natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Institutionerne skal også, efterhånden som strukturerne på de forskellige områder kommer på plads, udarbejde og gennemføre den fællesskabs politik, der skal erstatte eller supplere de nationale politikker.
And even once that structure is in place for a particular sector, the institutions are still responsible for the formulation and day-to-day implementation of the Com munity policy that is to replace or supplement the Member States' separate policies.
I EKSF-traktaten etableres der ganske vist en dialog mellem Kommissionen og Rådet, men dens betydning er beskeden.
for implementation of the Treaty.
Kommissionen (tidligere Den Høje Myndighed) har et ud strakt ansvar for traktatens gennemførelse, men den skal have Rådets (eventuelt enstem mige) tilslutning til en række meget vigtige afgørelser — f.eks. når det drejer sig om at fastslå, atder foreligger en åbenlys krisesituation (som det er tilfældet inden for jern- og stålindustrien) og til tilpasninger af traktatens regler.
Never theless the Council's assent (in some cases unanimous) is required for certain particularly important decisions — to declare a 'manifest crisis' for instance (as in the case of steel) or to adapt the provisions of the Treaty.
Formen erklärtforskelligfra Rom-traktaternes måde at gribe sagen an på.
The approach is, of course, not the same as in the Rome Treaties.
I EKSF er det Den Høje Myndighed (nu Kommissionen), der træffer afgørelse med Rådets tilslutning.
In the ECSC, the High Authority (now the Commission) decides with the Council's assent; in the EEC and Euratom, the Council decides on a proposal from the Commission.
I Rom-traktaterne er det derimod Rådet, der træffer afgørelse på grundlag af forslag fra Kommissionen.
The difference is not without its political implications, but in both cases the two institutions have a part to play before a decision can be adopted.
Forskellen er ikke uden politisk betydning, men i begge tilfælde er et samspil mellem de to institutioner nødvendigt, for at man kan nå frem til en afgørelse.
The ECSC Treaty made provision for dialogue between the Commission and the Council, but on a limited scale only. The Commission (orthe High Authority, as itthen was) bears a great deal of the responsibility
Ved at formulere det forslag, som danner grundlag for Rådets debat, har Kommissionen allerede reel indflydelse — Rådet kan nemlig ikke forhandle på noget andet grund lag.
compared to the governments', with the full weight of national sovereign authority behind them.
Og udtaler Parlamentet sig til fordel for forslaget, styrkes Kommissionens stilling yderligere.
But in fact the Rome Treaties contrive rather ingeniously to ensure that the two are evenly matched.
I Rom-traktaterne og de senere traktater skal enhver afgørelse af generel karakter eller af større vigtighed træffes af Rådet, som dog — med få undtagelser — kun kan træffe afgørel se på grundlag af et forslag fra Kommissionen.
Under the Rome Treaties and subsequent treaties, any measure of general application or of a certain level of importance must be enacted by the Council, but only in rare casescan the Council proceed without a pro posal from the Commission.
Kommissionen har derfor både ret og pligt til at tage initiativer: Hvis den ikke frem sætter forslag, lammes Rådet, og EU's videre udvikling hindres.
The Commission, then, has a permanent right and duty to initiate action.
Det gælder såvel i landbrugs-og transportspørgsmål som i f.eks. handelspolitik, og hvor det drejer sig om at harmonisere lovgivningerne.
If it submits no proposals, the Council is paralysed and the progress of the Community comes toa halt — in agriculture, in transport, in commercial policy, in harmonization of legislation, whatever the field may be.
Foratgive en foresti II ing om Kommissionens og Rådets aktivitet kan anføres, at Kommissionen i løbet af 1992 forelagde Rådet 651 forslag og udkast samt 272 meddelelser og rapporter.
As an indication of the volume of work done by the institutions, the statistics for 1992 show that the Commission laid 651 pro posals and drafts, and 272 communications, memoranda and reports before the Council.
Rådet vedtog samme år 383 forordninger, 166 direktiver og 189 beslutninger (hvortil kommer et antal vedtagelser i rene rutineanliggender og vedrørende budgetterne og finansforordningerne).
In the same year the Council, besides deal ing with purely procedural matters and with budgets and financial regulations, adopted 383 regulations, 166 directives and 189 decisions.
Hertil kommer, at det i den nye artikel 189 A, der blev indført ved ændringen i Maastricht traktaten (og som erstatter artikel 149 i EØF-traktaten, som længe har været nøglebestemmelse i det institutionelle system), er fastsat, at Rådet, når det træffer afgørelse efter forslag fra Kommissionen, kun kan ændre forslaget ved enstemmig vedtagelse.
The new Article 189a added by the Maastricht Treaty (replacing the old Article 149 of the EEC Treaty, which had for long been the cornerstone of the institutional system) lays down that where the Council acts on a proposal from the Commission, unanimity is required to amend the pro posal.
Rådet kan altså, undtagen i tilfælde, hvor afgørelsen træffes i fællesskab med Parlamentet (jf. afsnittet om Europa-Parlamentet), når det er enigt, selv træffe afgørelse — også selv om Kommissionens forslag dermed fraviges.
So except where Parliament has the power of codecision (see the chapter on Parliament), the Council can even take a decision that departs from the Commission's proposal, provided the decision is unanimous.
Dette forekommer rimeligt, eftersom Rådet i så fald giver udtryk foret standpunkt, medlemsstaterne er fælles om.
This is fair enough, since the Council is then expressing a view shared by all the Member States.
Fællesakten, og i endnu højere grad Maastricht-traktaten, tildeler Europa-Parlamentet en stadig vigtigere rolle i EU's lovgivningsproces, jfr. nedenfor, men reelt inddrages Parlamentet først i sidste del af processen.
The Single European Act and, to an even greater extent, the Maastricht Treaty give Parliament an increasingly important part to play in the Community's legislative pro cedure.
Dialogen mellem ministrene i Rådet, som re præsenterer medlemsstaternes nationale synspunkter, og Kommissionen, som repræsenterer Fællesskabet og skal søge at finde »europæiske« løsninger på de fælles problemer, indledes ved, at der fremlægges et for slag (evt. etforslag, der er ændret, efteråt Parlamentet har afgivet udtalelse).
During the initial stage leading up to adoption of a 'common position'by the Council, as when Parliament is only consulted, the key element is the Commission-Council dialogue laid down in the Treaties. This therefore warrants a more detailed description.
Derimod kan der kun træffes flertalsafgørelser, derer i overensstemmelse mod Kommissionens forslag.
By contrast, the majority rule applies only if their decision is in line with the Commission's proposal.
Har medlemsstaterne divergerende opfattelser, kan Rådet med andre ord kun træffe en flertalsbeslutning, som in debærer vedtagelse af Kommissionens for slag uden aandringer.
In other words, if the MemberStates aredivided, all they i\m do by a majority vote is to accept the proposal in toto, without amendment, since only the Commission can amend the proposal.
Kun Kommissionen selv kan i så fald ændre sit forslag.
The position, then, is that the Council can either adopt the Commission's (possibly modified) proposal by a majority; or it can depart from the proposal if there is unanimity; or it may fail to come to a decision at all.
I de tilfælde, hvor flertalsregien finder anvendelse, er der altså følgende muligheder: Enten opnås der flertal i Rådet for Kommissionens forslag (som evt. er ændret af Kommissionen selv), eller der træffes en herfra afvigende enstem mig afgørelse, eller der træffes slet ingen af gørelse.
So the Com mission does in fact have genuine bargaining power in the Council. Thedialoguecan beånd is — conducted on ground of the Com mission's own choosing.
Det betyder, at Kommissionen har en reel forhandlingsposition i forhold til Rådet, og at der bliver tale om en egentlig dialog, som oven i købet afspiller sig på det grundlag, Kommissionen selv har valgt.
Once a proposal (or a proposal amended after Parliament has delivered its opinion) is lodged, a dialogue begins between the ministers in the Council, who put their national points of view, and the Commission, which seeks to uphold the interest of the Community as a whole and find European solutions to common problems.
Dialogen harsin helt egen form fordynamik.
This dialogue obeys its own dynamic laws.
Flertalsreglen betyder ikke, al nogen »med koldt overlæg« bringes i mindretal, viser ef terhånden lang tids erfaring.
Long experience has shown that application of the majority rule does not mean that a
Man kunne frygte, at denne dialog ville blive noget ulige som følge af Kommissionens alt forsvage stilling over for regeringerne, derer sig deres autoritet og suverænitet bevidst.
There might seem to be some danger of the dialogue becoming rather one-sided because of the Commission's weak position
De politiske konsekvenser af dette system er endnu vigtigere.
The political implications are more important still.
Kommissionens forslag er resultater af en politik, som den har tilrettelagt udelukkende ud fra hensynet ti I EU's fæl les interesser, og den omstændighed, at Kommissionen ikke udskiftes i sin mandat periode, sikrer sammenhæng i denne politik.
The Commission's proposals cmbody a policy based solely on the interests of the Community as a whole.
Og da Rådet ikke kan beskæftige sig med andet end Kommissionens forslag, bliver Kommissionens politiske linje en realitet, som man ikke kan se bort fra.
The fact that the Commission is in office for a fixed term en sures continuity, and the Council can only pronounce on measures proposed by the Commission for putting the policy into effect.
Rådet kan der for ikke— som følge af skiftende flertal alt ef ter interessesammenfald eller afmagtkampe mellem regeringer— komme til at træffe flere forskellige afgørelser, der er i modstrid med hinanden.
There is no danger, then, of the Council adopting conflicting provisions on different issues as alliances change and power struggles develop between governments.
Det er også utænkeligt, at et flertal i Rådet (uden om Kommissionen) gen nemtrumfer et forslag, der alvorligt skader et land, der i den pågældende sag er i mindre tal.
Nor can a majority in the Council impose on one of the minority a measure gravely damaging to that State's vital interests without Commission backing. If the Commission does its job properly, it will not be party to any such move.
Hvis Kommissionen lever op til sine for- malt er tilfældet i en lille »forening«, vil også Rådets medlemmer og Kommissionen helst være enige.
It is only normal in a small 'club' of this kind that Council and Commission Members like to be in agreement if they can.
Udsigten til en flertalsbeslutning kan derfor påvirke et medlem til at opgive et ekstremt eller isoleret standpunkt, medens Kommissionen og de af Rådets medlemmer, som tilslutter sig dens forslag, i deres bestræbelser for at opnå enighed vi I søge at gøre det nødvendige for at bringe parterne nærmere hinanden.
Faced with the prospect of being outvoted, a minister may therefore decide to abandon an extreme or isolated position, while in the in terests of good relations the Commission, and the ministers who favour its proposal, may make the effort needed to secure a rapprochement.
Den lidt paradoksale konklusion, som praksis har bekræftet, er derfor, at flertalsregien ved sin eksistens gør det meget nemmere og hurtigere at nå frem til en en stemmig vedtagelse.
The result — a trifle paradoxical, but amply confirmed in practice — is that the majority rule makes unanimity easier and quicker.
I dette vanskelige spil har Kommissionen altid en afgørende rolle.
In this delicate interplay of forces, the Commission is always in a position to sway the outcome.
Kommissionen har således en central position i forhold til Rådet, hvorden kan optræde som mægler, men også og især give impulser og øve det pres, som er nødvendigt for at få et forlig i stand.
The Commission is thus centrally placed in the Council; it can act as a mediator between
■ ENSTEMMIGHED OG FLERTALSBESLUTNING pligteiser, kan den ikke gå med til noget så­dant.
States, and they have always set great store by it.
Kommissionens stærke position giver derfor en væsentlig garanti — ¡sær til de min­dre medlemsstater, der da også altid har til­lagt dette forhold stor værdi.
Under the Paris Treaty, as we have seen, the Council's assent is required only in a limited number of cases; sometimes it has to be unanimous, but mostly it can be given by a majority vote.
Med Maastricht­traktaten er der indført et vigtigt nyt element, idet Rådet har fået ansva­ret for det mellemstatslige regeringssamar­bejde under »Den Europæiske Union«.
This system has been duly adhered to since the Treaty came into force.
Trak­taten giver samtidig Kommissionen ret til at fremsætte forslag på området. Der er ikke her tale om nogen eneret, idet den deles med medlemsstaterne, og de garantier, der ligger i artikel 189 A, gælder ikke.
Interestingly enough, when the Council refused to give its assent to the High Author­ity's plan to declare a state of 'manifest crisis' in the coal industry in May 1959, the decision was one calling for a majority vote rather than unanimous assent.
Men reglen om enstemmighed finder fortsat anvendelse på det meste af arbejdet på dette område, der i de fleste tilfælde drejer sig om officiel aner­kendelse af gældende praksis.
This means that the Council's refusal was due not to a solitary veto but to the fact that it could not muster a majority in favour.
I Paris­traktaten kræver man, som vi har set, kun Rådets »samstemmende udtalelse« i et begrænset antal tilfælde; nogle gange skal den være enstemmig, men oftest er en fler­talsbeslutning tilstrækkelig.
The Maastricht Treaty has introduced an im­portant new element, conferring on the Council responsibility for the intergovern­mental cooperation that is to be developed under the umbrella of 'European Union'.
Disse afstem­ningsregler har været almindeligt anvendt, siden traktaten trådte i kraft.
At the same time it gives the Commission the right to make proposals in this connection.
Da Rådet i maj 1959 nægtede at give Den Høje Myndighed sin samstemmende udtalelse om at indføre »åbenlys krisetilstand« i kulsektoren, drejede det sig — interessant nok — om en flertals­beslutning og ikke om en enstemmig udtalel­se.
Unanimity is still the rule for most decisions in this area and it will mainly be a question of officially recognizing practices that already exist. But once these areas formally come within the Commission's sphere of activity, they take on a completely new significance.
Da Rådet nægtede at give sin samstem­mende udtalelse, var beslutningen herom så­ledes ikke udtryk for et »veto«, men for at der ikke kunne opnås flertal.
The Commission will then have to be very watchful to ensure that the new procedures do not lead to its institutional position being weakened.
Hvad angår EØF, krævedes der i de to første etaper af overgangsperioden (1958­1965) enighed til de fleste af Rådets afgørelser.
Under the EEC Treaty most Council deci­sions during the first two stages of the transi­tional period — from 1958 to the end of 1965 — had to be unanimous.
Det betød, at den procedure, der er beskrevet ovenfor, kun blev anvendt i et forholdsvis be­grænset antal tilfælde.
Consequently the procedure described above was not often needed.
Men Rådets vilje til al gøre en indsats for Fællesskabet kombineret med Kommissionens autonomi og den per­sonlige tillid, de enkelte kommissionsmed­lemmer nød, bevirkede, at der i hvert enkelt tilfælde kom en tilfredsstillende dialog i gang, og gjorde det mul igt for Kommissionen at spille sin rolle som initiativtager og mægler uden begrænsninger.
But even when it was, the Com­munity spirit of the members of the Council, the collective authority of the Commission and the personal reputation of its members always ensured that the dialogue went off smoothly and enabled the Commission to exploit its role of initiator and conciliator to the full.
Men da der med overgangen til den tredje etape den 1. januar 1966 blev åbnet mulig­hed for at udvide anvendelsen af flertalsafgø­relserne væsentligt, blev dette det centrale punkt i en EU­krise.
The scheduled move into the third stage, on 1 January 1966, was to have brought a major extension of the areas in which majority decisions were possible. But at this point the majority rule became the focus of a Com­munity crisis.
Kunne man forestille sig, spurgte én af medlemsstaterne, at en med­lemsstat blev bragt i mindretal, når en for denne stat vital eller »meget vigtig« interesse stod på spil?
Was it tolerable, one of the governments demanded, that a Member State should be overruled by the rest when one of its essential interests (or a'very impor­tant interest') was at stake?
Det er ikke muligt at besvare et sådant spørgsmål blot ved at henvise til traktaterne, lige så lidt som man kan give en objektiv defi­nition på, hvad der forstås ved »en meget vig­tig interesse».
This question cannot be answered by citing the relevant provisions, nor is there an objec­tive definition of what constitutes an 'essen­tial interest'.
Hertil kommer, at det — hvis man kuntænkeri interesser—ermegetsand­synligt, at et veto til fordel for en medlems­stats nationale interesser i sager, hvor med­
Indeed, if the matter is viewed purely in terms of interests, it could well be that in areas where all the Member States have relinquished their freedom of action to
lemsstateme har givet afkald på deres hand lefrihed til fordel for Fællesskabet, vil gå ud over andre medlemsstater, hvis vitale interesser netop skades af, at Fællesskabet er lammet.
the Community, the vetoing of a Community decision on the grounds of national interest could prejudice the vital interests of other Member States in that they would be harmed by the paralysis of the Community.
Men accepterer man EU-systemet, og har man tillid til dets indre logik, til institutionerne og til deres regler og traditioner, vil man derimod kunne få alle de garantier, man med rimelighed kan forlange.
By contrast, a State accepting the Community system and relying on its inner logic, its in stitutions and their rules and traditions can rest assured that these will provide all reasonable safeguards.
Efter krisen anvendtes flertalsbeslutninger i lang tid kun til administrative og budgetmæssige spørgsmål, og der blev skabt nogle dårlige vaner.
Fora long time afterwards majority decisions were confined to budgetary and administrative matters, and various bad habits grew up.
I forbindelse med de gentagne udvidelser gjorde en del af de nye medlemsstater brug af begrebet »meget vigtige interesser« kædet sammen med et krav om enstemmighed, og de fik deres stilling bekræftet med vedtagelsen af den »højtidelige erklæring om Den Europæiske Union«, der blev undertegnet i Stuttgart den 19. juni 1983 af statsog regeringscheferne, forsamlet i Det Europæiske Råd.
Some of the new Member States joining the Community since then have pleaded 'very important interests' and demanded unanimity. This state of affairs was confirmed in the drafting and adoption of the Solemn Declaration on European Union, signed in Stuttgart on 19 June 1983 by the Heads of State or Government meeting within the European Council.
Deter i Fællesskabets almindelige interesse, atdertages hensyn til en medlemsstats vitale interesser, hvilket institutionerne derfor er forpligtet til at gøre fuldt ud i deres arbejde.
Indeed, the Community's ultimate objective of an ever-closer union among its peoples would not be feasible if one nation's vital interests were to be severely harmed.
Det snævre samarbejde, der gennem Fæl lesskabet søges etableret mellem befolkningerne, ville i øvrigt ikke kunne virkeliggøres, hvis en af disse blev alvorligt krænket i sine vitale interesser.
Conversely, even where unanimity is the rule, no member of a community can disregard the general interest in assessing his own: unanimity in a community cannot be equated with an absolute right of veto.
Endelig kan man sige, at der er en tendens til, at Rådets fremgangsmåde ved forhandlinger (jf. beskrivelsen ovenfor), førertil størst mulig enighed. Men det gælder omvendt, at man som medlem af et fællesskab ikke kan tilsidesætte fælles interesser, når ens egne interesser skal gøres op — end ikke når der kræves enstemmighed.
So although abuse of majority voting — and of unanimity too — is a theoretical risk in a living community, the risk is bound to diminish as the community moves forward and its inner bonds draw ever closer, while the possibility of majority decisions renders the whole system more flexible and more dynamic.
Kravet om enstemmighed i et fællesskab kan ikke forenes med en vetoret.
The only possible answer is to have faith in the future, faith in the institutions' and governments' good sense and desire to work amicably together.
I slutningen af 1970'erne førte det systematiske krav om enstemmighed i Rådet sammen med alvorlige uoverensstemmelser i flere store sager (egne indtægter, Storbritanniens bidrag til budgettet, reform af den fælles landbrugspolitik) efter en langvarig krise (1979-1984) til en situation, hvor Fællesskabet så at sige var blokeret.
At the end of the 1970s, systematic use of the unanimity rule in the Council together with major disagreements over several important issues (own resources, the United Kingdom contribution to the budget and the reform of the common agricultural policy) led to the virtual paralysis of the Community following a long period of crisis from 1979 to 1984.
Som en følge heraf for pligtede regeringerne sig efter pres fra Europa-Parlamentet (forslag til traktat om en Europæisk Union i februar 1984) til at foretage den første gennemgribende revision af Romtraktaterne.
As a result, the governments of the Member States, under pressure from the European Parliament (which adopted the draft Treaty on European Union in February 1984), com mitted themselves for the first time to a thorough revision of the Rome Treaties.
Fællesakten (der blev undertegnet i februar 1986) sikrer, at der atter gøres brug af flertalsafgørelser i Rådet, samtidig med, at de områder, hvor der kan træffes flertalsafgørelser, udvides kraftigt, navnlig i for bindelse med det indre marked.
The return to majority voting was cemented by the Single European Act, signed in February 1986, which substantially extended the Council's scope for taking majority decisions, particularly as regards the internal market.
Denne udvidelse, som er blevet ratificeret af de tolv parlamenter, har virket som et politisk signal.
These changes ratified by the parliaments of the Twelve marked a fundamental shift in political attitudes.
Med Maastrichttraktaten er mulighederne for at anvende flertalsafgørelser udvidet yderligere, navnlig i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union.
The Maastricht Treaty has extended the scope for majority decisions even further, particularly in relation to economic and monetary union.
Siden 1986 har Rådet truffet en lang række beslutninger ved flertalsafgørelser, og af stemninger er således blevet en almindelig ting.
Since 1986 a large number of Council decisions have been taken on a majority basis and the use of voting has become common practice.
Formandskabet nøjes endog ofte med at konstatere, at der er det nødvendige flertal for Kommissionens (evt. ændrede) forslag, og selv om flere af medlemsstaterne stadig officielt henviser til »Luxembourg-forliget«, påberåbes det praktisk talt ikke længere for at forhindre en flertalsafgørelse.
Indeed the Council Presidency often confines itself to noting that the requisite majority in favour of a Commission proposal (possibly amended) can be mustered.
Denne nye si tuation fik allerede i 1987 Rådet til at ændre sin forretningsorden med det formål at fast lægge fremgangsmåden i forbindelse med
Today, then, the 'Luxembourg compromise' is hard-