natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Dette gælder såvel for produkter, der forbruges på gårdene, som for produkter, der fremstilles på gårdene. Landbrugsprodukterne forbruges i stadig mindre omfang i uforarbejdet tilstand, og mere end to tredjedele af Fællesskabets landbrugsproduktion forarbejdes og afsættes i landbrugets forædlingsindustri eller eksporteres. I 1979
This is true not only for the products consumed on the farm but also for the products manufactured on the farm: less and less agricultural produce is being consumed unprocessed; over two-thirds of agricultural production in the Community is now processed and marketed in the sectors downstream from agri culture, or exported.
Men det må endvidere konstateres, at disse to sektorer har været i konstant tilbagegang i de sidste tyve år, eftersom de i 1960 udgjorde ca. 12,5 % af Fællesskabets bruttonationalprodukt.
None the less, this group's share of the Community's gross domestic product has also declined steadily over the past 20 years: in 1960 it had been about 12.5%.
Derfor er det naturligt at stille spørgsmålet : Er landbruget en sektor i tilbage gang ?
The question therefore arises as to whether agriculture must be regarded as a declining industry or not.
Svaret må nuanceres.
There is no straightforward answer.
I virkeligheden drejer det sig om forskellige vækstrater.
It is a matter of different growth rates.
I løbet af de seneste tyve år steg bruttoværditilvæksten i landbruget knap 7 % om året, mens den samlede økonomi udviste en vækstrate på over 10,5 %.
Over the past 20 years the gross valueadded of agri culture has increased at a rate of just under 7% a year, while the economy as a whole has been developing at a higher rate, 10.5%.
Er en relativ afmatning af væksten ensbetydende med en tilbagegang ud fra et økonomisk synspunkt ?
Does a relative slowdown of growth signify economic decline?
Problemet er i virkeligheden anderledes.
That is not really the question.
Det europæiske landbrug er ikke i tilbage gang, men undergår en forandring, hvilket tværtimod er et bevis på dynamik.
Community agriculture is not on the decline; it is undergoing a change, which is in fact a sign of vigour.
De tekniske og biologiske fremskridt, der er sket inden for forskningen, er forholdsvis hurtige i landbruget, hvilket har medført en bemærkelsesværdig stigning i såvel det vegetabilske som det animalske udbytte.
With the impetus of constant research and invention, technical and biological progress has spread quite quickly in agriculture, bringing about a remarkable increase in both crop and livestock yields.
I en første fase blev produktionen stimuleret af pris- og markedspolitikken og voksede uden større økonomiske hindringer således, at den kunne dække en del af Fællesskabets fødevareunderskud, i det mindste hvad angår de vigtigste produkter.
In an initial phase, encouraged by the introduction of a markets and prices policy, production expanded without encountering any major economic obstacle, making up some of the food deficit in the Community, at least as far as the products necessary for the survival of the Community population were concerned.
I anden fase, der hurtigt blev nået for visse produkter såsom mejeriprodukter, opstod der afsætningsproblemer, der var så meget mere alvorlige, som stigningstakten i det interne forbrug i samme periode aftog på grund af tilfredsstillelsen af det elementære fødevarebehov, faldet i befolkningstilvæksten og den økonomiske krise i 70'erne.
In a second phase, quite a short one in the case of some items, such as milk products, the problem of outlets arose, aggravated because at the same time internal consumption was slowing down as primary food needs were satisfied, population growth lost momentum, and crisis conditions developed in the 1970s.
Derefter gennemførtes en mindre stram markedsregulering, en forsigtig pris politik samt en begyndende og efterhånden mere profileret strukturpolitik, som har medført en betydelig og dybtgående rationalisering af produktionen.
At this point, market management more closely related to actual market forces, cautions price decisions and action to support, then guide, structural development led to a significant and far-reaching rationalization of production.
Denne rationalisering af produktionen, der er et permanent bidrag til Fælles skabets økonomiske udvikling, kendetegnes af tre hovedtendenser : overførsel af produktionsfaktorer, omlægning af de resterende produktionsfaktorer i landbruget og forøget efterspørgsel i andre økonomiske sektorer.
This process, which constitutes a permanent contribution to the economic development of the Community, has been reflected in three main trends: a transfer of production factors, a reorganization of the factors remaining in agriculture and increased demand for supplies from other economic sectors.
Overførslen af produktionsfaktorer har vedrørt arbejdskraft ogjord.
The utilized agricultural area (UAA), i.e. not counting forests, has been contracting at the rate of about 400 000 hectares, or 0.4% a year, for the past 20 years; the total UAA decreased from 101.3 million ha in 1960 to 93 million ha in 1980.
Det udnyttede landbrugsareal er således faldet fra 101,3 mio ha i 1960 til 93 mio ha i 1980.
The transfer of labour has, however, been far more drastic.
Med hensyn til arbejdskraft har overførslen været langt mere drastisk.
From 1960 to 1973 the total work-force employed in agriculture in the six original Member States fell from 15.2 million to 8.2 million.
Fra 1960 til 1973 faldt den totale erhvervsaktive befolkning i landbruget i De Seks fra 15,2 mio til 8,2 mio. Denne nedgang på 7 mio personer svarer til et fald på 54 % eller en årlig tilbagegang på 4,6 %.
This 7 million decrease is equivalent to a 54% drop or an annual rate of decline of 4.6%.
Billedligt talt betyder dette, at landbrugsbefolkningen i De Seks hvert minut faldt med en enhed mellem 1960 og 1973.
To put it more graphically, this means that farmers and farm workers left the land in the Six at the rate of one a minute between 1960 and 1973.
Mellem 1973 og 1979 faldt den beskæftigede landbrugsbefolkning i De Ni med næsten 1,5 mio, nemlig fra 9,4 mio til 7,9 mio, inklusive medlemsstater som Det forenede Kongerige, hvor dens andel faldt til 2,5 % af den samlede beskæftigelse, en tærskel, som nogle anser for at være en nedre grænse.
Between 1973 and 1979, the number of farmers and farm workers in the nine countries declined further, by nearly one and a half million, from 9.4 million to 7.9 million, and this trend included Member States like the United Kingdom, where the share of total employment accounted for by agriculture fell to 2.5%, a level thought by some experts to be an absolute minimum.
Beskæftigelsesnedgangen er imidlertid aftaget mærkbart, idet den er faldet til 2,8 % pr. år, hvilket ikke kan over raske i betragtning af Fællesskabets økonomiske krisesituation med høj arbejdsløshed.
However, the rate at which farmers and farm workers have been leaving agriculture has sharply declined, to 2.8% per year, which is not surprising in view of the severe economic crisis with high unemployment in the Community.
Det er forkert at tro, at afgangen af arbejdskraft udelukkende er udtryk for en nettooverførsel til de øverige økonomiske sektorer ; der kan være tale om død, pensionering, overgang til anden virksomhed eller manglende tilgang til landbruget.
It would also be a mistake to infer that the drift from the land is solely a reflection of a net transfer of farmers and farm workers to other industries in the economy; natural mortality, retirements, and decisions not to enter farming are relevant as well as transfers to other occupations.
Det bør under streges, at afvandringen eller den manglende tilgang har været generel, selv om udviklingen naturligvis ikke har været ens i de forskellige medlemsstater og aldersgrupper. grupper.
It has in fact been observed that, with variations that are of course quite wide from Member State to Member State and from age group to age group, the trend in departures and decisions not to enter farming has been general, which means that the four ways in which the number of farmers and farm workers can be reduced have all played a part.
» Stigningen i værditilvæksten og faldet i beskæftigelsen « har under ét medført en så stor produktivitetsstigning i landbruget, at det på dette område er en af de sektorer, der har vist den største fremgang i Fællesskabet. I de sidste tyve år er den gennemsnitlige arbejdsproduktivitet i Fællesskabet steget med under 4 % om året, mens den i landbruget er vokset med over 6 % om året, dog med betydelige forskelle mellem regionerne, hvilket forklarer de voksende regionale skævheder i landbrugsindkomsterne.
The increase in valueadded and the decrease in employment have together generated an increase in productivity in agriculture putting it among the leading sectors of the Community economy in terms of productivity gains: over the past 20 years average labour productivity in the Community has risen by less than 4% per year, while in agriculture it has increased at a rate of more than 6% per year (although this trend has been by no means uniform from region to region, thus accounting for the widening of regional differentials in agricultural incomes).
Hvad mere er, mens den årlige produktivitetsstigning i økonomien som helhed de seneste år har ligget på ca. 2 %, har den for landbruget været på mere end det dobbelte.
Moreover, whereas the annual growth of productivity in the general economy in recent years has been about 2%, the figure for agriculture is double this.
Det bør dog understreges, at arbejdsindholdet pr. produceret enhed, dvs. det antal beskæftigede, der skal til for at producere 1 000 enheder, er større i landbruget end i de øvrige erhvervsgrene.
It should be stressed, however, that the labour component per unit produced, i.e. the number of persons employed to produce 1 000 units of account, is greater in agriculture than in any other branch of the economy, although thanks to productivity drives in agriculture it has decreased substantially.
Mens der i 1970/73 skulle indsættes 221 personer i landbruget for at producere 1 000 enheder, men kun 103 i økonomien som helhed, var disse tal i 1979 faldet til 153 personer i landbruget mod 84 i økonomien som helhed, dvs., at forholdet landbrug/økonomien som helhed, der i 1970/73 var 2,1, i 1979 var reduceret til 1,8.
Whereas in 1970-73 it took 221 persons in agriculture to produce 1 000 units of account, compared with 103 in the economy in general, in 1979 it took 153 in agriculture against 84 in the economy in general, i.e. the agriculture/general economy ratio fell from 2.1:1 in 1970-73 to 1.8:1 in 1979.
Rationalisering af landbrugssektoren, der er et bidrag fra landbruget til den økonomiske vækst i Fællesskabet, sker endvidere ved en omlægning af produktionsfaktorerne inden for landbruget.
The rationalization of the agricultural sector, which is one contribution of agriculture to the economic growth of the Community, is also reflected in a change in the pattern of allocation of factors of production, in this sector, prompted by a wide range of causes, some 'upstream' of the sector and some 'downstream'; because their operations have been more and more closely associated with those of the processors downstream, certain branches of agriculture have altered their production structures to meet the needs of these important customers (large-scale livestock farming, integrated slaughterhouses, etc.).
Det er indlysende, at afvandringen fra landbruget medfører nedlæggelse af en række bedrifter. Men omvendt konstaterer man, at andre bedrifter opstår eller udvides.
On the input side, technical progress (machinery, fertilizer, pesticides, etc.) offers obvious benefits, but the costs involved are also high and can be justified only by farms large enough to achieve the necessary economies of scale.
I alle EF-lande falder antallet af bedrifter på 1-20 ha med undtagelse af Det forenede Kongerige, hvor der oprettes små bedrifter på 15 ha, der snarere er store familiehaver end kommercielle bedrifter.
The number of holdings in the size category 1 to 20 ha is on the decrease in all the Member States of the Community except the United Kingdom, where there is a revival of small farms of between 1 and 5 ha, which are large kitchen gardens rather than commercial holdings.
Omvendt stiger antallet af bedrifter på over 50 ha i alle medlemsstater med undtagelse af Det forenede Kongerige, hvor den relative tilbagegang for bedrifter på over 50 ha dog er mindre end den relative tilbagegang for bedriftsgrupperne på over 5 ha.
Conversely, the number of farms exceeding 50 ha is on the increase in all Member States except the United Kingdom, although here the rate of decrease of holdings over 50 ha is the lowest of all size categories over 5 ha.
Denne strukturændring, der især skyldes tekniske og biologiske fremskridt, og som karakteriseres af afvandring fra landbruget og omstrukturering af bedrifterne, indebærer endvidere, at landbruget er blevet mere afhængigt af de øvrige sektorer i økonomien.
The structural change, brought about primarily by technical and biological progress and featuring a contraction of the agricultural labour force and a restructuring of farms, is also accompanied by a greater dependence of agriculture on other branches of the economy.
Ved at forøge efterspørgslen efter de øvrige erhvervssektorers produktion kraftigt har landbruget bidraget til Fællesskabets økonomiske vækst i form af øgede investeringer.
The spurt in agricultural demand for supplies from other economic sectors has generated an important contribution to the economic growth of the Community through the investment accelerator.
Dette kan illustreres ved udviklingen i de faste bruttoinvesteringer og anvendelsen af rå- og hjælpestoffer.
This can be measured by reference to gross fixed capital formation and intermediate consumption.
Med hensyn til de faste bruttoinvesteringer (landbrugets faste bruttoinvesteringer omfatter : bygninger, landbrugsmaskiner, levende husdyr...) kan man skelne mellem to perioder. Mens de faste bruttoinvesteringer i økonomien som helhed fra 1960 til 1970 udviste en årlig vækst på 9,7% og fra 1970 til 1980 på 11,2%, registreredes der kun en årlig vækst i landbrugets faste bruttoinvesteringer på 4,8 % fra 1960 til 1970, men en årlig vækst på 12,6 % fra 1970 til 1980.
As far as gross fixed capital formation is concerned (in agriculture GFCF covers buildings, agricultural machinery, livestock, etc.), there have been two distinct phases: from 1960 to 1970 GFCF in the general economy showed an annual growth rate of 9.7% and from 1970 to 1980 the growth rate was 11.2%; the GFCF in agriculture increased by only 4.8% from 1960 to 1970, but then from 1970 to 1980 the annual growth rate reached 12.6%.
Vækstraten i landbrugets faste bruttoinvesteringer er ikke blot mere end fordoblet i det sidste årti, men den har altså også været højere end væksten i de faste bruttoinvesteringer i økonomien som helhed.
Not only has it more than doubled in the past decade, the growth rate of GFCF in agriculture has been higher than for the economy as a whole.
Landbrugets bidrag til den økonomiske vækst fremgår endvidere af den betydelige stigning i landbrugets forbrug af rå- og hjælpestoffer.
But the contribution of agriculture to economic growth is also evidenced by the substantial increase in the sector's intermediate consumption.
I løbet af de seneste ti år er værdien af landbrugets endelige produktion årligt steget med lidt over 9 % i gen nemsnit, mens værdien af landbrugets anvendelse af rå- og hjælpestoffer er steget med ca. 11 % om året.
Over the past ten years the value of final agricultural production has increased at an average annual rate of just over 9%; but the value of intermediate consumption in agriculture has risen at a rate of around 11%.
Andelen af den værdi, som rå- og hjælpestofferne repræsenterer i forhold til værdien af landbrugets endelige produktion, ligger dermed nu på ca. 45 %.
Intermediate consumption currently accounts for about 45% of the value of final production in agriculture.
Den vigtigste post blandt rå- og hjælpestofferne er » foder « (46 % i 1979), efterfulgt af » gødning « (14 %) og » vedligeholdelse og reparation af små redskaber « (ca. 12%).
The largest item of intermediate consumption is feedingstuff s (46% in 1979), followed by fertilizers (14%) and maintenance and repair of small equipment (about 12%).
Da de fleste rå- og hjælpestoffer til landbruget leveres af den kemiske industri, energisektoren, maskinindustrien og tjenestesektoren, kan man rejse det spørgsmål, om der for posten » foder « ikke blot er tale om en omvej for landbrugsproduktionen, der vender tilbage til landbrugssektoren med en forøget værditilvækst.
Although most items of intermediate consumption rely on industries such as the chemicals, energy, machinery'and services industries, it might well be thought that the input feedingstuffs is simply an output of the farm sector returning with value-added.
Situationen er i virkeligheden mere kompliceret. For uanset, at den moderne teknologi inden for foderområdet har medført en specialiseret industri, må det under streges, at ikke alle de råvarer, der medgår til fremstilling af foder, udelukkende stammer fra Fællesskabets landbrug.
Actually the situation is more complex since, irrespective of the fact that modern feedingstuffs technology has led to the creation of a specialized industry, not all the raw materials which go into the manufacture of feedingstuffs come from Community agriculture.
Landbruget kan således ikke anses for at være en sektor i tilbagegang, men en sektor under forvandling.
Agriculture cannot therefore be regarded as an ailing industry but as a sector undergoing change.
Denne udvikling, der forløber permanent og vel at mærke uden bratte overgange, er i dobbelt forstand et bidrag til Fællesskabets økonomiske vækst.
This steady and relatively smooth process is a contribution to the economic growth of the Community on two counts.
Dels fordi den indebærer, at der i Fællesskabet ikke opstår en sektor med næsten nulvækst, der, når en vis bundgrænse er nået, behøver drastiske indgreb med sociale konsekvenser, som man ser det i sektorer som jern- og stålindustrien eller tekstilindustrien.
Firstly, it avoids a situation in the Community where a sector with virtually zero growth would require drastic action after a certain point, with social consequences similar to those which have caused so many difficulties in the steel and textile industries.
Dels fordi ændringerne i landbruget også medfører en forøget efterspørgsel i andre økonomiske sektorer, hvor den udløser nye investeringer.
Secondly, the change in agriculture is also coming about through an increase in its demand for goods from other industries, in which it has the effect of stimulating investment.
Nogle mener sikkert, at denne udvikling endnu er for langsom og, at resultaterne i landbruget med hensyn til den hastighed, hvormed de opnås, absolut set endnu er langt fra gennemsnittet for økonomien — for ikke at tale om det optimale — selv om de fortjener opmærksomhed.
Admittedly, some may say that this development is still too slow and that while the performance of agriculture, in terms of speed of change, may be remarkable, in terms of absolute value it is still well below the average for the economy, let alone the optimum level.
Det er rigtigt i visse henseender. Men man må dels tage hensyn til udgangspunktet for visse landes landbrug, der har været isoleret fra den økonomiske udvikling i årtier, og dels må man gøre sig klart, at et hurtigere tempo, f.eks. i afvandringen fra landbruget, ville få uheldige økonomiske og sociale konsekvenser i betragtning af den europæiske økonomis situation ved udgangen af 70'erne.
That is true for some aspects; but the starting point of some of the national farming industries — cut off from the rest of the economy for decades — should be borne in mind, and it should also be considered that a faster acceleration, for instance in the rate at which farmers and farm workers have been leaving the land, would have had counter-productive economic and social effects, given the European economic situation since the end of the 1970s.
Derfor må man erkende, at en del af udgifterne til den fælles landbrugspolitik indgår som et led i landbrugets bidrag til den fælles bekæmpelse af krisen i 70'erne og i begyndelsen af 80'erne.
In this connection, it must be acknowledged that some of the money from the Community budget spent on the common agricultural policy forms part of the contribution of Community agriculture to the shared effort to overcome the crisis of the late 1970s and early 1980s.
Landbrugsprispolitikkens bidrag til den økonomiske udvikling
Farm price policy: contribution to economic development
Prisen er fortsat det centrale instrument i den fælles landbrugspolitik.
Prices remain the key instrument of the CAP.
De fælles landbrugspriser giver ikke blot mulighed for en vis styring af udbudet, men de påvir-
The actual levels, the relativities between farm prices themselves and between farm prices and prices outside agriculture and the modulation of prices on some markets on the basis
Prisinstrumentet anvendes inden for rammerne af de forskellige pris- og markedsordningsmekanismer for de enkelte produkter.
The price instrument is fully effective thanks to the operation of the various price and common market organization mechanisms established for each market.
Fastsættelsen af de fælles landbrugspriser, der indebærer et bestemt prisniveau og prishierarki, indvirker altså på udbudet og efterspørgslen efter landbrugsprodukter såvel internt i Fællesskabet som udadtil, men også på Fællesskabets finanser, landbrugets produktionsstruktur — også på regionalt plan — og økonomien i almindelighed.
The fixing of common agricultural prices at certain levels and in accordance with certain relativities thus has repercussions on the supply/demand for agricultural products, both internally and outside the Community, and also on Community finance, the structures of agricultural production (at regional level as well) and the economy in general.
Det må således konstateres, at den fælles landbrugspolitik på denne måde har ydet og fortsat yder et betydeligt bidrag til den økonomiske udvikling i Fællesskabet både med hensyn til produktion og forbrug.
Here again there is no getting away from the fact that the CAP has made and continues to make an important contribution to the economic development of the Community as regards both production and consumption.
Ud fra et produktionssynspunkt konstateres — såfremt man analyserer udviklingen i bruttonationalproduktet i faste priser og ikke i løbende priser, og man således udleder den implicitte BNP-pris og den implicitte pris for bruttoværditilvæksten i landbruget — at den implicitte pris for bruttoværditilvæksten i landbruget er steget med ca. 5 % om året i de sidste 20 år, mens den implicitte BNP-pris i Fællesskabet er vokset med ca. 6,5 %.
From the production viewpoint, if we analyse the changes in gross domestic product by volume, not value, and thus determine the GDP deflator and the deflator of the gross valueadded in agriculture, we see that the latter has risen over the past 20 years at an annual rate of about 5%, while the Community GDP deflator has increased by about 6.5%.
Hvis man kun ser på udviklingen fra 1973, året for Fællesskabets første udvidelse, til 1980, hvor der blev ført en mere forsigtig prispolitik, er forskellen endnu større.
If this development is calculated not over the past 20 years but from 1973, the year of the first enlargement of the Community, to 1980, when a more cautious price policy was implemented, the difference is even greater.
Mens den implicitte BNP-pris steg med 9,7 % om året, voksede den implicitte pris for bruttoværditilvæksten i landbruget kun med 6,5 %.
Whereas the GDP deflator increased by 9.7% per year, the deflator of the gross valueadded of agriculture rose by only 6.5%.