natgillin/translations-raw huggingface dataset:
På trods af den moderate prispolitik, OPEC-landene fører for tiden, må de industrialiserede lande gøre alt for at mindske deres afhængighed på olieområdet, da den er et veritabelt damoklessværd over deres økonomi; og dette er lige så meget i vor som i den tredje verdens interesse.
Nevertheless, regardless of OPEC's moderate pricing policy, the industrialized countries both in their own interests and in the interests of the Third World countries must make strenuous efforts to reduce their dependence on imported oil — a sword of Damocles hanging over their economies.
Hvis priserne stiger pludseligt og voldsomt, således som det kan ske under uroligheder på markederne, vil den større olieregning påvirke vor betalingsbalance og uundgåeligt dæmpe vor økonomiske aktivitet. En af konsekvenserne ville blive et fald i vor import af ikke-olieprodukter fra den tredje verden.
Prices might again rise substantially, either because of tight market conditions in general, or because of supply interruptions caused by domestic or international upheavals in the supplying regions.
Dvs. at en stigning i olieprisen er ensbetydende med, at en del af købekraften i de olieforbrugende lande (industrilande og udviklingslande) overføres til de olieproducerende lande.
In either case the main threat to our economic growth will come from the impact of high prices on world payments balances rather than from physical shortages as such.
Man må endvidere ikke glemme, at der i visse store producentlande kan indtræde interne politiske omvæltninger, som kan bevirke, at de afbryder deres olieleverancer.
As in 1974/75, both Third World countries and other trading partners would be forced into a sharp reduction of non-oil imports and deflationary policies in general.
Uanset om en eventuel olieknaphed skyldes uforudsete politiske begivenheder eller markedstendenserne, vil den under alle omstændigheder få alvorlige følger for de fleste landes økonomi.
Europe's energy needs cannot be considered separately from those of the rest of the world, particularly those of the developing countries.
Det er grunden til, at Europas energibehov ikke kan betragtes uafhængigt af den øvrige verdens behov, herunder navnlig udviklingslandenes.
This is true not only in the short-term, but in the long-term as well.
Den tredje verdens indbyggere forbruger i øjeblikket meget lidt energi, nemlig 0,3 tons olieækvivalent pr. indbygger pr. år.
The Third World currently consumes very little energy, 0.3 tonnes of oil equivalent (toe) per head per year.
Indbyggerne i Det europæiske Fælles skab forbruger 10 gange så meget (3,51) og i De forenede Stater 25 gange så meget (8,21).
On the other hand, the European Community consumes 10 times as much per head (3.5 toe) and the United States 25 times as much (8.2 toe).
Hvis forbruget pr. indbygger i den tredje verden fordobles på 20 år, vil det svare til det tre- eller firdobbelte af energiforbruget i 1977, dvs. 1,4—2 mia tons olieækvivalent.
Even if Third World consumption per head only doubles within the next 20 years, this would mean an oil consumption of three or four times the amount consumed in 1977, i.e., between 1.4 and 2 billion toe.
Klodens samlede forbrug er i dag på omkring 6,3 mia tons.
Current total world consumption is in the region of 6.3 billion tons.
Ar 2000 vil det ifølge prognoserne nå op på mia tons for 6,5 milliarder indbyggere.
By the end of the century, it could reach 17 billion tons (consumed by 6V2 billion inhabitants).
Forbruget pr. indbygger i den tredje verden vil i begyndelsen af næste århundrede imidlertid fortsat være minimalt i forhold til vort forbrug: 4 mia indbyggere i udviklingslandene vil forbruge 2 mia tons energi, og 2,5 milliarder indbyggere i industrilandene vil forbruge 15 mia tons.
Yet Third World consumption will still be minimal compared with consumption by the rest of the world at the beginning of the next century: 4 billion Third World inhabitants will account for 2 billion tons of energy, while 15 billion tons will be consumed by 2.5 bil­lion inhabitants in industrialized countries.
Fremtidig solidaritet mellem de olieforbrugende lande
Towards consumer solidarity
Selv om udviklingslandene ikke efterligner industrilandenes energispild, vil de ikke desto mindre have brug for langt mere energi end nu for at dække deres mest elementære behov.
Even if the developing countries do not imitate the industrialized nations in wasting energy, they will require increasing amounts of energy to satisfy their most basic needs.
Til landbrugsproduktion, oplagring af landbrugsprodukter og transporten heraf er der behov for billige og let transportable energiformer såsom olie.
For instance, agricultural production and the stocking and transportation of crops all require cheap and easily-handled forms of energy, such as oil.
For størstedelen af udviklingslandene vil andre energikilder (som kernekraft), der kræver for store investeringer og en meget avanceret teknologi, ikke udgøre et realistisk alternativ.
While the industrialized countries can switch to high-technology alternatives, such as nuclear energy in the post-oil era these are out of practical reach for many developing coun­tries.
Vil vi give de ikke-olieproducerende udviklingslande en chance for at udvikle sig (og det er i vor interesse), må vi hellere lette deres adgang til olien fremfor selv at tage det hele.
Reasonably priced oil must therefore be available to developing countries for many decades to come, if they are to have a chance of development.
Vi må bistå disse lande med at udvikle billige, alternative energikilder som f. eks. biokemisk energi (på basis af sukkerrør og andre planter) og solenergi.
This means that the industrialized world cannot appropriate the remaining world supplies for its own use.
Udviklingen af disse energikilder vil også gavne vore industrier. Men langt vigtigere for udsigterne for udviklingslandenes vækst er den energipolitik, industrilandene fører med henblik på at begrænse deres egen afhængighed af olie. Derfor burde gas f. eks. spille en langt større rolle i vor energiforsyning.
A policy of energy saving and substitution adopted by the industrialized countries for short-term motives of economic and supply security thus has profound impli­cations also for the long-term growth prospects of the Third World.
Med hensyn til naturgas er Det europæiske Fællesskab mere uafhængigt end for oliens vedkommende, men produktionen og reserverne heraf er ikke tilstrækkelige til at dække de Ni's behov.
The European Community is far more self-sufficient in natural gas than in oil, but current production and, even more, future reserves fall short of requirements.
Nederlandene besidder mere end halvdelen af Europas reserver og eksporterer store mængder gas til Tyskland, Frankrig, Belgien og Luxembourg.
More than 50% of Community supplies come from the Netherlands, which also exports large quantities of natural gas to the Federal Republic of Germany, France, Belgium and Luxembourg.
Den næststørste producent i Fællesskabet er Det forenede Kongerige. gerige.
The United Kingdom is the second largest producer of natural gas.
Mængden af naturgas i EF's samlede energiforbrug
Natural gas: share in total community energy consumption
Ikke desto mindre vokser vor afhængighed udadtil: Importen fra tredjelande vil i 1979 være tre gange så omfattende som i 1976 og dække 20% af vort behov.
Nevertheless, European dependence on imports of gas is rising. By 1979 imports from the Third World will run at three times the 1976 level and cover one fifth of our needs.
Blandt de lande, der har de største gasreserver, må først og fremmest nævnes Sovjetunion (næsten en tredjedel af verdens kendte reserver) og dernæst Mellemøsten (over en fjerdedel af verdens reserver).
Amongst those countries richest in natural gas reserves are the Soviet Union, where almost one third of known world reserves is located, and the Middle East, which has one quarter.
Nordafrika har 7 % og Vesteuropa kun 6%.
North Africa has 7%, whilst Western Europe only has 6%.
Behovet for langtidsaftaler
Long-term requirements
Det store problem med naturgassen er transportvanskelighederne. At befordre gassen til Europa er ensbetydende med meget store udgifter i infrastruktur: Bygning og vedligeholdelse af gasledninger og skibe er dyrt.
Natural gas presents a major transport problem; firstly, huge investments are neces­sary to construct and maintain pipelines, liquefaction plants and special ships for transporting the gas to Europe.
Dette er grunden til, at gasleverancer næsten altid er baseret på langtidsaftaler, hvori det blandt andet er fastsat, hvilke investeringer de kontraherende parter skal foretage.
Most gas supply contracts are therefore long-term and stipulate the investments to be made by the contracting parties.
Ikke på nogen andre områder fremgår det med så stor tydelighed, at vor indbyrdes afhængighed vil vare langt ud i fremtiden.
There is per­haps no other area where the long-term nature of interdependence becomes so apparent.
I de kommende år bliver Fællesskabets største gasleverandører Algeriet (40 % af vor import), Norge (30%) og Sovjetunionen (20%). Der foreligger endvidere leveringsaftaler med Iran og Libyen, og der er forhandlinger i gang med Nigeria.
In the years ahead, the chief suppliers of Community gas will be Algeria (40% of our imports), Norway (30%) and the Soviet Union (20%).
Millioner af kubikmeter går hver dag til spilde
Millions of cubic meters of gas wasted dally
Man kunne gøre en ende på dette uhørte spild, hvis man f.eks. fandt en metode til at sende denne gas til industrilandene, eller endnu bedre: Til at udnytte den på stedet.
In countries without domestic consumption, and without the expensive infrastructure needed to collect the many small flows of gas, this precious resource is simply flared off.
En løsning, som efterhånden begynder at finde anvendelse, består i at placere de store energiforbrugende industrier i de olieproducerende lande. Et eksempel: Naturgas anvendes blandt andet til fremstilling af methanol og kunstgødning.
One way to utilize this 'waste' gas would be to use it as a raw material or fuel in certain industries in the producing countries themselves: the manufacture of fertilizer, methanol, and other chemicals uses gas as a raw material; metal smelting and re­fining use it as a fuel.
De kan således anvende gødningen i deres landbrug, uden at måtte importere den, og de kan eksportere færdigvarer i stedet for kun at eksportere energi. Adskillige andre store energiforbrugende industrier er i færd med at følge dette eksempel.
This process of transferring energy-consuming industries to producer countries is already occurring, and should be encouraged in the interest of prudent management of world energy resources.
Kernekraft — en omstridt energikilde
Nuclear energy — a controversial source of energy
Udviklingen af kernekraft har blandt andet til formål at sprede vore energiforsynings­kilder, dvs. nedbringe vor afhængighed af olien eller i hvert fald forhindre, at den vokser.
One of the principal aims of nuclear development is to diversify our sources of energy supplies, i.e., at least to reduce our dependence on oil.
Efterhånden som vort energibehov øges, vil kernekraften komme til at spille en vigtigere rolle i vor energiforsyning.
As our energy re­quirements increase, so does the potential role played by nuclear energy in our balance of energy supplies.
Dette var og er stadig planen for regerin­gerne i de Ni og mange andre lande, som med henblik herpå har udarbejdet meget omfattende atomenergiprogrammer.
This explains the large-scale nuclear programmes launched by many governments, including those of the Nine.
Atomenergien giver imidlertid anledning til uro og endog frygt på grund af de mang­foldige farer og usikkerhedsmomenter, den indebærer.
However, nuclear energy causes alarm and even fear because of the numerous dangers and uncertainly its very name invokes.
De stadig mere talrige anti­atomkraftbevægelser, som gør sig gældende i de fleste industrilande, har allerede opnået bemærkelsesværdige resultater ved at gennemtvinge, at visse programmer udsættes, og endog at et vist antal atomkraftværker standses. Endnu mere be­tegnende er det, at spørgsmålet om atomkraft i Sverige fremkaldte den første rege­ringskrise i 30 år.
More and more anti-nuclear move­ments in the industrialized countries have succeeded in having certain nuclear pro­grammes suspended and in some cases even in bringing nuclear power stations to a halt.
I Østrig blev åbningen af et atomkraftværk i 1978 lagt ud til folke­aftemning og forkastet af flertallet.
In Sweden, the nuclear question caused the first government crisis in 30 years, while in Austria a nuclear power station became the subject of a national refe­rendum in 1978 and its construction was vetoed by a majority vote.
Vore regeringer må altså se med alvor på den bekymring, atomkraften vækker i offentligheden, som nærer stadig større frygt for atomalderens farer.
Our govern­ments must therefore give careful consideration to this feedback from public opinion which indicates that the general public is more prepared to accept the risks inherent in depending on external oil sources than the consequences which might ensue from the nuclear age.
Al den stund standsningen eller ajourføringen af atomkraftpro­grammerne ikke ledsages af en nedbringelse af vort energiforbrug, og så længe vi ikke fremstiller nogen form for vedvarende energi i stor målestok, er vi endnu mere afhængige af importen af olie og gas fra den tredje verden.
As long as delays to nuclear programmes are not accompanied by reductions in energy consumption or by large-scale production of other re­usable energy, we will be forced to rely even more on oil and natural gas imported from the Third World.
Skal én form for afhængighed afløse en anden?
From one form of dependence to another?
Fællesskabets afhængighed af energiimport omfatter dog også atomkraften, nemlig med hensyn til uranleverancerne. For tiden importerer Fællesskabet størstedelen af sin uran fra De forenede Stater, Canada, Australien og Sydafrika.
The Community's dependence on external sources for its energy supplies also ex­tends to nuclear energy in the form of uranium, imported mainly from the United States, Canada, Australia and South Africa.
Disse fire lande råder tilsammen over ca. 3/Λ af de uranreserver, der kendes for øjeblikket, og hvoraf udvindingen er økonomisk rentabel under de nuværende markedsvilkår (De fore­nede Stater 30 %, Canada 10 %, Australien og Sydafrika hver 18 %).
These four countries together possess about three quarters of the world's currently known and most economically ex­ploitable uranium deposits (United States 30%, Canada 10% and Australia and South Africa 18% each).
Nu har uranleverancerne fra de traditionelle leverandørlande imidlertid af inden- eller udenrigspolitiske grunde vist sig ikke at være så sikre som formodet.
Both the domestic and external politics of traditional uranium suppliers have intro­duced considerable uncertainty in the mediumterm supply outlook.
USA ønsker en temmelig fasttømret ret til indseende med vor eksport af beriget uran og har tilkendegivet dette ved at træffe midlertidige embargoforanstaltninger.
The North American suppliers seek greater control of the end use of their product, including the export of enriched uranium by the Community to Third World countries.
I Sydafrika føres en politik, der fremkalder forbitrelse hos størstedelen af dets befolkning.
In Australia there is considerable domestic opposition to the development and export of uranium.
Det ville måske være klogt ikke at regne med uranleverancer herfra eller måske hensigtsmæssigt at standse indkøbene.
The outlook for South African and Namibian political stability is uncertain.
Vil Europa bevare størst mulig selvstændighed med hensyn til sin atomkraftpolitik, bør det i egen interesse sprede sine uranforsyninger og med henblik herpå søge at opnå samarbejde med de udviklingslande, som råder over store uudnyttede reserver.
If It is to maintain its autonomy in its nuclear policy, Europe will have to diversify its sources of uranium supplies and to this end seek the cooperation of those develop­ing countries who still have unexploited resources.
Det drejer sig først og fremmest om Niger, Gabon, Det centralafrikanske Kejserdømme, Indien og Brasilien.
Unexploited uranium is to be found in Niger, Gabon, Central African Empire, India, and Brazil.
Dette er en af grundene til, at Europa hjælper de afrikanske stater med at udbygge deres produktion.
By assisting devel­opment of production in Africa, Europe ensures its own long-term supplies.
Efter eksperternes udsagn vil der indtræffe uranknaphed lige så hurtigt som olieknaphed.
Accord­ing to some experts, the world may face a shortage of uranium almost as soon as a shortage of oil.
Ifølge eksperternes beregninger vil de rentable uranreserver være opbrugt om 20 år, og ingen ved, om det vil være muligt at udnytte de undersøiske reserver til omkostninger, der er overkommelige for de fremtidige markeder.
According to OECD and IAEA forecasts, the deposits of uranium which are eco­nomically exploitable will be exhausted in twenty years' time; it is not yet known whether marine sources can be exploited at sufficiently reasonable costs for future markets.
Den ikke-kommu-nistiske verdens industrikapacitet på basis af atomkraft vil — stadig ifølge eksperterne (OECD og Den internationale Atomenergiorganisation) — forøges 5—7 gange i de næste 12 år og 11 gange fra nu og indtil år 2000.
Nuclear industrial capacity in the non-Communist world will in fact increase five or seven times within the next twelve years, and eleven times by the end of the century.
Samtidig vil uranbehovet blive 5—15 gange så stort.
Within the same period our uranium requirements will multiply by five or fif­teen.
Beregningerne varierer alt efter, om man går ud fra en stadig hurtigere udbygning af atomkraftprogrammer eller en fortsættelse af den nuværende tendens, og afhængigt af, om der regnes med muligheder for fornyet anvendelse. delse.
The large variation in estimates is caused by uncertainty over future construc­tion rates, the types of reactors, the availability of recycling, etc.
Vurdering af verdens behov for uran i mio t
Estimated world uranium requirements in mio. t.
Den øjeblikkelige tendens Accelereret plan
present trends, accelerated scenario, with and without recycling
Risikoen for verdensomspændende uranknaphed og problemerne med forsyningssikkerhed er normalt de argumenter, der først og fremmest anvendes, for at også Europa skal erhverve sig en avanceret atomkraftteknologi, hvorved det bestrålede uran kan recirkuleres og genanvendes i de klassiske kernekraftværker og i formeringsreaktorer.
The risk of world scarcity and the problem of safe supplies are invoked as the chief reasons why Europe should expand her nuclear technology to include recycling of nuclear fuel which could be re-used in conventional nuclear power stations and in 'fast-breeder reactors'.
Med denne teknik vil uranforbruget kunne nedsættes med 2/3 og gøre os mere uafhængige med hensyn til forsyninger.
This technology would allow Europe to cut its uranium consumption by twothirds and thereby reduce the level of dependence on external suppliers.
Behandling af bestrålet uran for fornyet anvendelse rejser imidlertid store politiske problemer på internationalt plan, idet oparbejdningsanlæggene producerer plutonium. Plutonium anvendes som brændsel, men kan ligeledes benyttes til militære formål.
Recycling poses problems of international importance because recycling plants produce plutonium, which is a nuclear fuel but which can also be used for military purposes.
Herved opstår faren for spredning af atomvåben, et af de mest omdiskuterede emner i de seneste år.
This is where the threat of proliferation, a major preoccupation in recent years, arises.
Der er derfor langt fra opnået enighed med hensyn til anvendelse af atomenergi, navnlig ikke med hensyn til den kommende generation af atomkraftværker.
There is therefore still no general acceptance of nuclear energy as a source of power, especially where future generations of reactors are concerned.
De største bekymringer står i vejen for udviklingen af atomkraftteknologien, som er den eneste, der kan gøre os mere uafhængige af energiforsyninger udefra, men som måske vil medføre andre begrænsninger og større farer.
The most serious reserves are expressed concerning possible dangers and risks surrounding nuclear technology although it would cut our dependence on imported energy.
Der er ligeledes meget alvorlig modstand mod atomkraft som sådan, fordi den nok nedsætter vor afhængig hed af olien, men ikke vor afhængighed af importeret uran.
But others oppose nuclear energy on the grounds that it would increase our depen­dence on imported uranium at the same time as it cut our dependence on external supplies of petroleum.
Det er grunden til, at vi på én gang må udbygge de klassiske energikilder, yde større midler til udvikling af vedvarende energikilder og hjælpe den tredje verden med at udvikle de ressourcer, som passer dens lande bedst.
This is why we must simultaneously develop traditional sources of energy, grant bigger credits for developing renewable sources of energy, and aid Third World countries to develop the sources of energy most suitable for them.
Herudover må indbyggerne i industrilandene gøres bevidste over for det enorme energispild i vort samfund og over for de muligheder, der findes for at begrænse vort forbrug, uden at ændre vor levestandard for meget.
In addition, efforts must be made to bring home to people in industrialized countries just how much energy they waste and how consumption can be cut without forcing radical changes in life styles.
Nogle af de råstoffer, vi importerer, er ikke uundværlige, men udgør alligevel en del af vor levevis.
Whilst many imported raw materials might not be indispensable they are neverthe­less an important part of our way of life.
Man kan blot prøve at forestille sig et morgenmåltid uden kaffe eller te, bomuldsvarer uden bomuld eller møbler uden tropiske træsorter.
Imagine breakfast without coffee or tea, clothes without cotton, modern furniture without teak.
Blandt de landbrugsråvarer, der er mest nødvendige for vore industrier, kan nævnes bomuld (tekstiler), sisal (tæpper), jute (sække), naturgummi (bildæk) og tropiske træsorter (møbler og byggeri). For disse varers vedkommende er Fællesskabet 100% af hængigt af import.
Our industries, are entirely dependent on imports for most of the essential agricultural raw materials e.g., cotton (textiles), sisal (carpets), jute (sacking), natural rubber (tyres) and teak and other tropical wood (furniture and construction).
En anden vigtig gruppe råstoffer er malme såsom jernmalm, bauxit, kobber og tin. Selv om nogle af malmene f.eks. chrom, der anvendes til hærdning af stål, mangan og andre, kun anvendes i små mængder, er de uundværlige.
Minerals such as iron ore, bauxite, copper and tin constitute the other major cate­gory of raw materials and although chrome (for hardening steel), manganese and certain other minerals are only required in small quantities, they are nevertheless essential.
Fællesskabet er fattigt på råstoffer, langt fattigere end f.eks. De forenede Stater.
The Community is sadly lacking in raw materials, more so than the United States, for example.
Det må importere næsten alle de vigtige malme med uundtagelse af jernmalm og aluminium, hvoraf det producerer omkring 25% af sit behov.
Although the Community produces enough iron ore and alumi­nium to meet 25% of its requirements, all its other essential minerals are Imported.
For de øvrige malmes vedkommende må det importere mellem 90 og 100%.
Similarly, its dependence on imports for non-essential minerals ranges from 90 to 100%.
EF's og USA's afhængighed af importerede basisprodukter
EC and US dependence on imported primary commodities m
De atteri vigtigste produkter for udviklingslandene
The most important products for the developing countries