natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ifølge den lovgivning, der blev vedtaget i 1974 og 1977, vil sygekasserne blive afskaffet og erstattet af et "nationalt sundhedsvæsen", der finansieres af øremærkede skattepenge, og hvis ydelser tilvejebringes af de regionale myndigheder og faggrupperne inden for sundhedssektoren.
Legislation passed in 1974 and 1977 will result in the abolition of the sickness funds and their replacement by a 'national health service' financed by earmarked taxation and provided by the Regional authorities and the professions.
Denne reform indføres gradvis, og for øjeblikket fungerer sygekasserne fortsat som forvaltningsorganer for staten, derved at de indsamler forsikringsbidrag og i begrænset omfang præsterer tjenesteydelser (f.eks. yder INAM lægehjælp i en lang række poliklinikker).
This reform is being implemented gradually and at present the funds continue to operate as agents of the State in collecting insurance contributions and, to a limited extent, as providers (e.g. INAM provides care in a network of Polyclinics).
Forud for de seneste ændringer var INAM langt den største sygekasse, idet den dækkede 54% af befolkningen.
Prior to the recent changes INAM was by far the largest fund covering 54% of the population.
De tre ordninger for den offentlige sektor (ENPAS, ENPDEP og INADEL) dækkede 15% af befolkningen.
The three public sector schemes (ENPAS, ENPDEDP and INADEL) covered 15% of the population.
De tre ordninger for selvstændige erhvervsdrivende dækkede næsten 21% af befolkningen.
The three schemes for the self employed covered nearly 21% of the population.
Disse ordninger dækkede sammen med seks andre grupper af mindre omfattende ordninger 90% af befolkningen.
These together with six other groups of small schemes covered 90% of the population.
Hele befolkningen vil være dækket, når lovgivningen fra 1974 og 1977 bliver erstattet af det nationale sundhedsvæsen.
Coverage will be complete when the 1974-77 legislation is replaced by the National Health Service.
Denne udskiftning drøftes stadig i det italienske parlament.
This replacement is still being debated by the Italian Parliament.
For øjeblikket er en af sygekassernes funktioner at indsamle forsikringsbidrag for staten.
The sickness funds are the contribution collecting agents of the State at present.
En del af de således indsamlede midler fordeles af sundhedsministeriet til regionerne, hvor de anvendes til finansiering af sygehusbehandling.
Part of the money collected by the funds is distributed by the Ministry of Health to the Regions for hospital care.
Dette tilskud er ret omdiskuteret; der er således endnu ikke aftalt nogen ordning, og regioner, der er i stand til at dække underskud ved storstilet lånoptagning på kapitalmarkedet, får kun tilskud efter bhov.
This allocation is a matter of dispute: there is no agreed formula as yet and allocations appear to be made on an ad hoc basis with regions able to meet deficits by extensive borrowing on the capital market.
Formelt er hele befolkningen dækket, men behandlingsfaciliteterne er meget ulige fordelt, og mulighederne for adgang til samt arten og omfanget af sundheds- og sygeplejen kan således være vidt forskellig fra landsdel til landsdel.
Nominally coverage is complete but the provision of facilities is very unequal and so coverage in different parts of the country can mean radically different things with regard to access to quality and quantity of health care.
Sygekasserne indsamler bidrag og anvender en del af de således indkomne midler til betaling af læger og farmaceuter.
The funds collect contributions and use part of this revenue to pay doctors and pharmacists.
Resten indbetales til sundhedsministeriet, der tildeler midlerne til regionerne, som er ansvarlige for finansieringen af og tilrettelæggelsen af sygehusvæsenet.
The rest of the revenue is paid to the Ministry of Health which allocates these funds to the Regions who are responsible for the finance and provision of the hospital services.
De_forsikredes_bidrag
Çontributions_by_the_insured
Den forsikrede betaler et bidrag på 0,30% af lønnen (0,15% betales til finansiering af en sygehusforsikring).
The insured person pays a contribution rate of 0.30% of his earnings (0.15% is paid to finance hospital insurance).
Arbejdsgiverens bidrag varierer fra den ene økonomiske sektor til den anden.
The employers contribution rate varies from one economic sector to another.
Inden for industrisektoren betaler arbejdsgiveren et bidrag på 7,70% for manuelle arbejdstagere og 5,70% for funtionærer.
In the industrial sector a contribution of 7.70% for manual workers and 5.70% for staff is paid by employers.
Inden for handelssektoren betales 6,20% for manuelle arbejdere og funktionærer og 4,70% for handelsrejsende og repræsentanter.
In commerce the rates paid are 6.20% for manual workers and staff and 4.70% for travelling salesmen and representatives.
Inden for bank- og forsikringsbranchen udgør bidraget 4,70%.
In the bank and insurance sector the rate is 4.70%.
Inden for alle disse sektorer betaler arbejdsgiverne et bidrag på 3,80% for pensionister og de gennem dem medforsikrede.
In all these sectors a contribution rate of 3.80% for pensioners and their dependents is paid by employers.
Bidragene beregnes af den samlede løn (der er således ikke noget indtægtsloft, hvorover der ikke betales yderligere bidrag).
Contributions relate to total earnings (i.e. there is no earnings' ceiling beyond which no additional contribution is paid).
Inden for landbrugssektoren består bidraget af et fast beløb pr. dag, for mænd 119,76 LIT pr. dag, for kvinder 114,37 LIT pr. dag og for unge 111,37 LIT pr. dag.
Lump sum daily contribution rates are paid in agriculture: for men LIT 119.76 per day, for women LIT 114.37 per day and for young people LIT 111.37 per day.
Tilskud_fra det offentlige
Government_contributions
I henhold til de tre ordninger for selvstændige betaler staten et fast beløb for hver forsikret.
In the three schemes for the selfemployed a fixed amount is paid by the central government for each insured person.
Indtil den nationale sygeforsikringsordning vedtages, sker der ingen væsentlige ændringer i statens andel i finansieringen af sundheds- og sygeplejen.
At the moment, until the National Health Service scheme is passed, there are no substantial changes in the government finance of health care.
Den nationale sygehusfond, der blev oprettet i 1974, finansierer sygehus behandlingen for forsikrede.
The National Hospital fund, created in 1974, finances hospital care for insured people.
Ansvaret for denne opgave er overgået fra sygekasserne til de regionale myndigheder.
The responsibility for this task was transferred from the sickness funds to the Regional Authorities.
43% af arbejdsgivernes bidrag til sygekasserne og alle andre tilskud med samme formål fra mindre institutioner samt fra kommuner eller provinser indbetales til den nationale sygehusfond for herfra at blive fordelt til regionerne.
43% of all sickness fund contributions paid from employers and all other subsidy for the same purpose from other minor institutions and from municipalities or provinces, are paid to the National Hospital fund for distribution to the regions.
Samtidig (1974) blev der indført en ny form for bidrag, der udgør 1,65% (1,50% for arbejdsgiveren, 0,15% for
At the same time (1974) a new contribution of 1.65% (1.50 employers, 0.15 workers) of earnings was introduced.
Dette bidrag indbetales til den nationale syge husfond til dækning af udgifterne til sygehusbehandling.
This is paid to the National Hospital fund to help to meet the cost of hospital care.
Af disse midler yder staten hvert kvartal tilskud til regionerne i henhold til overslag, der udarbejdes for hvert enkelt hospital.
These funds are allocated every three months by the central government to the regions according to the provisions made for each hospital.
Provinserne og kommunerne er ikke direkte involveret i finansiering eller betaling af andre udgifter (lægemidler, alment praktiserende læger m.v.), der dækkes af sygekasserne.
Provinces and municipalities are not directly involved in this problem of finance or in the payment of other expenses (medicaments, practitioners etc.) which are met by the sickness funds,
I 1976 var de private forsikringsselskabers præmieindtægt 55 600 LIT.
In 1976 the premium income of the private insurance institutions was LIT 55 600 million.
Disse præmier skaber gundlag for ydelser i forbindelse med sundheds- og sygepleje og arbejdsudygtighed.
These premia generate benefits for health care and disability.
Selskabernes samlede udbetalinger af forsikringsydelser udgjorde i 1976 28 525 000 000 LIT, og det er ikke muligt nøjagtigt at udskille det beløb, der blev anvendt til finansiering af sundheds- og syge pleje.
The total insurance payments of the institutions was LIT 28 525 million in 1976 and it is not possible to identify the exact amount of this which financed health care.
Der opkræves ikke betaling for lægehjælp med mere i Italien.
No prices are levied on health care benefits in Italy.
Alle ydelser i henhold til den offentlige sygeforsikring er gratis.
All benefits supplied under social insurance are free of charge.
Officielt anslås det, at udgifterne til sundheds- og sygepleje i 1966 udgjorde 3,2% af BNP, i 1971 4,3% og i 1976 4,9% (1974; 5,7%, 1975; 5,2%).
The official estimates of health care expenditure as a per centage of GNP are 3.2% in 1966, 4.3% in 1971 and 4.9% in 1976 (1974 + 5.7% = 5.2%).
Fra 1975 til 1976 steg sygekassernes b) Udgifternes stigningstakt -udgifter med mere end 21%.
Most expenditure is financed from monies collected by the sickness funds.
Ydelserne i henhold til den italienske sygeforsikringsordning består af naturalydelser.
The government contributes towards the cost of financing the hospitals and private individuals, via private insurance and their own resources, purchase superior types of health care benefit.
Ydelserne er i princippet ubegrænsede, og der gælder ingen tidsbegrænsning.
No attempt is made here to aggregate these flows. The objective is merely to give some indication of the expenditure pattern of the sickness funds and its rate of growth.
Læger, farmaceuter og sygeplejersker har indgået aftaler med sygekasserne om at præstere tjenesteydelser til bestemte priser.
a) The expenditure pattern - The expenditure pattern of the funds for 1975 and 1976 is given in Table 1.
Læger, der arbejder i privat praksis, betales efter antallet af patienter, hvorimod speciallæger på syge huse normalt er lenmodtagere på hel- eller deltidsbasis.
Expenditure on health care by the funds was over LIT 3 700 000 million in 1976 and the main items of expenditure were hospital care (51% of the total) and expenditure on drugs (27% of the total).
Patienten kan frit vælge læge, forudsat at denne har indgået aftale med sygekassen.
b) Expenditure growth - Between 1975 and 1976 the expenditure of the funds grew by over 21%.
Sygekassernes udgifter til sundheds- og sygepleje i Italien 1975 og 1976 +)
Medical care expenditure by the sickness funds, Italy 1975 and 1976
- almen lægebehandling
Physicians fees (i) general medicine
Andre udgifter til sund heds- og sygepleje
Other health care expenditure
+) Disse udgifter udgør kun ca. 70% af de samlede udgifter.
NB: This expenditure represents only about 70% of total outlays.
Yderligere 26,54% anvendtes til dagpenge i forbindelse med sygdom og fødsel, 3,75% til administration og resten til diverse aktiviteter (reserver, afskrivning osv. ).
A further 26.54% of expenditure went on a sickness and maternity benefits, 3.75% on administration and the rest on a miscellany of activities (reserves,- depreciation etc.).
70 brug for sådan behandling.
The patient has a free choice of doctor provided the one used is contracted to the fund.
Honorarerne er fastsat ved national overenskomst (1978) mellem dem, der præsterer tjenesteydelser, og dem, der finansierer dem.
The fees paid are regulated by a national agreement (1978) between the providers and the financiers.
Lægerne arbejder normalt i selvstændig praksis.
Doctors are usually in solo practices.
INAM driver en række poliklinikker, hvor en gruppe læger (både alment praktiserende og special læger) er samlet, og regeringen støtter udbredelsen af gruppepraksis.
INAM operates polyclinics with group physicians (both general and specialized) together and the extension of group practice is favoured by the government.
Dtte er naturligvis kun et ufuldstændigt billede af ressourcesituationen i det italienske sundhedsvæsen, men en udvælgelse er nødvendig af hensyn til denne fremstillings omfang.
This is recognized as being only a partial picture of the resource situation in the Italian health care system but selectivety is inevitable given space constraints.
I 1965 var der i alt 89 500 læger eller 160 pr. 100 000 indbyggere.
In 1965 the doctor stock was 89 500 or 160 per 100 000 population.
I 1975 var der i alt 126 300 svarende til 205 pr. 100 000 indbyggere.
By 1975 the doctor stock was 126 300 or 205 per 100 000 population.
Antallet er steget hurtigt på grund af en politik gående ud på fri adgang til de læge videnskabelige fakulteter (de der bliver immatrikuleret, har ret til frit at vælge den højere uddannelse, de ønsker at følge).
The stock has grown rapidly because of a policy of open entry to medical schools (all those who matriculate have the right to the higher education of their choice).
For øjeblikket optages 114 000 (1973) studerende i de italienske lægevidenskabelige fakulteter og kandidatproduktionen er på 5 400 pr. år (1972).
The intake of Italian medical schools is 114 000 (1973) and the output of graduates is 5 400 per year (1972).
Denne vækst i en i forvejen storlægebestand søges ikke begrænset, og vil formodentlig skabe problemer for Italien såvel som for andre medlemslande i Fællesskabet.
This growth of an already large doctor stock is uncontrolled and likely to create problems for Italy and other members of the EEC.
Med direktivet fra 1976 er der skabt et EØF-marked for læger og "overskud" af læger kan migrere trods sprogbarrierer og forskellige betalingsformer. former.
The 1976 directive created an EEC market in doctors and doctor 'surpluses' may migrate despite language barriers and pay differentials.
Fordelingen af læger (1975) (antal indbyggere pr. læge)
Distribution of Doctors (1975) (Number of Inhabitants per doctors.)
Fordeling af sygehussengepladser i 1974 +)
Distribution of hospital beds in 1974
Sengepladser pr. 10 000 indbyggere
Beds per 1 000 population
+) Forskellen mellem antallet af sengepladser i almindeli ge sygehuse og det samlede antal sengepladser udgøres af sengepladser i s anatorier, ρsykia­ triske institutioner og andre specielle institutioner.
NB: The difference between general hospital beds and the total stock consists of sanatoria, psychiatric units and other specialized units.
Tabel 2 viser den geografiske fordeling (i de forskellige provinser) af læger i 1975.
Table 3 shows the geographical distribution of hospital beds in 1974.
De bedst forsynede områder var Bologna og Rom.
The worst-endowed area was Calabria and the bestendowed area was Veneto.
Det dårligst forsynede område var Oristano med fire gange så Piange indbyggere pr. læge som i Bologna.
The average length of stay in general hospitals varied from 10.4 to 15 days between the regions in 1974.
Indtil den for nylig indførte reform af det italienske sundhedsvæsen modtog mange læger honorar for hver enkelt tjenesteydelse.
Prior to the recent reform of the Italian healthcare system many doctors were paid on a fee per item of service basis.
Som følge af de seneste reformer betales læger uden for sygehussektoren efter antallet af patienter, og honoraret pr. patient fastsættes ved national overenskomst.
As a result of the recent reforms non-hospital doctors are paid on a capitation basis and the level of capitation fee is regulated by national conventions.
Sygehuslæger i offentlige institutioner modtager løn, idet læger på deltidsbasis supplerer deres indtægter med honorarer fra privat praksis.
Hospital doctors in public institutions are paid on a salary basis with those having part-time contracts supplementing their income with private practice fees.
Reformen af sundhedsvæsenet har også påvirket finansieringen af sygehusene.
The reform of the healthcare system has also affected hospital finance.
Private sygehuse finansieres ligesom det var tilfældet før reformens indførelse ved et fast beløb pr. indlæggelsesdag.
Private hospitals are financed on a daily-rate system as they were prior to the reform.
Imidlertid lægges der for offentlige sygehuse et budget, og sygehusene opfordres til at holde sig inden for budgettets rammer.
However, public hospitals are given budgets and encouraged to operate within the budget constraints.
Programmet for sygehusbyggeri styres af tre ministerier (offentlige arbejder, sundhed og finanser).
The hospital capital programme is regulated by three Rome Ministries (Public Work, Health and Finance).
De fleste sygehuse bygges af kommunerne, men ethvert nybyggeri skal godkendes af de centrale myndigheder.
Most hospitals are built by the municipalities but no new construction is possible without central approval.
Regeringen håber at kunne kontrollere nybyggeriet med henblik på at formindske de regionale uligheder med hensyn til forsyningen med sygehussengepladser.
The central government agencies hope to control new construction with a view to reducing regional disparities in hospital bed stocks.
Der er udarbejdet retningslinjer for antallet af sygehussengepladser, og regionerne er for pligtede til at udarbejde femårsplaner for sygehussektoren.
Hospital bed-stock guidelines have been evolved and the Regions are obliged to draft hospital plans on a quinquennial basis.
H. SUNDHEDS- OG SYGEPLEJE I LUXEMBOURG
H. HEALTH CARE IN LUXEMBOURG
Den første landsdækkende lov om social sikring, der vedrørte finansiering og tilrettelæggelse af sundheds- og sygeplejen i Luxembourg, blev vedtaget i 1901.
The first national social security law to affect the finance and provision of health care in Luxembourg was enacted in 1901.
Denne lovgivning blev revideret og udvidet i 1951 (funktionærer), 1954, 1957 (selvstændige erhvervsdrivende) og 1962 (landbrugere).
This legislation was revised and expanded in 1951 (extension on white collar workers), 1954, 1957 (the self-employed) and 1962 (farmers).
I 1974 blev ydelserne fra de forskellige sygekasser harmoniseret og udvidet.
In 1974 the benefits of the different sickness insurance funds were harmonized and somewhat enlarged.
Lovgivningen vedrører kontantydelser og lægehjælp.
This legislation covers cash and health care benefits.
D£t_offentlige
Government
I Luxembourg varetages det almindelige tilsyn med sundhedsvæsenet af arbejdsog socialministeriet.
The healthcare system of Luxembourg is in general under the supervision of the Ministry of Labour and Social Security.
Sygekasser
Sickness_Funds
Indtil september 1978 blev bidrag og ydelser i forbindelse med lønmodtagere forvaltet af en national sygekasse samt to sygekasser for lønmodtagere.
Until September 1978 one national and two works sickness funds administered the contributions and benefits for wage earners.
Seks andre sygekasser stod for administrationen af den sociale sikringsordning for funktionærer.
Six other funds administer the social security scheme for salaried employees.
Med virkning fra september 1978 er de to sygekasser for løn modtagere blevet slået sammen.
Since September 1978 the two works sickness funds for wage earners have been merged.
To af de seks sygekasser for funktionærer er ligeledes blevet slået sammen.
Also two of the six funds for salaried employees have merged.
Som følge heraf er der nu kun fem sygekasser for funktionærer og to for lønmodtagere.
Consequently there are only five funds for salaried employees and two for wage earners.
Sygekasserne ledes af valgte udvalg, der består af repræsentanter for de forsikrede og arbejdsgiverne.
The funds are managed by elected committees consisting of representatives of the insured and the employers.
Sygekasserne arbejder under tilsyn af et centralt udvalg, der har beføjelse til at give regler for sygekassernes virksomhed og til at forhandle om honorarer med læger og behandlingsinstitutioner.
The funds operate under a central committee which has the power to regulate the funds and negotiate fees with health care providers.
Dette udvalg består af formændene og næstformændene for samtlige sygekasser i Luxembourg.
The committees consists of the presidents and vice-presidents of all the sickness funds in Luxembourg.
Alle aktive arbejdstagere, alle modtagere af pension eller livrente samt personer over for hvem disse har forsørgerpligt, dækkes af den tvungne syge forsikring.
All active workers, all those in receipt of a pension or an annuity, and all dependents of insured members are covered by compulsory health care insurance.
Det betyder, at 99% af befolkningen dækkes af denne almindelige sygeforsikring.
This means that 99% of the population are covered by health care social insurance.
De få, der ikke dækkes af lovgivningen, kan, afhængigt af indtægten, opnå ydelser i henhold til det sociale bistandsprogram.
The small number of people who are not covered by the legislation are eligible for benefits under the Social Aid programme if they pass means tests.
Indtil september 1978 betalte forsikrede lønmodtagere mellem 4 og 5,5% af deres løn op til fire gange mindstelønnen (17 337 LFR pr. 1.2.1978).
Before September 1978 the insured wage earners paid from 4 to 5.5% of their wages four times the national minimum wage rate (LFR 17 337 at 1 February 1978).
Funktionærer betalte mellem 2 og 2,6% af indtægten op til 2,75 gange mindstelønnen.
Salaried employees paid from 2 to 2.6% of earnings to 2.75 times the national minimum wage rate.
Pensionister betalte 5% af deres pension af et beløb svarende til 4 gange (tidligere lønmodtagere) eller 2,75 gange (tidligere funktionærer) af den nationale mindsteløn.
Pensioners paid 5% of their pension, up to four times (former wage earners) or 2.75 times (former salary earners) of the national minimum wage rate.
Arbejdsgiverne betalte det samme beløb som deres ansatte.
The employer of wage earners and salaried staff paid the same amounts as their employees.
Pensionsinstitutter betalte ligeledes samme beløb som deres pensionerede medlemmer.
Pension institutions also paid the same amount as their pensioner members.
Siden september 1978 har lønmodtagere og funktionærer skullet betale samme bidrag, nemlig 1,95% af bruttoindtægten op til 4 gange den nationale mindsteløn, til finansiering af naturalydelser (kontantydelserne finansieres ved et yderligere bidrag på 1,8% af bruttoindtægten op til ovennævnte loft for lønmodtagernes vedkommende og 0,05% af bruttoindtægten for funktionærer).
Since September 1978 wage earners and salary earners have to pay equal contributions of 1.95% of gross earnings up to four times the national minimum wage to finance in kind benefits (cash benefits are financed by an additional contribution of 1.8% of gross earnings up to the same ceiling for wage earners and 0.05% of gross earnings for salaried employees).
Bidragssatsen for arbejdsgivere (pensionsfonds) er den samme som for de ansatte (pensionister).
The contribution rates of employers (pension funds) is the same as that of employees (pensioners).
Der er blevet indført tre ordninger for gensidig økonomisk bistand (9.1978).
Three systems for mutual financial assistance have been established (September 1978).
En af disse vedrører naturalydelser og bevirker, at overskudsgivende sygekasser overfører midler til sygekasser, der har underskud.
One of these is concerned with in kind benefits and the result is that any fund with a surplus pays it to funds in deficit.
Det offentlige betaler 50% af sygekassernes administrationsomkostinger og yder tilskud, særlig i tilfælde af medfødte misdannelser og sygdomme, der er forbundet med store udgifter.
The government pays 50% of the administrative costs of the sickness funds and pays subsidies particularly in the case of congenital malformations and costly illnesses.