natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Artikel 177 siger herom, at Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af traktaten og retsakter fra Fællesskabets institutioner samt vedrørende de spørgsmål, om gyldigheden af disse retsakter, som den får forelagt af de nationale retter.
On this point, Article 177 states that the Court shall have jurisdiction to give preliminary rulings on the interpretation of the Treaty and on the validity and interpretation of acts of the institutions of the Community when it is requested to do so by a court or tribunal of a Member State.
Når et sådant spørgsmål rejses for en domstol i første instans, kan denne, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendigt for at kunne træffe afgørelse eller afsige dom i sagen, anmode Domstolen i EF om en præjudiciel afgørelse.
Where such a question is raised before any court or tribunal of a Member State that court may request the Court of Justice to give a ruling thereon if it considers that a decision on the question is necessary to enable it to give judgment.
Såfremt et sådant spørgsmål rejses fra national ret, hvis afgørelser herefter ikke kan appelleres efter reglerne herom i det nationale retssystem, er denne ret derimod pligtig at indbringe sagen for Domstolen.
When any such question is raised in a case pending before a court against whose deci­sions there is no judicial remedy under national law the court is bound to bring the matter before the Court of Justice.
Hvorfor en præjudiciel procedure?
Why preliminary proceedings at all?
Med pligten til at drage omsorg for, at enhver umiddelbart anvendelig fællesskabsregel håndhæves i medlemsstaterne, følger de nationale domstoles ret og pligt til at træffe afgørelse om anvendelsen og fortolkningen af fællesskabsretten efter bestemmelserne i artikel 177 37).
The duty to ensure that all directly applicable Community rules are observed in the Member States has its counterpart in the right of the national courts to rule on the application of Community law 37and even to interpret it subject to the limitations contained in Article 177.
Dette betyder praktisk, at Domstolen ikke er den eneste kommunitære retsinstans. Indsamling af fakta og den retlige subsumption er — har Domstolen ofte bemærket — endog de interne domstoles enekompetence38).
This means that the Court of Justice is not, in fact, the only Community court : as it has itself often declared,3i!assessment of the facts and of the position under national law is exclusively within the province of the national court.
Af denne grund er det imidlertid afgørende, at fællesskabsreglerne efterleves ensartet overalt.
This is what makes it so vital that the Community rules should be uni­versally and uniformly observed.
Navnlig må man undgå, at de interne domstole afgiver divergerende eller sågar modstridende fortolkninger af disse bestemmelser.
Special care must be taken to ensure that the national courts do not give interpretations which differ from each other or which conflict with Community law.
For at sikre dette og for samtidig at sikre, at fællesskabsreglerne anvendes — og kun derfor — blev artikel 177 vedtaget39).
It was for this reason and in order to ensure that the Community rules
*) Sag 68/77 (Irland/Frankrig), der blev hævet ved kendelse al 15.2.1978 og dom al 4.10.1979, sag 141/78 (Frankrig/Det forenede Kongerige), Sml.
Case 58/77 Ireland ν France (removed from Register), Order of 15 February 1978; Case 141/78 France ν United Kingdom [1979] ECR 2923.
1979. s. 2923. -") Se Domstolens udtrykkelige udtalelse herom i dom af 22.11.1978 i sag 93/78 (Mattheus/Doego), Sml. 1978, s. 2203. *) Se f.eks. dom ar23.1.1975, sag51/74 (Van der Hulst), Sml. 1975. s. 79 (præmis nr. 12).
See grounds of decision in Case 93/78 Mattheus ν Doego [1978] ECR 2203.
Samarbejdsaspektet lades undtagelsesvis uomtalt i sag 83/78 (Pigs Marketing Board/Redmond), Sml. 1978, s. 2347 og i sag 93/78 (Mattheus/Doego), se note 37.
were applied (and solely on this account) that Article 177 was adopted.39This article establishes, in other words, a cooperation between the Court of Justice and the national courts.
i et vist omfang er forelæggelsespligt.
The national court has no sovereign right to decide whether or not it should do so since, as stated earlier, there is to some extent an obligation to request a preliminary ruling.
Det må dog forekomme indlysende, at en eventuel tvangshåndhævelse af pligten til at forelægge præjudicielle spørgsmål rejser ømtålelige problemer om de nationale domstoles ofte forfatningsgaranterede uafhængighed.
Clearly, any form of compulsion to ensure that the national courts fulfil the obligation to request a preliminary ruling raises questions of some deli­cacy concerning their independence which, in many cases, is secured by adequate consti­tutional provisions.
Spørgsmålet om, hvorvidt en national domstol, der ønsker at benytte sig af artikel 177. eren »ret i en af medlemsstaterne«, der er beføjet til at anmode Domstolen om at træffe en præjudiciel afgørelse (artikel 177, stk. 2), har altid været fortolket liberalt af Domstolen, således som det fremgår af dommene i sagerne Vaassen mod Goebbels 40), Politi4I) og Nederlandse Spoorwegen 42).
The question as to whether a national court which wishes to apply Article 177 is a 'court or tribunal of a Member State', with the right to request the Court of Justice to give a preliminary ruling on a question within the meaning of the second paragraph of Article 177, has invariably evoked a liberal reply from the Court of Justice, as shown by the judgments delivered in Vaassen­Goebbels,40
Derimod afviste Domstolen en sag. hvorunder det parisiske advokatsamfund havde forelagt den præjudicielle spørgsmål i medfør af artikel 177, idet Domstolen navnlig henviste til, at et advokatsamfund ikke var en national ret, der var beføjet til at forelægge den præjudicielle spørgsmål. Afvisningen skete ved en kendelse, der blev afsagt ex officio den 18. juni 1980.
When, however, the Paris Bar requested the Court of Justice to give a preliminary ruling under Article 177, the Court refused to entertain the request specifically on the ground that an association of barristers did not constitute a court or tribunal entitled to request a preliminary ruling; the Court decided this of its own motion in an Order of 18 June 1980.
C. Præjudicielle forelæggelser og kontrol med staternes traktatbrud
C. Preliminary ruling proceedings and review of infringements of the Treaty
Præjudicielle forelæggelser i medfør af artikel 177 spiller en rolle som middel til kontrol med traktatbrud begået af medlemsstaterne. Det er ovenfor (i nr. 29) fremhævet, at en traktatbrudskontrol i henhold til artikel 169 og 170 — i det mindste som den blev praktiseret — ikke var effektiv, og at Domstolen i denne situation søgte andre veje til at overkomme det kontrolmæssige dødvande, der var konsekvensen.
References for a preliminary ruling under Article 177 serve as a means of reviewing infringements of the Treaty committed by the States.
Domstolen opdagede herved, at den præjudicielle forelæggelsesprocedure efter artikel 177 indeholdt muligheder, der, hvis de blev udviklede, ikke blot kunne erstatte, men formentlig ligefrem forbedre kontrollen med medlemsstaternes efterlevelse af deres fællesskabsforpligtelser. Fordelene ved at flytte tyngdepunktet af den judicielle traktat brudskontrol fra artiklerne 169 og 170 til artikel 177 var mange.
It was in these circumstances that the Court realized that the preliminary ruling proce­dure offered possible advantages which, if developed, could not only replace but consti­tute a marked improvement upon the way in which the Member States' fulfilment of their Community obligations was kept under review.
Det kan heller ikke have virket afskrækkende på ophavsmændene til denne plan. at kontrollen i formen blev et samarbejde mellem judicielle instanser på nationalt og på fællesskabsplan. Domstolens umiddelbare berøringsflader i medlemslandene blev herved andre dommere, der var udgået fra de samme universiteter som Fællesskabets dommere.
See more especially Joined Cases 28 to 30/62 Da Costa ν Nederlandse Belastingsadministratie [1963] ECR 31 ; Case 28/67 Molkerei Zentrale ν Hauptzollamt Paderborn [1968] ECR 143; Case 166/73 Rheinmühlen [1974] ECR 33; exceptionally, the subject of cooperation was not broached in Case 83/78 Pigs Marketing Board ν Raymond Redmond [1978] ECR 2347, nor in Case 93/78 cited at footnote 37 above.
4") Dom af 30.6.1966. sag 61/65 (Vaassen-Gobbels). Sml. 1965-68. s. 227.
Case 61/65 [1966] ECR 261.
4') Dom af 14.12.1971, sag 43/71 (Politi/Italien). Sml. 1971. s. 319. 42) Dom ar 27.11.1973, sag 36/73 (Nederlandse Spoorwegen), Sml. 1973, s. 1299.
Case 43/71 [1971] ECR 1039.
borgere, hvis interesser berøres, kunne Domstolen dog tillige håbe på at få lejlighed til at træde i aktion oftere end Kommissionens og medlemsstaternes retspleje i henhold til artikel 169 og 170 erfaringsvis gav mulighed for.
Again, in putting the initiative in the hands of private parties with a direct concern in the outcome, the Court could expect to have occasion to inter vene more often than, as experience had shown, it could do in proceedings brought by the Commission or by the Member States under Articles 169 and 170.
Den eneste begrænsning for aktiv indgriben fra Domstolens side var nu kun, at borgerne skulle indbringe en sag for en national ret, og at denne skulle være villig til at anvende artikel 177 både efter dens ånd og bogstav.
The only limitations which now exist on the frequency with which the Court is called upon to act is the extent to which private persons and bodies are prepared to bring proceedings before the com petent national court and the willingness of that court to apply both the spirit and the letter of Article 177.
Der viste sig vanskeligheder ved at gøre proceduren i henhold til artikel 177 til et effektivt retsmiddel mod traktatbrud. Flytningen af kontrollen med medlemsstaternes retsbrud over på det borgerinitierede domstolssamarbejde i henhold til artikel 177 fandt ikke sted uden sværdslag.
The change whereby the review of infringements would henceforth be based on the Court of Justice's cooperation with the national courts, at the instigation of private par ties, did not take place without opposition.
Tre mægtige hindringer påtog Domstolen sig at overkomme for at sikre manøvrens succes.
To ensure the success of the change, the Court made it its task to overcome three substantial obstacles.
Det første problem, arkitekterne til denne plan måtte løse, bestod i at finde midler, der var egnede til at henlede de nationale domstoles opmærksomhed på de muligheder, som Domstolen havde indset, at artikel 177 rummede. Med dette mål for øje satte Domstolen en stort anlagt informationskampagne i gang.
The first problem was to find suitable means of drawing the attention of the national courts and tribunals to the courses of action made possible by Article 177 and which the Court had recognized.
År efter år besøgte — på Domstolens invitation — et stadigt stigende antal af nationale dommere Domstolen for at lytte til foredrag og for at diskutere det fælles problem med hinanden og med dommerne ved Domstolen 43).
Year after year a growing number of judges from the various Member States visited the Court of Justice, at its invitation, to listen to lectures and to discuss common problems with each other and with the members of the Court.43
Resultaterne lod ikke vente på sig : fra ingen til maksimalt syv sager på et år fra 1952 til 1966 (begge inklusive) steg forelæggelsestakten af sager i henhold til artikel 177 næsten konstant i de følgende år, der et efter et indbragte henholdsvis 23 (1967), 9 (1968), 17 (1969), 32 (1970), 37 (1971), 40 (1972), 61 (1973), 39 (1974), 69 (1975), 66 (1976), 80 (1977), 119 (1978) og 99 sager i 1979 44).
The results soon became apparent: from a maximum of seven cases per year from 1952 to 1966 inclusive, the number of references for a preliminary ruling under Article 177 rose steadily over subsequent years, with 23 cases being lodged in 1967, 9 in 1968, 17 in 1969, 32 in 1970, 37 in 1971, 40 in 1972, 61 in 1973, 39 in 1974, 69 in 1975, 66 in 1976, 80 in 1977, 119 in 1978 and 99 in 1979.44
Den anden hindring var argumentet om, at traktatforfatterne havde villet, at kontrollen med efterlevelsen eksklusivt skulle ske via artikel 169 og artikel 170.
The second difficulty was the claim that the draftsmen of the Treaty had intended that supervision of the way in which the Member States observed their obligations should be centred exclusively on Articles 169 and 170.
Hele denne argumentation blev fremført af medlemsstaterne i van Gend en Loos-sagen og skal derfor ikke gentages her45).
The Member States made this claim in van Gend en Loos, which was discussed above.45The Member States based
Optællingen forårene efter 1975 er foretaget
Brussels, 1976, at pp. 10 and 11; lhe post-1975 figures have been worked out by the author.
5 ar forratteren. ) Se note 4.
See footnote 4 above.
Hvis medlemsstaterne havde ret i, at kontrollen skulle ske via artikel 169 og 170, betød dette dog, at traktatforfatterne ikke havde villet instituere et alt for effektivt kontrolsystem med deres egne efterlevelser af fællesskabsforpligtelserne.
If, however, they had been correct in claiming that supervision should be based on Articles 169 and 170, this would have meant that the draftsmen of the Treaty had not intended to institute too effective a system of supervision of the way in which the States carried out their Community obligations.
Domstolen forstyrrede på denne måde de af De Høje Kontraherende Parter sindrigt lagte cirkler.
In this way, the Court rode roughshod over the limitation so ingeniously drafted by the High Contracting Parties.
Antager man, at argumentet om artiklerne 169 og 170's eksklusivitet som traktatbrudsretsmiddel blev endeligt ryddet af vejen i van Gend en Loos-dommen. stod tilbage, at domstolene i medlemslandene kun kunne medvirke ved håndhævelsen af fællesskabsreglerne på initiativ af borgerne i tilfælde, hvor reglerne havde umiddelbare virkninger i medlemslandene.
Granted that the judgment in van Gend en Loos finally disposed of the argument that actions for infringement of the Treaty could be brought only by virtue of Articles 169 and 170, the fact remained that the national courts were, at the instance of private par ties, in a position to cooperate in ensuring the observance of the Community rules only in circumstances where those rules had direct effect in the Member States.
Det havde de imidlertid kun undtagelsesvis, hævdede medlemsstaterne, og henviste herved navnlig til to argumenter.
But (argued some of the Member States) it was only exceptionally that they had direct effect: in support of their contention, the Member States relied on two main arguments.
Dels pegede de på, at regler der, som artiklerne 7, 85 og 86, ifølge deres indhold henvender sig til og forpligter alle og enhver, er sjældne.
The first was that there are very few provisions which, as in the case of Articles 7, 85 and 86, impose obligations on all and sundry, on both States and individual citizens.
Hvad man derimod regelmæssigt finder, er artikler der, som f.eks. artikel 12, 52 og 119, kun gør medlemsstaterne til pligtsubjekter.
On the contrary, it is common to find provisions, such as Articles 12, 52 and 119, which impose obligations on the Member States alone.
På den baggrund er det på traditionel juridisk maner nærliggende at slutte, at så kan kun regler af den første, men ikke af den sidste kategori, have afsmittende rettighedsvirkninger til fordel for tredjemænd, herunder borgerne i medlemsstaterne.
In view of this end, in the light of a long established legal principle, the only logical conclusion (they argued) is that only the first category of provisions, and not those in the second category, are capable of having an extended effect for the benefit of third parties, including individuals in the Member States.
Rettigheder, som borgerne kan gøre gældende for domstolene i medlemsstaterne, og som disse skal beskytte.
The national courts' protection of such rights may, according to circumstances, consist in the non-application of a national law or constitutional rule which is contrary to Community law. 47
Dels argumenterede medlemsstaterne, at artikel 189 indskrænker sig til at gøre forordninger og beslutninger, der er rettet til individer, umiddelbart gældende i medlemslandenes retsordner.
The second argument was that, under Article 189, only regulations or decisions addressed to individuals are directly applicable in the legal orders of the Member States.
I dommen i sagen Macarthys mod Wendy Smith49) var der end ikke et flertal i Domstolen for at udtale, at ligelønsdirektivet (75/117/EØF af
To use the argument in reverse, traditional legal reasoning leads to the conclusion that the draftsmen
10.2.1975) ikke kan tillægge en kvindelig arbejder rettigheder, som domstolene i medlemslandene skal beskytte mod hendes arbejdsgiveres handlinger i strid med direktivet.
The fact that, in the judgment in Macarthys ν Wendy Smith,49the Court of Justice omitted to declare that the directive on equal pay (75/117/EEC of 10 February 1975) recognizes a female worker as having rights which the national court must protect against actions by her employer which are contrary to the directive may, however, be interpreted as an indication that the majority of the Court are not prepared to draw this conclusion.
Den forelæggende nationale ret havde ellers formuleret sine spørgsmål på en måde, der gav Domstolen rigelig adgang til at komme hen på dette tvivlsspørgsmål og enten bekræfte eller afkræfte gisninger i litteraturen om, at direktiver kan pålægge borgerne umiddelbart anvendelige pligter50).
The national court which referred the case had framed its questions in such a way as to give the Court every opportunity of ruling on this controversial issue and of confirming or contesting the view that directives arc capable of imposing direct obligations on individuals.50
Det er om Domstolens bearbejdelse af den præjudicielle forelæggelsesprocedure i henhold til artikel 177 rammende blevet sagt, at dens manøvre har vist, hvor let artikel 177 kunne laves om til »a vehicle for appellate judicial review«, som artikel 177 blev til i hænderne på Domstolen 51).
When the Court of Justice adapted the procedure of references for a preliminary ruling provided for in Article 177, it was rightly said that its tactics showed how easily Article 177 could be converted into 'a vehicle for appellate judicial review', which is what it has become in the hands of the Court.51
Det må erkendes, at i mangt og meget fungerer den præjudicielle forelæggelsesprocedure i dag på en måde, der fører tanken hen på en føderal appeladgang, hvor appelsagen er begrænset, i formen i hvert fald, til at angå retsspørgsmål.
It must be acknowledged that, from many standpoints, the procedure for a preliminary ruling, as now applied, resembles a federal appeal under which, at least in procedural terms, the Court's consideration of the case is confined to questions of law.
Det har dog medvirket til at gøre denne konstatering mulig, at Domstolen undertiden foretager en så grundig gennemarbejdning af de rejste fortolkningsproblemer i lyset af de faktiske oplysninger, som den er bekendt med, at den nationale dommers ansvar for og frihed til at lægge den konkrete afgørelse af hovedsagen til rette, er blevet kendeligt indskrænket.
This resem­blance is borne out by the fact that, on occasion, the Court of Justice goes so thoroughly into questions of interpretation arising from the evidence brought to its notice concerning the facts that the responsibility of the national court and the margin of discretion avail­able to it in deciding on the merits are appreciably reduced.
Det skal dog anføres, at Domstolen angiveligt foretager denne gennemarbejdning som et led i sine bestræbelser på at gøre sit fortolkende svar så nyttigt og anvendeligt for den nationale dommer, som forholdene tillader !
However, the fact that the Court of Justice makes such a thorough examination is, in all probability, part of its efforts to make its rulings on questions of interpretation as helpful and as capable of being applied by the national court as circumstances allow.
I sammenhængen bør det tillige nævnes, at de nationale domstole fra tid til anden drager nytte af Domstolens villighed til at hjælpe med råd og dåd ved at henvise sagskomplekser til Domstolen i henhold til artikel 177 med det erklærede eller stiltiende formål at opnå, at Domstolen tager stilling i den konkrete sag 52).
Indeed, the national courts occasionally take advantage of the Court's willingness to give them every possible assistance by sending the entire file of a case to Luxembourg, with
I andre tilfælde har de nationale domstole på ufuldstændig måde behandlet hovedsagens fællesskabsretlige perspektiver.
the declared or implied purpose of inviting the Court to give a decision on the merits.52 In other cases, a national court may not have considered in sufficient depth the various aspects of Community law when trying the main action.
Det forekommer endog, at de end ikke identificerer det relevante fællesskabsretlige problem.
Sometimes it may altogether miss the real point at issue in Community law.
Således fralagde Magistrate's Court of the Country of Armagh sig en del af sit ansvar som kommunitær dommer ved at anmode Domstolen om at besvare ikke mindre end ti spørgsmål, enkelte endog med underspørgsmål, der alle angik den engelske nationale markedsordning for svin.
For example, the Resident Magistrate, County Armagh, was avoiding part of his responsibility for applying Community law when he requested the Court of Justice to answer no less than 10 questions, some of them subdivided into supplementary questions, all of them concerning the British organization of the market in pigmeat.
Alle tænkelige artikler i EØF-traktaten, hvormed markedsordningen eventuelt måtte være uforenelig, blev citeret i rækken af spørgsmål 53).
The questions cited every article of the EEC Treaty with which the market organization might possibly conflict.53
Den danske Højesteret gik til den anden yderlighed i sin forelæggelse i sagen Dansk Supermarked A.S. mod Imerco, der drejede sig om nogle eneforhandlingsproblemer af varer i Danmark.
The Danish Supreme Court (Højesteret) erred in a different direction when it submitted a preliminary question in the case oí Dansk Supermarked AS y Imerco,54which concerned certain issues relating to exclusive distribution rights in Denmark.
Højesterets spørgsmål var så vagt, at det i virkeligheden blev overladt til Domstolen at finde ud af, om der var et fællesskabsretligt problem, og i givet fald hvilket ).
The question asked by the Danish court was so vague that, in fact, it left the Court of Justice to decide whether or not there was a question of Community law at all and, if so, to put it into the appropriate words.
Begge former for spørgeteknik gør det selvsagt tillige yderst vanskeligt for medlemsstaterne i deres indlæg i henhold til Domstolsstatuttens artikel 20 at identificere det eller de relevante problemer, som Domstolen vil afgøre sagen på grundlag af.
Needless to add, each of these modes of submitting preliminary questions has the further disadvantage of making it extremely difficult for the Member States, in lodging observations in accordance with Article 20 of the Statute of the Court of Justice, to distinguish which issue or issues the Court has picked out for decision in the particular case.
Disse sider af sagen har affødt kritik, ikke mindst fra forskellig side i Det forenede Kongerige ).
These aspects have given rise to criticism, especially from various quarters in the United Kingdom.55
M) Dom ar 22.1.1981. sag 58/80, Sml. 1981. s. 181.
Case 58/80 [1981] ECR 181.
5i) Se f.eks. Editorial Comment. CML Rev. 1970, s. 37 og House of Lords, Report July 1979.
See, among others, editorial comment in CML.