natgillin/translations-raw huggingface dataset:
FORTOLKNING OG ANVENDELSE AF FÆLLESSKABSRETTENS MATERIELLE REGLER
INTERPRETATION & APPLICATION OF SUBSTANTIVE RULES OF COMMUNITY LAW 311 Section 2
Domstolen har i flere præjudicielle sager udtalt sig om nationale foranstaltningers forenelighed med traktatens artikel 30-36.
The Court gave judgment in response to a number of references for a preliminary ruling on the compatibility of national measures with Articles 30 to 36 of the Treaty.
Sag 75/81 ') drejede sig om foranstaltninger, som finder samme anvendelse på inden landske og indførte produkter, og hvorefter salg af alkoholholdige drikkevarer til indtagelse på stedet på offentligt tilgængelige steder er forbudt.
Case 75/81' concerned measures, applicable without distinction to national prod­ucts and imported products, prohibiting the sale of spirits for on-the-spot con­sumption in premises open to the public.
22. december 19693), fastslog den, at et sådant forbud ikke er omfattet af begrebet »foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner«.
On the basis of its own case-law on national rules concerning the advertising of alcoholic beverages2and of Article 3 of the Commission Directive of 22 December 1969,3the Court concluded that such a prohibition was not covered by the concept of a measure having an effect equivalent to a quantitative restriction on imports.
Domstolen har tillige i en præjudiciel sag og i en sag om overtrædelse taget stilling til spørgsmålet, om det er i strid med fællesskabsretten, at der— som betingelse for forudbetaling ved import af varer — stilles krav om sikkerhedsstillelse, der i tilfælde af, at importen ikke finder sted inden for en rimelig frist efter den skete forudbetaling, tilfalder staten4). Domstolen fandt, at en sådan bestemmelse kunne sidestilles med en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i strid med artikel 30 i det omfang, hvor kravet om sikkerhedsstillelse ikke alene rammer betalin ger, der foretages i spekulationsøjemed, men også sådanne løbende betalinger, som er sædvanlige i forbindelse med samhandelen inden for Fællesskabet.
The Court also ruled in a reference for a preliminary ruling and in in­fringement proceedings on the compatibility with Community law of a security required in respect of the payment in advance for imported goods, which then is forfeited to the State if the goods are not imported within a prescribed period following the payment in advance.4It held that such a restriction constitutes a measure having an equivalent effect, contrary to Article 30, in so far as it covers not only payments for speculative purposes but also normal and current pay­ments concerning intra-Community transactions.
I sag 220/81s) drejede spørgsmålet sig om en national lovgivning, der forbød salg af sølvpletvarer, der ikke var forsynet med de i loven foreskrevne stempler.
Case 220/815concerned national rules prohibiting the sale of silver-plated articles which did not bear the prescribed hallmark.
4) EF-Domstolen, 9.6.1982 (Orlandi, de forenede sager 206, 207, 209 og 210/80, og Kommissionen/Italien, sag 95/81). 5) EF-Domstolen, 22.6.1982 (Robertson).
Joined Cases 206, 207, 209 and 210/80 Orlandi and Others ν Italian Ministry for Foreign Trade; Case 95/81 Commission ν Italy. Procureur du Roi ν Τ.
I sag 6/81 ') anmodedes Domstolen om at tage stilling til en beskyttelse mod »slavisk eftergøreise« der var hjemlet ved en national retsregel, som påberåbtes for at opnå forbud mod markedsføring af en type kabelgennemføringer på markedet i denne medlemsstat.
In Case 6/81' the Court was asked to rule on the protection against 'servile imitation' afforded by a rule of national law and relied upon to prohibit the sale on the market of that Member State of a system of cable conduits.
Domstolen anerkendte, at reglen var hensigtsmæssig til beskyttelse af forbrugerne og til fremme af god handelsskik.
The Court acknowledged that the rule was likely to protect consumers and encourage fair­ness in commercial transactions.
Den kunne således gøres gældende som værende »uomgængeligt nødvendig«, som fastlagt i Domstolens faste retspraksis.
It could therefore be relied upon as being necessary to satisfy 'mandatory requirements' in the sense of the well-estab­lished case-law of the Court.
Domstolen har endvidere i en præjudiciel sag taget stilling til spørgsmålet om en national lovs forenelighed med artikel 30 og 36; der er tale om en lov vedrørende mønstre, der giver den første anmelder af et mønster eneret, uden at andre end ophavsmanden selv kan anfægte denne eneret2) . Da der ikke findes fællesskabsregler på dette område, henhører fastsættelsen af regler vedrørende beskyttelse af mønstre under national ret, og Domstolen har på denne baggrund fundet, at en national lovgivning af denne art falder inden for rammerne af den i artikel 36 nævnte beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret.
The Court also gave a preliminary ruling on the compatibility with Arti­cles 30 and 36 of a national law on designs having the effect of granting an exclusive right to a design to the person who first registered it, persons other than the author himself having no possibility of challenging that right.2Finding that, in the absence of Community rules, it was for each country to determine the procedure for protecting designs, the Court held that a national law of this type falls within the scope of the provisions of Article 36 concerning the protec­tion of industrial and commercial property.
I de forenede sager 141-143/813) nåede Domstolen til den konklusion, at en lov om beskyttelse af dyr, hvori der var fastsat bestemmelser om mindstekravene til kalvebåses størrelse, var i overensstemmelse med bl.a. traktatens artikel 34.
In Joined Cases 141 to 143/813the Court held inter alia that a law on the protection of animals which laid down minimum measurements for enclosures for calves was compatible with Article 34 of the Treaty.
Den bekræftede således den restriktive fortolkning, som den tidligere har givet af begrebet »foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ udførselsrestriktion«4).
It thus reaffirmed its restrictive interpretation of the concept of a measure having an effect equiva­lent to a quantitative restriction on exports.4
En sag om en stats manglende gennemførelse af fællesskabsbestemmelser vedrørte en række nationale sundhedsforanstaltninger, der forhindrede import af fjerkræprodukter5). Ud fra den betragtning, at den pågældende sygdom i vid udstrækning må kunne holdes nede, uden at der lukkes fuldstændig af for importen, fastslog Domstolen, at der i det foreliggende tilfælde var tale om en skjult begrænsning af samhandelen mellen medlemsstaterne i den forstand, hvori udtrykket anvendes i traktatens artikel 36, andet punktum.
An action for the failure of a State to fulfil its obligations concerned national health measures the effect of which was to prevent imports of poultry products.5Observing that it should be possible to maintain a high level of immu­nity from the disease in question without completely blocking imports, the Court held that the national measures in the present case constituted a dis­guised restriction on trade between Member States within the meaning of the second sentence of Article 36.
3) EF-Domstolen, 1.4.1982 (Holdijk). 4) Se EF-Domstolen, 8.11.1979 (Groenveld, sag 15/79), Sml. 1979, s. 3409; EF-Domstolen, 14.7.1981
3 Officier van Justitie ν Holdijk and Others. 4 Case 15/79 Groenveld ν Produktschap voor Vee en Vlees [1979] ECR 3409; Case 155/80 Oebel
FORTOLKNING OG ANVENDELSE AF FÆLLESSKABSRETTENS MATERIELLE REGLER
INTERPRETATION & APPLICATION OF SUBSTANTIVE RULES OF COMMUNITY LAW 313
Domstolen har ved tre hastesagskendelser') godkendt Kommissionens nye praksis, der går ud på kun at suspendere opkrævningen af bøder (når de beslutninger, hvorved bøderne er pålagt, er genstand for en retssag) på to betingelser, nemlig at der betales renter for suspensionsperioden, og at der stilles en bankgaranti, der dækker bødebeløbet samt renter heraf.
By three orders for the adoption of interim measures' the Court approved the Commission's new practice of suspending the collection of fines (where the decisions imposing fines are subject to appeal) only on condition, firstly, that interest is paid in respect of the period of suspension, and, secondly, that a bank guarantee is lodged covering the amount of the fine and the interest.
De pågældende firmaer påstod betingelsesløs suspension af bøden; Domstolen afviste deres påstande.
The firms concerned requested the unconditional suspension of the fine. The Court dismissed their applications.
Ved dommen i sag 155/792) præciserede Domstolen, at der ved artikel 14 i forordning nr. 17 er tillagt Kommissionen vidtgående kontrolbeføjelser, og at det i princippet tilkommer Kommissionen selv at tage stilling til, om den skal have fremlagt et dokument eller ej.
The Court stated in its judgment in Case 155/792that Article 14 of Regula­tion No 17 gave the Commission broad powers of investigation and that in principle it was for the Commission to decide whether or not a document must be produced.
Domstolen anerkendte dog, at der under to forudsætninger gælder et genrelt princip om, at korrespondance mellem virksomheder og deres advokater er fortrolig; for det første skal der foreligge konneksitet mellem korrespondancen og den pågældende sags genstand; for det andet skal korrespondancen være udvekslet med en advokat, der ikke er ansat hos klienten.
However, the Court recognized the general principle of the confi­dentiality of correspondence between companies and their legal advisers, sub­ject to two conditions: first, the correspondence in question must be related to the subject matter of the proceedings; second, the correspondence must have been conducted with a lawyer who is not an employee of his client.
For så vidt angår den fremgangsmåde, der skal følges, når man ønsker at håndhæve den pågældende fortrolighed, afviste Domstolen det af sagsøgeren fremførte forslag, der støttedes af Det forenede Kongerige, og som gik ud på at lade en uafhængig voldgift afgøre sagen: Kommissionens afgørelse er undergivet Domstolens kontrol.
As regards the procedure of ensuring such confidentiality, the Court rejected the appli­cant's suggestion, supported by the United Kingdom, of using an independent arbitrator, the Commission's decision being subject to supervision by the Court.
Vedrørende forædlerretten har Domstolen udtalt3), at det ikke kan antages, at den har så egenartede kendetegn, at den må undergives en anden behandling end andre industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder.
The Court held3that there were no grounds for regarding breeders' rights in respect of seeds as being of such a specific nature that they necessitate treat­ment different from that applied to other industrial and commercial property rights.
Derimod kan de særlige kendetegn ved de produkter, som omfattes af forædlerretten (i dette tilfælde såsæd af majs), tages i betragtning ved vurderingen af en licensaftale, der omhandler denne rettighed.
The specific nature of the products (maize seeds in this case) which form the subject of breeders' rights may, however, be taken into account when ex­amining a licence agreement in respect of such rights.
Ud fra disse betragtninger fandt Domstolen, at overdragelsen af en åben eksklusiv licens, dvs. en licens, der ikke vedrører tredjemands forhold, ikke i sig selv er uforenelig med traktatens artikel 85, stk. 1.
In the light of these considerations, the Court felt that the grant of an open exclusive licence, i.e. a licence which does not have regard to the situation of third parties, is not in itself incompatible with Article 85(1) of the Treaty.
Domstolen bekræftede derimod sin hidtidige retspraksis, hvorefter aftaler, ved hvilke licenstageren indrømmes fuld områdebeskyttelse, er uforenelige med konkurrencereglerne. lerne.
The Court reaffirmed, however, its earlier rulings that agreements which pro­vide for absolute territorial protection for a licensee are incompatible with the rules on competition.
FÆLLESSKABSRETTEN
314 COMMUNITY LAW lV-2
Ved kendelse af 21. september 1982') har Domstolen delvis suspenderet anvendelsen af en kommissionsbeslutning, ved hvilken Kommissionen havde truffet foreløbige forholdsregler mod Ford-Werke AG, som pålagdes en forpligtelse til at genoptage leveringerne til Tyskland af højrestyrede biler.
By Order of 21 September 1982' the Court partially suspended the opera­tion of a Commission Decision whereby the Commission took interim measures against Ford-Werke AG requiring it to resume deliveries in Germany of right-hand-drive vehicles.
Domstolen suspenderede beslutningen, for så vidt angår højrestyrede køretøjer, der specielt er tilpasset normerne på det britiske marked. Derimod opretholdt den påbudet om at genoptage leveringerne af biler, der er i overensstemmelse med de tyske normer, og dette skal gælde, indtil den administrative behandling af sagens realitet er afstuttet, eller indtil der afsiges dom i hovedsagen.
The Court suspended the Decision as regards vehicles spe­cifically constructed to meet United Kingdom standards, but maintained the instruction that deliveries of vehicles meeting German standards be resumed until a decision is taken terminating the administrative procedure regarding the substance of the case or until judgment is given in the main proceedings.
Domstolen opretholdt således sin hidtidige retspraksis2) vedrørende Kommissionens beføjelse til at træffe foreløbige forholdsregler, en beføjelse, som den for første gang har bragt i anvendelse i denne sag.
The Court thus reaffirmed its previous case-law2on the Commission's power to take interim measures, of which the Commission had availed itself for the first time in this case.
I en vigtig dom3) har Domstolen fastslået gyldigheden af Kommissionens direktiv af 25. juni 19804) om gennemskueligheden af de økonomiske forbindelser mellem medlemsstaterne og de offentlige virksomheder, som anfægtedes af tre med lemsstater, der bestred Kommissionens kompetence og indholdet af de vedtagne bestemmelser.
the Court confirmed the validity of the Commission Directive of 25 June 1980 on the transparency of financial relations between Member States and public undertakings.4The Directive was contested by three Member States, which questioned the Commission's powers and the substance of the provisions laid down.
Sagsøgerne benægtede, at det pågældende direktiv kunne vedtages af Kommissionen i henhold til EØF-traktatens artikel 90, stk. 3 ; da der var tale om kontrol med statsstøtte, var det i henhold til artikel 94 kun Rådet, der havde beføjelse til at udstede de pågældende direktiver.
The applicants argued that the Directive could not be adopted by the Commis­sion on the basis of Article 90(3) of the EEC Treaty. The power to monitor State aids was vested solely in the Council by virtue of Article 94.
Domstolen forkastede denne argumentation og fastslog, at de to artikler i traktaten vedrørte forskellige forhold: Kommissionens kompetence afhænger af de behov, der viser sig i forbindelse med dens kontrolopgave after artikel 90, og er uafhængig af Rådets almindelige beføjelse til at udstede regler, der specifikt vedrører stasstøtte.
Rejecting this line of argument, the Court held that the two Articles have different objectives. The Commission's powers flow from the needs inherent in the duty of surveil­lance imposed upon it by Article 90, and are not affected by the Council's power to lay down rules in the specific sphere of aids.
Med hensyn til sagens realitet fandt sagsøgerne, at den forskelsbehandling af offentlige og private virksomheder, der indførtes med direktivet, var i modstrid med lighedsprincippet.
As regards the substance of the case, the applicants considered that the prin­ciple of equality required that public undertakings and private undertakings should not be treated differently under the Directive.
Domstolen forkastede dette anbringende under henvisning til, at det pågældende princip »forudsætter, at de to grupper befinder sig i sammenlignelige situationer«.
Rejecting this submis­sion, the Court stated that this principle 'presupposes that the two are in com­parable situations'.
Den anerkendte således det berettigede i Kommissionens handling, der tilsigter en afbalancering af private og offentlige virksomheders stilling i konkurrencemæssig henseende.
It therefore acknowledged that the Commission's measures to restore equilibrium between the competitiveness of private undertakings and that of public undertakings are justified.
) EF-Domstolen, 6.7.1982 (Frankrig, Italien og Det forenede Kongerige/Kommissionen, sag 188, 189 og 190/80). ) EFT L 195 af 29.7.1980.
'Joined Cases 188 to 190/80 France, Italy and United Kingdom ν Commission. 4OJ L 195, 29.7.1980.
FORTOLKNING OG ANVENDELSE AF FÆLLESSKABSRETTENS MATERIELLE REGLER
INTERPRETATION & APPLICATION OF SUBSTANTIVE RULES OF COMMUNITY LAW 315 Taxation
Der skal fremhæves en vigtig dom, afsagt i sag 15/81 '), vedrørende en brugt lystbåd, som en i Nederlandene bosat privatperson havde købt i Frankrig.
The Court delivered a very important judgment in Case 15/81' concerning a second­hand pleasure boat purchased in France by a private individual habitually resident in the Netherlands.
Transaktioner mellem private er ikke momspligtige, eftersom ingen af parterne er momspligtige.
Transactions between private individuals are not subject to VAT since none of the parties is a taxable person.
Alligevel opkrævede de nederlandske myndigheder moms ved indførslen.
Nevertheless, the Dutch authorities charged VAT when the boat was imported.
Importøren gjorde gældende, at der her var tale om dobbelt beskatning, eftersom der var opkrævet moms af båden, da den var ny.
The customs agent contended that this involved double taxation, since VAT had been charged on the boat when it was new.
Domstolen undersøgte først, om der generelt kan opkræves moms under sådanne omstændigheder.
The Court first considered whether as a general rule VAT could be charged in such circumstances.
Den bemærkede, at indførsel er en handling, der som sådan kan pålægges en særlig afgift, og at der således kan pålægges moms.
It observed that importation was a separate act taxable as such, and VAT was therefore chargeable.
Den fandt dog, at en overholdelse af artikel 95 forudsætter, at den stat, hvortil en brugt vare indføres, ved opkrævningen af momsen skal fratrække den del af afgiften, der indgik i købsprisen (hvilket Nederlandene ikke havde gjort), selv om afgiften er erlagt i en anden stat.
However, it held that, in order to satisfy the requirements of Article 95, the State into which a second­hand arti­cle is imported must, in charging VAT, deduct (which the Netherlands had not done) the residual part of the tax incorporated in the purchase price, despite the fact that the tax was paid in another Member State.
) fandt Domstolen, at artikel 95 er til hinder for en afgiftsordning, der beskatter whisky og anden spiritus forskelligt.
In Case 216/812the Court ruled that Article 95 prohibits a system of taxation affecting differently whisky and other spirits.
Denne dom er i overensstemmelse med den hidtidige retspraksis vedrørende forbudet mod afgiftsmæssig forskelsbehandling3).
This judgment is in keeping with established case­law on the prohibition of tax discrimination,3whereby spirits, whether they be obtained, say, from cereals, wine or marc, have a sufficient number of properties in common and must be considered similar or competing products for purposes of Article 95.
Denne dom har særlig interesse, idet den fastslår, at afgørelsen i Vinal-sagen4), hvori Domstolen anerkendte muligheden for — på visse betingelser — at afgiftsbehandle lignende eller indbyrdes konkurrerende varer forskelligt, var at betragte som en undtagelse.
This judg­ment is of particular importance in that it confirms the exceptional nature of the Vinal judgment,4in which the Court acknowledged that similar or compet­ing products may be taxed differently where certain conditions are met.
Domstolen har afsagt to andre domme om momsdirektiverne.
The Court delivered two other judgments concerning the VAT Direc­tives.
I sag 89/81s) har Domstolen fastlået, at den, der regelmæssigt gratis udfører tjenesteydelser for er hvervsdrivende, ikke kan anses som afgiftspligtig i den i artikel 4 i det andet moms direktiv (67/228/EØF) forudsatte betydning6).
In Case 89/815the Court ruled that a person who habitually provides ser­ vices to business firms free of charge cannot be regarded as a taxable person within the meaning of Article 4 of the Second VAT Directive (67/228/EEC).6In
I sag 221/827) blev Domstolen anmodet om at give en fortolkning af begrebet »modværdi« i 2. momsdirektiv6).
Case 222/817the Court was asked to interpret the term 'value of the considera­tion' in the context of the Second VAT Directive.6
Danmark, sag 168/78, 169/78 og 171/78), Sml.
'Cases 168.
1980, s. 347, 385 og 447. ) EF-Domstolen, 14.1.1981 (Vinal/Orbat, sag 46/80) Sml. 1981, s. 77. ) EF-Domstolen, 1.4.1982 (Staatssecretaris van Financiën /Hong Kong Trade Development Council). ) EFT nr. 71 af 14.4.1967. ) EF-Domstolen, 1.7.1982 (BAZ Bausystem AG/Finanzamt München).
169 and 171/78 Commission ν French Republic, Italian Republic and Kingdom of Den­ mark [1980] ECR 347, 385 and 447.
FÆLLESSKABSRETTEN
316 COMMUNITY LAW
I sag 53/81') tog Domstolen stilling til væsentlige spørgsmål vedrørende gruppen af personer, der er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 48 for så vidt angår arbejdskraftens frie bevægelighed.
In Case 53/81' the Court clarified, in certain fundamental respects, the extent of the range of persons covered by Article 48 on the free movement of workers.
Spørgsmålet var, om en medlemsstat lovligt kan nægte en statsborger i en anden medlemsstat at gøre disse bestemmelser gældende under henvisning til, at den pågældende kun udøver en deltidsbeskæftigelse, som indbringer ham en løn, der i henhold til denne stats lovgivning ligger under mindsteindkomsten til livets opretholdelse.
The question was whether a Member State is entitled to refuse to grant the benefit of this Article to a national of another Member State on the pretext that he undertakes only part­time employment, his income from which is less than the subsistence level according to the law of that State.
Domstolen besvarede spørgsmålet således:
The Court's reply can be summed up as follows.
Selv om begreberne »arbejdstager« og »lønnet beskæftigelse« ikke er definerede i nogen fællesskabsbestemmelse, har disse begreber ikke desto mindre en fælles skabsretlig betydning2). Da de afgrænser anvendelsesområdet for en af de ved traktaten sikrede fundamentale friheder, kan deres indhold ikke variere som følge af kriterier, der kun findes i national ret (minimumsløn, normal arbejdstid).
Although no Community instrument defines the concepts of 'worker' and 'ac­tivities of employed persons', they nevertheless have a Community scope.2As these concepts define the extent of one of the fundamental freedoms embodied in the Treaty, their content cannot vary by reference to criteria established by national law alone (minimum wage, normal hours of work, etc.).
Desuden vil de ikke kunne fortolkes indskrænkende.
Nor can they be interpreted restrictively.
I fællesskabsbestemmelserne er opholdsretten ikke knyttet til nogen betingelse vedrørende arten af den pågældendes arbejde eller de indkomster, som han får herved.
The Community provisions do not make the right of residence subject to any conditions as to the type of work undertaken by the person concerned or the amount of income he derives from it.
Man må især tage hensyn til, at deltidsbeskæftigelse for et stort antal personer blot er et middel til at forbedre deres levevilkår.
It must be borne in mind, in particular, that part­time work is for a large number of people an effective means of improving their living conditions.
Den eneste betingelse for anvendelsen af reglerne vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed er, at der er tale om en egentlig beskæftigelse, der ikke har karakter af et rent marginalt supplement.
When applying the rules on freedom of movement for workers, the only precondition is that the activity pursued must be actual and genuine and not merely marginal and accessory.