that they necessarily give rise to special employment and income problems that justify their being classified generally as assisted areas.
Ferst når grænsebeliggenheden kombineres med en række andre ulemper, kan der opstå alvorlige almene problemer.
Only if frontier location combines with a number of other shortcomings can serious general problems arise.
Af denne omstændighed feiger det for det ferste, at losningen af grænseregionernes problemer som helhed i ferste instans er et spergsmål om bedre samordning og samarbejde mellem de bererte parter, og for det andet, at grænsebeliggenheden kun kan fremdrages som et supplerende kvalitativt argument, når det drejer-sig om fastlæggelse af foranstaltninger i udviklingsområder udvalgt efter almindelige kriterier.
It follows that resolving the problems of frontier regions as a whole is primarily a matter of closer coordination and cooperation between those concerned and that their frontier location can be advanced as an additional qualitative argument only where measures have to be determined for application in assisted areas selected on the basis of general criteria.