natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den nationale domstol anmodede navnlig Domstolen om en præjudiciel afgørelse af, om fællesskabsreglerne om ansættelse af varers toldværdi og aftalen af 22. juli 1972 mellem EØF og Schweiz1) tillader toldmyndighederne at ansætte varers toldværdi til en pris, derer mindre end den fakturerede pris.
In a preliminary question to the Court of Justice, the national court asked whether Community rules on the valuation of goods for customs purposes and the Agreement of 22 July 1972 between the Community and Switzerland1 allowed the customs authorities to value the goods at a price lower than the invoice price.
Domstolen fandt, at disse bestemmelser ikke gav told myndighederne beføjelser hertil, men at medlemsstaterne måtte benytte andre midler til bekæmpelse af illegal kapitaludførsel, bl.a. skattemæssige eller finansielle foranstaltninger, som endnu ikke er omfattet af EF-regler. Denne dom blev bekræftet ved dommen i sag 54/802).
The Court ruled that these instruments did not confer such a power on the customs authorities but that the Member States should combat by other means illegal transfers of capital abroad, particularly by the adoption of tax or financial measures which were not yet within the scope of Community action.
I sag 30/793) fik Domstolen lejlighed til at udvikle sin retspraksis vedrørende
In Case 30/793
opkrævning af afgifter med tilsvarende virkning som told på import fra tredjelande4).
the Court extended its case­law relating to the levying of charges having equivalent effect to customs duties on imports from non­member countries.4 Ruling on a reference from a national court, the Court held that the
I denne sag, som var indbragt af en national domstol, fandt Domstolen, at det pågældende direktiv5) tillod en medlemsstat at opkræve en afgift, der har til formål at dække omkostningerne ved sundhedsmæssige undersøgelser af fjerkrækød importeret fra tredjelande, selv om tilsvarende undersøgelser er blevet gennemført i det eksporterende tredjeland, og selv om der her er opkrævet tilsvarende afgifter.
Directive in question5 authorized a Member State to levy a charge to cover the costs of public health inspection of imports of poultrymeat imported from non­member countries, even though equivalent inspections had been carried out in the non­member exporting country and equivalent charges had been levied there.
Hvis sådanne undersøgelser foretaget ved Fællesskabets ydre grænser ikke står i rimeligt forhold til det hermed tilsigtede mål, eller hvis afgifterne tydeligvis overstiger undersøgelsesomkostningerne, vil de imidlertid være forbudt i henhold til forordning 2777/75 om den fælles markedsordning for fjerkrækød.
However, in the event of such inspections at the external frontiers of the Community being out of all proportion to the objective pursued or if the charges clearly exceeded the cost of these inspections, they would be prohibited under Regulation (EEC) No 2777/75 on the common organization of the market in poultrymeat.
Domstolen er ligeledes blevet anmodet om at udtale sig om, hvorvidt visse nationale foranstaltninger er forenelige med EØF-traktatens artikel 30-366).
The Court was also called upon to rule on the compatibility of certain national measures with Articles 30 to 36 of the EEC Treaty.6In this connection,
Af disse sager bør fremhæves sag 788/797), hvor Domstolen for første gang fik lejlighed til at følge sin tidligere dom i sagen »Cassis de Dijon«8).
Case 788/797 is particularly noteworthy since it is the first in which the Court has confirmed its earlier judgment in the Cassis de Dijon case.8 It concerned the validity of a national measure prohibiting the marketing of vinegar other than wine vinegar,
2) EF-Domstolen, 4.12.1980 (Procureur de la RépubliqueIWilner, sag 54/80), endnu Ikke offentliggjort. 3) EF-Domstolen, 22.1.1980 (Land BerlinIWigei, sag 30/79), Sml. 1980, s. 151. 4) Navnlig EF-Domstolen, 28.6.1978 (Simmenthal/Amministrazione delle finanze, sag 70/77), Sml. 1978, s.
Procureur de la Republique ν Wilner: not yet reported.
Direktiv 71/118/EOFom sundhedsmæssige problemeriforbindel.se med handel med fersk fjerkrækød ; EFTL 55 af 8.3.1971. EF-Domstolen, 26.2.1980 (Vriend, sag 94/79), Sml. 1980, s. 327; EF-Domstolen, 27.2.1980 (Kommissionen/Irland, sag 55/79), Sml'.
Directive 71/118/EEC on health problems affecting trade in fresh poultrymeat: OJ L 55, 8.3.1971.
1979, s. 649; Trettende Almindelige Beretning, nr. 615.
Case 120/78 Rewe­Zentrale ν Bundesmonopolverwaltung für Branntwein [1979] ECR 649 ; Thirteenth General Report, point 615.
FORTOLKNING OG ANVENDELSE AF FÆLLESSKABSRETTENS MATERIELLE REGLER
INTERPRETATION AND APPLICATION OF THE SUBSTANTIVE RULES OF COMMUNITY LAW
293 delspraksis og forbrugerbeskyttelse.
313 whether home produced or imported.
Da Domstolen ikke fandt forbudet berettiget ud fra disse hensyn, statuerede den, at det var en overtrædelse af artikel 30.
Since it could not find any justification of this kind in the facts before it, the Court held that the prohibition in question infringed Article 30 of the Treaty.
I sag 27/80x) fulgte Domstolen ligeledes sin retspraksis fra sagen »Cassis de Dijon «.
In Case 27/801 also, the Court followed its Cassis de Dijon decision.
En national domstol havde begæret en udtalelse fra EF­Domstolen om, hvorvidt en national bestemmelse, som foreskrev pligt til at anføre udtrykket » likør« på visse alkoholholdige drikkevarer, såvel indenlandske som indførte, var forenelig med artikel 30.
A national court had asked the Court to rule on whether a national provision requiring certain alcoholic beverages to bear the description 'liqueur', regardless of whether they were home-produced or imported, was compatible with Article 30.
Domstolen fandt, at en sådan bestemmelse ikke kan udvides til at omfatte drikkevarer, der lovligt markedsføres i en anden medlemsstat, uden at artikel 30 overtrædes, for så vidt, som angivelserne på den oprindelige etiket giver forbrugeren oplysninger, der svarer til værdien af udtrykket »likør«.
The Court held that Article 30 prohibits the extension of such a requirement to a beverage lawfully marketed in another Member State where the wording on the original label gives consumers information equivalent to that afforded by the description 'liqueur'.
Hvorvidt dette er tilfældet, må afgøres af den nationale domstol.
It is for the national court to decide whether such information is equivalent.
En anden væsentlig sag, som også vedrører EØF­traktatens artikel 30­36, er sag 152/782), i hvilken Kommissionen anmodede Domstolen om at udtale sig om, hvorvidt de franske retsforskrifter om reklame for alkoholholdige drikke er forenelige med traktaten.
Another important case which also concerned Articles 30 to 36 of the EEC Treaty is Case 152/78,2in which the Commission requested the Court to rule on the compatibility with the Treaty of French legislation on the advertising of alcoholic beverages.
Dom­stolen fandt, at selv om det måtte erkendes, at et betydeligt antal indenlandske produkter faldt ind under nævnte lovgivnings forbud og restriktioner, stillede den dog importerede produkter mindre gunstigt end indenlandske, hvorfor lovgivningen ramtes af artikel 30.
The Court held that even though a considerable number of national products were affected by the prohibitions and restrictions contained in the legislation concerned, the latter had the effect of placing imported products at a disadvantage compared with national products and accordingly fell within the scope of Article 30.
Selv om den principielt kunne være berettiget ud fra hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed, var den udtryk for en vilkårlig forskelsbehandling, der var forbudt ifølge artikel 36, for så vidt som den diskriminerede importerede produkter, som hverken var mere eller mindre skadelige end de tilsvarende indenlandske produkter, som fik en gunstigere behandling.
Moreover, while it might be justified in principle by the desire to safeguard public health, such legislation constituted a means of arbitrary discrimination prohibited under Article 36 in so far as it treated imported products which were neither more nor less harmful than similar national products less favourably than the latter.
Domstolen fandt således, at lovgivningen var i strid med artikel 30, uden at den kunne begrundes med hjemmel i artikel 36.
The Court therefore held that the legislation in question was contrary to Article 30 and could not be justified under Article 36.
Sagsøgerne nedlagde påstand dels om ophævelse, dels om dom for, at disse generelle beslutninger ikke kunne finde anvendelse samt subsidiært om en nedsættelse af de pålagte bøder.
The applicants sought either the annulment of the decisions or a declaration that they were inapplicable and, as a subsidiary matter, a reduction in the fines imposed.
Domstolen frifandt sagsøgte på alle punkter, men nedsatte tre af bøderne af særlige årsager i de enkelte tilfælde.
The Court dismissed the applications in their entirety ; however, it did reduce three of the fines in view of the specific circumstances of the cases concerned.
I disse domme forkastede Domstolen bl.a. klagepunkter mod de generelle beslutningers indhold og form samt anbringender om nødværge, force majeure eller nødret, da nødværge
In these judgments the Court dismissed the objections relating to the form and the substance of the Commission decisions in addition to the factors of force majeure, necessity or legitimate self-protection, which latter could not be relied upon against a lawful act.
10.7.1980 (Kommissionen/Frankrig), endnu ikke offentliggjort. 3) EF­Domstolen, 18.3.1980 (SpA FerrieraValsabbiam.fi.
Most of the producers accepted the consequences of the decisions.
Det er interessant at bemærke, at det, at Domstolen har forenet sager fra italienske, tyske, franske og belgiske virksomheder, har givet den et generelt overblik over de indbyrdes forskellige interesser, der er involveret, og givet den lejlighed til at fastslå, at forskellen i omkostningerne, som i sig selv ikke er særlig store, og som skyldes fastsættelsen af mindsteprisniveauet, er en følge af princippet om solidaritet mellem alle EKSF ­virksomhe­der.
It is noteworthy that the joinder of 12 actions brought by Italian, German, French and Belgian firms enabled the Court to obtain an overall view of the different interests at stake and to establish that the difference in burdens—not in themselves excessive—which stemmed from the fixing of minimum price levels was a consequence of the principle of solidarity between all the firms in ECSC industries.
I denne periode har Domstolen afsagt domme i to vigtige sager vedrørende Kommis­sionens beføjelser i medfør af forordning nr. ΠΙ621).
The Court decided two important cases concerning the Commission's powers under Regulation No 17.2
Med hensyn til den første af disse sager (792/79R)2) gav Domstolen Kommissionen beføjelse til at træffe foreløbige beskyttelsesforanstaltninger i konkurrencesager på grund­lag af EøF­traktaten, skønt denne beføjelse ikke var udtrykkeligt nævnt i artikel 3 i forordning nr. 17/623).
In the first case (792/79 R)3 the Court empowered the Commission to adopt interim protective measures in competition proceedings based on the EEC Treaty, although this power is not expressly referred to in Article 3 of Regulation No 17.4
Domstolen har imidlertid opstillet en række betingelser for Kommissionens udøvelse af denne kompetence4).
In reliance once again on the doctrine of implied powers, the Court ruled that the power vested in the Commission under Article 3 of Regulation No 17 to terminate
295 overtræde artikel 8 i Den europæiske Menneskerettighedskonvention (beskyttelse af privatlivets fred) træffe beslutning om en øjeblikkelig kontrolundersøgelse.
The powers vested in the Commission under Article 3 accordingly include the power to adopt interim measures which are essential if it is to carry out its function effectively and, in particular, if decisions requiring firms to bring infringements to an end are to be effective.
), har bidraget til at skabe større klarhed over, hvad der forstås ved en behørig anmeldelse i henhold til artikel 5 i forordning nr. 17/62.
clarified the meaning of proper notification of an agreement for the purpose of Article 5 of Regulation No 17.
Det fremgår af den første sag, at en aftale kan anses for behørigt anmeldt, selv om anmeldelsesskemaet udviser mangler, hvis bilagene til skemaet indeholder alle de for aftalen relevante oplysninger.
It was held in the first case that an agreement can be regarded as having been duly notified despite omissions on the form, if the enclosures contain all relevant details of the agreement.
Viser det sig derimod, at væsentlige oplysninger hverken indeholdes i skema eller bilag, indtager Domstolen et formelt standpunkt ligesom i »Distillers«-sagen2): i denne sag var de såkaldte prisbetingelser først blevet meddelt Kommissionen på officiel begæring om oplysninger, hvilket ikke svarer til en anmeldelse.
If, however, it transpires that the form and the enclosures omit essential details, the Court adopts a formal attitude, as in the Distillers case;4in that case, the price terms were brought to the Commission's notice only after an official request for information, which does not constitute notification.
Allerede af den grund kunne de ikke gøres til genstand for undtagelse i medfør af traktatens artikel 85, stk. 3.
Leaving aside other factors, they could for this reason alone not be granted exemption under Article 85(3) of the Treaty.
Kommissionen havde bestræbt sig for at give et generelt og ensartet svar på denne sektors problemer uden at måtte ty til formelle beslutninger.
Case 136/79 National Panasonic ν Commission: not yet reported; Bull.
EF-Domstolen, 10.7.1980 (DistillersIKommissionen, sag 30/78). endnu ikke offentliggjort.
Case 30/78 Distillers ν Commission: not yet reported.
Dommens hovedværdi ligger i den detaljerede analyse af de virkninger for konkurrencen, som kan tilskrives de belgiske afgiftsbestemmelser og den tilhørende administrative praksis eller henføres til visse belgiske prisforanstaltninger.
The Perfume cases enabled the Court to examine certain aspects of the Commission's administrative practice in matters relating to competition and the legal effects resulting therefrom.1
Af Domstolens analyse fremgår, at de pågældende forskellige indgreb faktisk reducerede mulighederne for indbyrdes konkurrence, som ville have medført formindskelse af detailsalgspriser for cigaretterne.
In the perfume, cosmetics and toiletry industry there are numerous selective distribution systems.
Men samtidig konstaterede Domstolen, at disse indgreb ikke indskrænkede friheden til at indrømme en større eller mindre margen til de grossister, der blev rettet henvendelse til, og at det netop var denne frihed, der blev beskåret ved sagsøgernes aftaler og praksis.
The Commission had endeavoured to resolve the problems arising in this industry in a general and uniform manner without having to adopt formal decisions.
Ifølge Domstolens opfattelse unddrages en privat konkurrenceindskrænkning herefter ikke forbudet i artikel 85, stk. 1, fordi den optræder side om side med forhold, der begrænser konkurrencemulighederne, og som udspringer af nationale retsforskrifter.
In order to do so it wrote to various manufacturers, following which they reorganized their selective distribution systems, with the result that the Commission did not have to take further action under Article 85(1) and closed the files on these cases.2
Denne bekræftelse fra Domstolens side af Kommissionens begrundelse i nævnte beslutning er vigtig for alle de tilfælde, hvor konkurrencebegrænsninger, der er aftalt mellem eller praktiseres af private, gælder side om side med nationale retsforskrifter eller national forvaltningspraksis, som ligeledes formindsker konkurrencemulighederne på et givet marked.
The Court concluded, upholding the Commission, that in the absence of the formalities required under Regulation No 17 the letters in question did not constitute negative clearance within the meaning of Article 2 of Regulation No 17 nor exemptions under Article 85(3). In spite of the letters, which were based on information known to the Commission, a national court might reach a different conclusion on the basis of the information available to it.
Kun i det tilfælde, hvor regeringsindgrebene kun lader et så lille område tilbage, at det mister enhver økonomisk betydning, vil en indskrænkning af en sådan konkurrence ved private aftaler eller former for praksis kunne gå fri af forbudet i artikel 85, stk. 1.
Nevertheless, the Commission's dispatch of the letters constituted a matter of fact which the national court could take into account when examining whether the agreements or market behaviour were compatible with Article 85.
Det er alene således, man herefter skal forstå præmisserne i dommen Suiker Unie4), som sagsøgerne påberåbte sig i de foreliggende sager for at forsvare det modsatte synspunkt.
In Case 99/79 (Lancôme ν Etos) the Court confirmed that provisional validity of agreements did not prevent a national court from reaching its own conclusions on such compatibility, since provisional protection was no longer warranted once the Commission notified the parties that the case was closed.
Efter en detaljeret gennemgang af de anvendte procedurer, afviste Domstolen ligeledes en omfattende kritik af Kommissionens administrative fremgangsmåde.
The fact that the Court thus confirmed the reasoning followed by the Commission in Decision 78/670/EEC is important for all cases in which private arrangements restricting competition exist alongside national regulations or administrative practices which also reduce the degree of competition in a given market.
Inden for området statsstøtte, har en potentiel modtager her for første gang på grundlag af artikel 93, stk. 2, anlagt sag i anledning af en kommissionsbeslutning, der forbød en medlemsstat at yde en planlagt støtte1).
As regards State aids, a potential recipient has for the first time contested a Commission decision based on Article 93(2) prohibiting a Member State from
Da spørgsmålet om, hvorvidt sagen kunne antages til realitetsbehandling, ikke var blevet bestridt, kan man antage, at en godkendt modtager af statsstøtte berøres umiddelbart og individuelt af en sådan beslutning, jf. traktatens artikel 173, skønt beslutningen er rettet til den stat, som yder støtten.
IV-2 granting proposed aid. J Since the question of admissibility was not really challenged, a named recipient of a State aid may be regarded as being directly and individually concerned, within the meaning of Article 173, by such a decision even though it is addressed to the State which grants the aid.
For så vidt angår sagsgenstanden, tiltrådte Domstolen i sin dom Kommissionens beslutning ved stiltiende at forkaste den af klageren fremførte tese, nemlig at Kommissionen for at påvise, at en støtte faldt ind under artikel 92, stk. 1, burde anvende som kriterium, om der forelå konkurrencebegrænsninger i artikel 85' og 86' betydning (markedsafgrænsning, markedsstruktur osv.).
On the merits of the case, the Court upheld the Commission decision in its judgment, rejecting by implication the applicant's argument that in order to show that an aid fell within the terms of Article 92(1) the Commission must apply the tests which determine the existence of restrictions on competition under Articles 85 and 86 (relevant market, market structure, etc.).
Domstolen fandt, at en mere enkel begrundelse, som viste, hvordan visse virksomheder blev begunstiget i forhold til andre, og hvorledes dette påvirkede handelen mellem medlemsstaterne, var tilstrækkelig.
The Court held that simpler grounds, showing how some firms were accorded more favourable treatment than others and how that affected trade between Member States, were adequate.
For så vidt angår anvendelsen af bestemmelserne i artikel 92, stk. 3, fastslog Domstolen, at Kommissionen havde en vis skønsmargen.
The Court confirmed, with regard to the application of the provisions of Article 92(3), that the Commission enjoyed a measure of discretionary power in this area.
Afgiftsmæssig forskelsbehandling
Tax discrimination
I 1978 indbragte Kommissionen i henhold til EØF­traktatens artikel 169 4 sager2) for Domstolen med henblik på at få fastslået, at Frankrig, Italien, Danmark og Det forenede Kongerige ikke har opfyldt deres forpligtelser i medfør af artikel 95, for så vidt angår differentieret beskatning af alkoholholdige drikkevarer.
In 1978 the Commission brought four actions before the Court of Justice2 under Article 169 of the EEC Treaty for declarations that France, Italy, Denmark and the United Kingdom had failed to fulfil their obligations under Article 95 by imposing differing levels of taxation on alcoholic beverages.
De af Kommissionen konstaterede overtrædelser vedrørte nærmere betegnet forbrugsafgifter, som Frankrig, Italien og Dan­mark opkræver på spiritus importeret fra de øvrige medlemsstater, samt Det forenede Kongeriges afgiftsmæssige forskelsbehandling af øl og vin importeret fra de øvrige med­lemsstater.
The infringements noted by the Commission concerned, in particular, excise duties levied by France, Italy and Denmark on spirits imported from the other Member States and tax discrimination in the United Kingdom between beer and light wines imported from other Member States.
At der indbragtes 4 sager samtidigt, skyldtes det absolutte krav om i fuld udstrækning at tilvejebringe fri samhandel med de pågældende alkoholholdige drikkevarer, som indbyrdes er økonomisk forbundne (denne forbindelse skyldes dels, at de tilhøreren og samme > ■ familie«, hvad enten de er gærede som vin og øl eller destillerede som spiritus, dels den indbyrdes afhængighed mellem vinmarkederne og markederne for spiritus, frem­stillet af vin). ')
The reason for instituting proceedings simultaneously in the four cases was the need to establish freedom of movement of the alcoholic beverages in question, which are economically interlinked (the link being, firstly, the fact that they belong to the same family, whether fermented like wine and beer, or distilled like spirits, and, secondly, the interdependence of the wine and winebased spirits markets).
2) Tolvte Almindelige Beretning, nr. 546.
Twelfth General Report, point 546.
• Hvad angår ligheden mellem de forskellige former for spiritus, påpeger Domstolen, at bortset fra de benyttede råstoffer (alkohol fremstillet af vin, af korn, frugt osv.) eller visse særlige anvendelser (som »apéritif« eller »digestif«), er brugen af disse drikkevarer ubestrideligt fleksibel, og de har tilstrækkelig mange fælles egenskaber til, at forbrugeren, i hvert fald under visse omstændigheder, har valgmulighed1). På denne baggrund har Domstolen for at afgøre tvisterne ikke fundet det nødvendigt at udtale sig om eventuel lighed mellem alle brændevine, selv om de alle uden undtagelse i det mindste delvist konkurrerer med de afgiftsmæssigt priviligerede nationale produkter.
(i) The Court pointed out, with regard to the degree of similarity between the spirits, that leaving aside the basic raw materials (wine alcohol, cereals, fruit, etc.) or certain specific practices (consumption as aperitives or digestives), the use of these beverages is undoubtedly flexible and they have sufficient characteristics in common to constitute, at least in certain circumstances, a range of choice for consumers.1 That being so, the Court deemed it unnecessary for the purposes of resolving the disputes to give a ruling on whether there were similarities between all the spirits since they are, without exception, in at least partial competition with domestic products to which tax preference is given.
Domstolen har på denne måde stiltiende anerkendt, at afgiftsordningen i henhold til artikel 95, stk. 1 og 2 skal være den samme, når det én gang er fastslået, at nationale og importerede varer er lignende eller konkurrerende.
The Court acknowledged therefore by implication that under the first and second paragraphs of Article 95 the tax arrangements applicable to domestic and imported products must be identical once it is established that the products in question are similar or are in competition.