natgillin/translations-raw huggingface dataset:
c) Sondringen mellem »rene EF-aftaler« og »blandede aftaler«
The instruments of accession listed - limitatively - the bilateral agrreements ('Community' and 'mixed') which the new Member States were required to apply as from
Spørgsmålet om retsvirkningerne i forhold til tredjelande, der har indgået internationale aftaler med De europæiske Fællesskaber, af en senere udvidelse af disse med en eller flere nye medlemsstater synes at kræve særdeles forskellige svar, eftersom der er tale om »rene EF-aftaler«, som f.eks. de, der gælder mellem EØF og EFTA-landene, eller »blandede aftaler«, som f.eks. de, der gælder mellem EØF og Maghreb, Machrek og AVS-landene (Lomé-konventionen), selv om disse alle indeholder den ovenfor citerede bestemmelse om konventionernes geografiske anvendelsesområde.
Thus, firms established in Berlin are entitled, like those established in the Member States of the Communities, to tender for contracts financed with the aid of funds provided by the EEC under its policy for aid to developing countries (ACP States, parties to the Lomé Convention; overseas countries and territories associated with the EEC; Mediterranean countries linked to the EEC by agreements including provision for financial aid; 'non-associated' developing countries).
C) Se f.eks.
67, note 4.
Som det vil erindres, angår denne bestemmelse »de områder, på hvilke Traktaten om oprettelsen af Det europæiske økonomiske Fællesskab finder anvendelse ...«, uden at det udtrykkelig siges, at der alene er tale om områder, hvor traktaten anvendes i øjeblik ket, eller om der tillige kan være tale om områder, hvor traktaten yderligere kan komme til anvendelse som følge af en ny stats tiltrædelse af Fællesskabet.
their accession.' They also specified2that any transitional measures or adaptations which might prove necessary would be specified in individual protocols with the non- member contracting countries.
Ingen stat, der for handler om og indgår en aftale med noget af Fællesskaberne synes at kunne være uvidende om, at disse kan udvides til at omfatte nye europæiske lande, og ej heller om at bestemmelsen i så tilfælde kan finde anvendelse.
The authors of the Treaty and instrument of accession of the United Kingdom, Den mark and Ireland laid down no precise timetable for the negotiation of these protocols.
I det mindste bør den i hvert fald søge at få Fællesskabets forhandlere til at forklare bestemmelsens betydning og rækkevidde.
Nor were any provisions agreed between the Community and the States wishing to accede, regarding the position to be taken by the Communities in these negotiations.
Under disse omstændigheder synes det rimeligt principielt at anerkende reglen om au tomatisk udvidelse til nye medlemsstater af »rene EF-aftaler«, der er indgået med Fæl lesskaberne inden udvidelsen (').
As the applicant States did not press the Communities to conclude amending protocols with certain nonmember countries, which themselves showed little interest in making a move, some protocols were not concluded and brought into force until after 1 January 1973 or even failed to appear; and for varying lengths of time after their accession the new Member States did not apply or applied partially only the agreements whose adaptation had given rise to the difficulties.
Derimod kan denne regel ikke antages at gælde »blandede aftaler«, idet en stats erklæring om at være bundet i forhold til andre stater, der udtrykkeligt er nævnt, ikke kan skabe hverken pligter eller rettigheder for den i forhold til tredjelande (2).
In the light of this experience, when the accession of Greece was being negotiated, the Community representatives agreed in exact terms with the Greek representatives the adaptations which would have to be made to the international agreements which the new Member State would have to apply,3and started talks with the nonmember countries concerned very early, so that the amending protocols could, where possible, be concluded with them before the effective entry of Greece into the Common Market.
Det er på den anden side velkendt, at »blandede aftaler« langt fra altid indeholder en præcis fastlæggelse afde områder inden for aftalen, der henhører under Fællesskabets beføjelser, og de, der henhører under de (underskrivende) medlemsstaters beføjelser.
Anticipating likely delays on these discussions, the authors of the treaty and instrument of accession for Greece, stipulated that if, for reasons beyond the control of the Community or of Greece, the amending protocols were not concluded before 1 January 1981, the Community would take the necessary measures (independently) to correct the situation as from the date of accession.4
Denne udvidelse kan kun ske ved en genforhandling af aftalen.
(b) Automatic extension or renegotiation?
Man kan spørge, om der er grund til at modificere den meget kategoriske karakter af dette standpunkt, hvor der særlig er tale om de bestemmelser vedrørende handelen, der står i de af EØF og dets medlemsstater indgåede associerings- eller samarbejdsaftaler, og som ofte alene er blevet bragt i anvendelse af EØF i medfør af en interimsaftale, der er afsluttet med det eller de berørte tredjelande, uden at afvente afslutningen afde ratifikationsprocedurer, der skal gøre det muligt at sætte hele aftalen i kraft mellem parterne (3).
During negotiation of the amending protocols, some of the nonmember countries in volved had differing interests and took totally opposed positions as regards the need for and scope of negotiations.
(') Det forudsættes naturligvis herved, at disse aftaler indeholder den ovenfor s. 131 citerede bestemmelse om det geografiske anvendelsesområde.
Instrument of accession of the United Kingdom, Denmark and Ireland, Article 108(1); instrument of accession of Greece, Articles 118 and 123.
Det skal dog bemærkes, at man i den ordning af 1982, hvorved EKSF har forpligtet sig til at begrænse sin eksport af visse stålprodukter til USA i perioden mellem den 1.11.1982 og den 31.12.1985 (se anden del, s. 65) undtagelsesvis har bestemt, at ordningen kun finder anvendelse på de områder, hvor EKSF-traktaten »i dens nuværende affattelse« finder anvendelse og på de ved nævnte traktat fastlagte betingelser (»The arrangement shall apply ... to the territories to which the Treaty establishing the ECSC as presently constituted applies on the condition laid down in that Treaty«).
See joint declaration annexed to the Greek instrument of accession, concerning protocols to be concluded with certain nonmember countries in accordance with Article 118, 'For the negotiation of the protocols to be concluded with the nonmember contracting countries referred to in Article 118, the Community will negotiate on the basis of the relevant terms agreed at the conference between the European Communities and the Hellenic Republic'.
(2) Se artikel 35 og 36 i Wienerkonventionen af 1969 om traktatretten.
Instrument of accession of Greece, Articles 119 and 123(2).
Hvor der er tale om eventuel udvidelse til nye medlemsstater, kan »rene fællesskabsaftaler« og »blandede aftaler« efter vor opfattelse ikke behandles forskelligt.
Conversely, certain States linked to the EEC by way of a 'joint' cooperation agreement argued that the accession of Greece to the Communities did not require them to apply that agreement to the new Member State.
Da en aftale, enten den hører til den ene eller den anden af disse to kategorier, er blevet indgået med et land i en politisk og økonomisk sammenhæng med et fællesskab, der omfatter N medlemmer, kan man ikke tænke sig, at den uden visse indholdsmæssige ændringer kan finde anvendelse på et fællesskab, der omfatter N + 1, 2 eller 3 medlem mer.
The negotiating positions adopted by some of the Communities' partners prevented the conclusion of all the protocols before 1 January 1981 and the Council of the Communities had to act independently to adopt transitional measures governing relations between Greece and the countries concerned;' these measures were in fact less favourable than those the Communities had been prepared to grant in a negotiated protocol.
Erfaringen har vist, at tilpasninger altid har været nødvendige, og at den forhandling, der skal indledes med det berørte tredjeland, hvis ændringer er nødvendige, ikke kan holdes inden for rammer, der på forhånd er snævert fastlagt af nogen af parterne.
All the amending protocols required by the accession of Greece were finally signed and put into force. As was to be expected, the arrangements did not wholly satisfy either the supporters of straightforward automatic extension or the advocates of complete renegotiation. tiation.
Forhandlingerne om de tillægsprotokoller, som blev nødvendige ved Grækenlands til trædelse, har kun vist, at det element af automatik, der rummes i bestemmelsen om det geografiske anvendelsesområde i givet fald kunne være et værdifuldt argument for Fæl lesskabet eller dets partnere til at modsætte sig en genoptagelse afde grundlæggende regler i aftalen.
It will be recalled that this clause refers to 'territories where the Treaty establishing the EEC applies' without specifying whether this relates solely to territories to which the said Treaty applies at present or whether it can also cover territories where the same Treaty will also apply, following the accession of a new State to the Community.
Kapitel II: Fællesskaberne og det folkeretlige ansvar
At least such a State should have the meaning and scope ofthat clause explained to it by Community negotiators.
Ethvert folkeretligt retssubjekt, der volder et andet skade, kan blive draget til ansvar og være forpligtet til at betale skaden.
This being so, it would seem reasonable to accept the principle of the argument that 'Community' agreements concluded by nonmember countries with the Communities before their enlargement should be extended automatically to the new Member States.'
Dette ansvar, der alene findes på folkerettens område, er sædvanligvis baseret på begrebet det folkeretlige retsbrud.
In the case of 'mixed' agreements, this thesis cannot easily be sustained, however, be cause the consent of one State to be linked with other named States cannot create obligations for that first State, nor even vest rights in it in relation to a third State.2 Further more, 'mixed' agreements fall far short in some cases of identifying exactly the matters for which the Community and the signatory Member States respectively have jurisdiction.
I folkeretten har man hidtil kun kendt begrebet »objektivt ansvar« inden for rammerne af særlige ordninger truffet ved aftale (konventionen af 29. marts 1972 om ansvar for skader forvoldt af satellitter).
That being so, the inclusion of the 'territorial clause' in such agreements would not appear to be capable of ensuring automatic extension to new Member States. Extension is possible only by renegotiation of the agreement.
Et retsbrud kan følge af overtrædelse af enhver international forpligtelse, idet der her er tale om brud på forpligtelser, der følger både af traktater og sædvaneretlige regler.
It may be asked whether this strongly affirmative proposition might not be toned down in the particular case of the provisions relating to trade included in the association or cooperation agreements concluded by the EEC and its Member States and frequently applied by the EEC alone, by virtue of an interim agreement concluded with the nonmember country or countries concerned, without waiting until completion of the ratification procedures allows the whole agreement to enter into force between the parties.3
Folkeretlig retspraksis er et grundlæggende element inden for folkeretten (')· Det må dog fastslås, at der kun findes ganske få tilfælde, hvor en stat er blevet draget til ansvar udelukkende underen ren retssag.
Cannot such provisions, clearly identified as within the competence of the EEC, be treated as a 'Community' agreement, automatically extended to new Member States if the Communities are enlarged?
De fleste afgøre Iser i praksis-der navnlig er truffet af voldgiftsretter - er afsagt i sager vedrørende diplomatisk beskyttelse mod person- eller tingskader, der er forvoldt udlændinge.
We do not believe so, because this would overlook the fact that the parties regard the provisions of an agreement and particularly of a 'mixed' agreement as forming an indivisible whole.
Det er i øvrigt af denne grund, at man i de første kodifikationer - uden at nå til noget endeligt resultat - har beskæftiget sig med denne side af det folkeretlige ansvar (2).
Furthermore, the thesis that the 'Community' parts of a 'mixed' agreement are governed by the principle of automatic extension would have little practical effect because the rest of the agreement would have to be renegotiated in any case.
Først fra 1973 har folkeretskommissionen beskæftiget sig med kodifikation af reglerne om staters ansvar.
Our final view is that no sharp distinction can be made between 'Community' and 'mixed' agreements, as regards their possible extension to new Member States.
Derer tale om et betydeligt arbejde, som endnu ikke er tilendebragt i dag.
Experience has shown that adaptations have always been necessary and that,
Arbejdet har senere været genoptaget af folkeretskommissionen, men blev opgivet på grund af store meningsforskelle.
See for example the interim EEC-Yugoslavia agreement of 6.5.1980 (OJL 130, 1980).
Vedrorende folkeretskommissionens løbende arbejder henvises særlig til folkeretskommissionens årbog 1975. bd. II, s. 60-64 og kommissionens beretninger til generalforsamlingen efter 1975.
once that is so, the negotiations which have to be opened with the nonmember country concerned cannot be kept within limits strictly defined in advance by either of the par ties.
Afsnit 1: Fællesskabernes »passive« ansvar
Chapter II - The Communities and international liability
Hvis Fællesskaberne drages til ansvar af et andet folkeretligt retssubjekt, vil. de eneste vanskeligheder opstå i forbindelse med spørgsmålet, om det pågældende retsbrud kan tilregnes Fællesskabet eller medlemsstaterne.
Any subject of international law who causes damage to another subject may be called upon to answer for it and to make reparation.
Hypotetisk pådrages ansvar ved brud på folkerettens almindelige regler.
An unlawful act originates from any breach of an international commitment, including any breach of obligations arising from treaties or customary rules.
I enhver sag om ansvar må sagsøgeren undersøge spørgsmålet om tilregnelse.
International case-law is a fundamental element in international law.'
Han har bevisbyrden for, at det påberåbte retsbrud kan tilregnes den, han søger at drage til ansvar. var.
It must be added, however, that there have been relatively few cases of a State being sued in exclusively legal terms and by an exclusively legal procedure.
Dette spørgsmål kan være ømtåleligt, og søgsmålet kan vise sig at være rettet mod den forkerte.
The most frequent case rulings -chiefly by arbitration - have been decisions given when diplomatic privilege has been claimed in respect of damage caused by a State to the person or property of foreign nationals.
Hvis sagsøgeren holder en medlemsstat ansvarlig, hvor han rettelig burde have sagsøgt Fællesskabet, bliver denne stat frifundet, hvilket dog ikke er til hinder for, at sa gen kan tages op på nyt grundlag.
This is the reason why the first attempts at codification - which have not succeeded - have been directed to this aspect of international liability.2
Kan man på grund af Fællesskabets særlige karakter og den indviklede kompetencefordeling mellem dette og medlemsstaterne, hævde, at reglerne om tilregnelse bør lempes for at gøre det muligt for sagsøgeren f.eks. at holde både Fællesskabet og medlemsstaten ansvarlige?
It was not until 1973 that the International Law Commission first turned its attention to codification of the rules concerning liability of States and this major task has not yet been completed.
Retspraksis i folkeretten frembyder allerede tilfælde, hvor kompetencefordelingen har været indviklet, hvilket ikke har været til hinder for en streng anvendelse om reglerne om tilregnelse (').
With the growth of international organizations and their activities, the question was bound to arise of whether such subjects can be involved in issues of liability.
Afgørelsen af spørgsmålet om tilregnelse forudsætter, at sagsøgeren sætter sig ind i reglerne om kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og dets medlemsstater med de midler, han har til rådighed.
'It is a principle of international law and even a general legal concept that any breach of an undertaking in volves the obligation to make reparation' (judgment of the International Court of Justice in the case of the Chorzow factory. A/17, p. p. 25-29).
Des ses ikke, på hvilket grundlag sagsøgeren skulle kunne hævde, at spørgsmålet om denne fordeling er ham uvedkommende (2).
As regards the current work of the ILC, see in particular, ILC Yearbook. 1975, Vol.
Det er helt sædvanligt, at den sagsøgende stat har kendskab hertil og retter sit krav mod den stat, hvori missionen har sæde. og ikke mod Fællesskabet.
II, pp.60-64 and the Commission's reports to the General Assembly since 1975.
Det eneste faktiske spørgsmål, der opstår, er, hvilke kriterier der skal lægges til grund i komplicerede tilfælde, hvis Fællesskabet eller en medlemsstat er ansvarlig.
Practice - which is very limited — and doctrine (with a few exceptions) both indicate that this is the case. As holders of rights in the international order, organizations also have obligations.
Man kan således spørge, hvem der er ansvarlig - medlemsstaten eller Fællesskabet - i tilfælde af skader forvoldt af en repræsentant for en stat, der handler inden for rammer ne af en fællesskabsretlig bestemmelse (')·
A few cases confirm both that an international organization can sue a State' and can equally be sued for unlawful acts committed by its organs or agents.2
Svaret er efter vor mening, at ansvaret påhviler Fællesskabet, medmindre sagsøgeren beviser, at repræsentanten for den pågældende stat har begået en fejl, der er »uafhængig« af den egentlige anvendelse af den pågældende bestemmelse.
Similarly, in a very special case such as that of damage caused by space objects, the treaty of 29 March 1972 could not - despite the reluctance of some States - exclude the possibility that the launching organizations might be liable.
Denne løsning stemmer i øvrigt med den af folkeretskommissionen fastlagte regel i rene mellemstatslige an liggender.
Lastly, the procedures - in particular arbitration - for the settlement of disputes involving organizations are implicitly based on the fact that an organization can be found guilty of an unlawful act attributable to it.
Efter det udkast til artikler, der er udarbejdet af folkeretskommissionen, pådrageret retsbrud, der begås af en stat, der handler under kontrol og ledelse af en an den stat, sidstnævnte ansvar.
In the case of the Communities, the first reaction here might be to consider that the rules of the liability apply to them as to any other international organization and that no specific theory is required for them.
Andre muligheder kan tænkes.
We believe this to be correct.
Det må overlades til praksis at give svarene.
There is in fact no reason to consider that the Communities should be accorded special treatment in the matter.
At undlade at påstå sagen afvist i tillid til et senere »regressøgsmål« mod den virkelig ansvarlige kan kun give anledning til forvirring blandt tredjelande.
In other words, the presumption is that all the rules of customary international law apply to the Communities.
Her vil vi behandle to tilfælde, nemlig hvor der er tale om en »ren EF-aftale«, og hvor derer tale om en »blandet aftale«.
The difficulties can only be discussed as a future possibility because there has as yet been no actual case where the Communities have been charged with either passive or active international liability.3
I medfør afde almindelige regler, der finder anvendelse på aftaler og traktater kan an svar alene gøres gældende over for en part i traktaten af en anden part i denne.
If the Communities were sued by another subject of international law, the only difficulty would be to decide whether the Community or the Member States were responsible for the unlawful act.
1 tilfælde af misligholdelse af en aftale er det således først og fremmest Fællesskabet, der må holdes ansvarligt af medkontrahenten eller medkontrahenterne.
Several possible cases have to be considered.
Dog må man her endnu en gang være opmærksom på bestemmelserne i artikel 228, stk. 2 hvori det hedder, at aftaler er bindende for Fællesskabets institutioner og for med lemsstaterne.
Case of damage suffered in the service of the United Nations, International Court of Justice, Opinion, Re ports, 1949, p. 184.
1965-1968, s. 381, og dom af 13.2.1979, sag 101/78, Granaria, Sml. 1979, s. 623.
Compensation payable by the United Nations for damage caused by the peace-keeping forces in the Congo, Reports, ICJ, 1962, p. 150. See P. de Visscher, 'Observations sur lefondement et la mise en oeuvre du principe de la responsabilité de l'ONlF, Annales de droit et de science politique, Vol.
(2) Det samme bør ganske særlig være tilfældet, hvis sagsøgeren er en stat, der ikke »anerkender« Fællesskaberne, og som derfor systematisk retter sine søgsmål mod medlemsstaterne.
Leaving aside as a matter of purely internal law, the question of how jurisdiction would be shared between the Commission and the Council, in taking the necessary decisions in a case involving liability.
Bestemmelsen gør det endvidere muligt for medkontrahenten at holde Fællesskabet ansvarligt under påberåbelse af manglende gennemførelse af aftalen i en eller flere med­lemsstater i det omfang, hvori disse handler på Fællesskabets vegne til gennemførelse af en af Fællesskabet indgået aftale (2).
By hypothesis, failure to comply with the general rules of international law constitutes liability.
Man må dog tillige undersøge det modsatte tilfælde, hvor medkontrahenten retter sit søgsmål mod medlemsstaterne, fordi han ikke har kunnet opnå de fællesskabsforan­staltninger, som han påstår sig berettiget til.
Any charge presumes that the plaintiff must establish liability. He has to show that the alleged unlawful act was committed by the person he accuses.
Et sådant søgsmål indebærer en klar underkendelse af reglen om traktaters relative rets­virkning, eftersom derer tale om at holde parter ansvarlige, der ikke er omfattet af afta­len.
It may be difficult to establish the facts and the action may be misdirected.
Det bevirker desuden en afsvækkelse af Fællesskabernes autonomi i forhold til medlemsstaterne.
If a plaintiff sues a Member State when he should have sued the Community, his action will fail, but this would not prevent him from proceeding again on different grounds.
Det er imidlertid en logisk følge af det ræsonnement, der er skitseret af Domstolen i dommen i Kupferberg­sagen, og hvorefter »de (medlemsstaterne) ved at sikre overhol­delsen af forpligtelserne ifølge en sådan aftale (indgået af Fællesskaberne) opfylder en forpligtelse ... over for de berørte tredjelande,...«.
Should it be argued that because of the specific character of the Community and the complexity of the division of powers between itself and the Member States, the rules go­verning answerability should be relaxed so that a plaintiff could for example sue both the Community and the Member State of liability at the same time?
Det er gennem denne, og ikke blot på grundlag af bestemmelserne i den af Fæl­lesskabet indgåede aftale, at Fællesskabets medkontrahent kan drage medlemsstater til ansvar, hvis det ikke er lykkedes for dem at holde Fællesskabet ansvarligt (3).
International practice already covers cases of the complex division of powers where this has not prevented strict application of the rules governing answerability in court rul­ings.'
Det siger sig selv, at en sådan situation meget vanskeligt kan tænkes at ville opstå, idet det ikke ses, hvilken fordel Fællesskabet kan opnå ved at dække sig bag sine medlems­stater.
The decision on the issue of answerability assumes that the plaintiff briefs himself on the division of powers between the Community and the Member States by the means at his disposal.
2. »Blandede aftaler«
This is a perfectly normal procedure.