natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Desuden bør evnen til at gøre sig gældende sikres gennem en traktatmæssig anerkendt demokratisk forfatning. Handledygtigheden udadtil i krisesituationer, det er vel i den forbindelse det afgørende kriterium for evnen til at gøre sig gældende.
Once this stage is reached, the founders of the Community, the authors of the Treaties, can hardly offer any further assistance beyond the aims which they laid down in the Treaties.
Enkelte personligheder kan ganske vist indlede sådanne processer, og de nye institutioner må derefter sikre deres vedvarende eksistens.
While individual personalites may set such a process in motion, it is up to the new institutions to ensure that it is sustained.
Efter min opfattelse forbyder også denne tankegang os at indgå institutionelt tvivlsomme kompromis'er eller endda blot risici, selv i tilfælde af udvidelser.
This implies, in my opinion, that we should not accept any compromises or take any risks where the institutions are concerned, even in the event of enlargement.
Hvis en udvidelse skal tjene som en styrkelse af Fællesskabet, må den aldrig give anledning til at udvande vor institutionelle orden. Enhver, der følger denne tanke, ville forsynde sig imod Monnet's grundlæggende idéer.
If it is to strengthen the Community, enlargement cannot be allowed to undermine the institutional system—to think otherwise would be to betray Monnet's concept.
I »Le Monde« fra i går har Paul Delouvrier stillet det spørgsmål, hvor lang afstand der var mellem Monnet's og de Gaulles synspunkter.
In yesterday's Le Monde, Paul Delouvrier raised the very interesting question of the extent of the differences between Monnet and de Gaulle.
Det har fået mig til at tænke på, at de Gaulle nævnte tre kriterier for en forfatnings funktion: effektivitet, stabilitet og kontinuitet.
It reminded me of the three conditions which de Gaulle laid down for drafting a constitution: efficacité, stabilité and continuité.
Deraf slutter jeg, at Monnet's grundlæggende idéer for Fællesskabet ligger langt tættere op ad de Gaulles kriterier end dem, som de Gaulle selv fulgte for sammenslutningen af De Seks, mens han levede.
My conclusion is that Monnet's concept of the Community came appreciably closer to meeting those conditions than the concept to which de Gaulle himself adhered in his lifetime in relation to the founding of the Community of Six.
Men dette gælder naturligvis også for alle de indvendinger, der i den nuværende diskussion om Europa af i morgen skubbes i
Any concept for a Community constitution must first of all pass the peace test, and then the test as to whether it guarantees Europe's self-determination.
Jeg vil gerne slutte med at minde om en historie om Walter Hallstein. Den handler om hans diskussion med Jean Monnet under forhandlingerne i begyndelsen af 50'erne om det spørgsmål.
I would like to conclude by recalling Walter Hallstein's report of a conversation with Jean Monnet during the negotiations in the early 1950s about the time needed to build a federal Europe.
Set i forhold hertil har vi ikke helt opfyldt planen.
If we take this as our reference, we have fallen somewhat behind schedule.
Alligevel er jeg af den opfattelse, at de europæiske demokratier i Fællesskabet i høj grad har stået deres prøve, idet de igennem 40 år og indtil i dag har været i stand til at videreføre kontinuiteten i de europæiske tanker og i integrationspolitikken uafhængigt af alle indenrigspolitiske konstellationer, uafhængigt af alle tidsbetingede strømninger og indflydelser fra indenrigs- og udenrigspolitikken, den økonomiske eller den sociale politik.
However, it is my opinion that the European democrats in the Community have passed a severe test by contriving, over a period of 40 years, to maintain the continuity of the European idea and of European integration, regardless of domestic political circumstances and of the tendencies and influences of the moment in domestic and foreign policies, and in economic and social policy.
Der er nogle af medlemsstaterne, der har haft omkring 30 regeringer, og ingen af disse 30 regeringer har i princippet sat spørgsmålstegn ved tilhørsforholdet til det europæiske opbygningsarbejde.
Some Member States must have had 30 governments in that time, and not one of them has challenged the basic principle of participation in the process of European integration.
Efter min opfattelse er det et godt resultat at være nået dertil, og det bør ikke undervurderes, men indgive os mod til at fortsætte ad denne vej lige så konsekvent — og om nødvendigt — ubønhørligt, som det har været tilfældet i de sidste 38 år efter 1950.
This is an achievement which should not be underestimated, one which should give us the courage to pursue our efforts with as much consistency—and, if necessary, stubbornness—as has been displayed in the 38 years since 1950.
Udviklingen på verdensplan — man kom også ind på det i går i Paris — giver os ikke mere tid.
So there is no time to lose, if—as somebody mentioned in Paris yesterday—we are to keep pace with worldwide developments.
Et århundrede, hvor det indbyrdes forhold mellem kræfter og magter tydeligt udvikle sig til misgunst for de to hidtidige supermagter.
There is no doubt that what we are talking about is an approach, based on a number of guiding principles which Monnet developed in the long lead-up to his more immediate involvement in European affairs.
Også derfor tror jeg, at opfyldelsen af den politiske målsætning, Den Europæiske Union, under ingen omstændigheder må udskydes til efter året 2000.
What I would like to do is pinpoint some features of the present revival and draw such parallels as may exist between the approach adopted since 1985 and Monnet's approach in the 1950s.
INDLÆG FRA ÉMILE NOËL Direktør for Universitetsinstituttet i Firenze, ærestjenestemand med titel af generalsekretær for EF-Kommissionen
It was against this background that the Delors Commission, which had just taken office, proposed an ambitious medium-term project: creation of a single European market by 1992.
Det er nemlig en fremgangsmåde, det drejer sig om, en fremgangsmåde, der var baseret på en række aktionsprincipper og -regler, som Jean Monnet havde udviklet i den lange periode af sit aktive liv, som gik forud for hans egentlige europæiske år.
Negotiation of the Single Act should serve to strengthen the institutions—Parliament and the Commission—which articulate the common interest and make the functioning of the Council more flexible, thereby creating the conditions in which the single market can be discussed from a European viewpoint rather than provoking conflicting national interests.
Jeg vil derfor forsøge at definere nogle af de karakteristiske træk ved det nuværende fornyede opsving, for dermed af afdække de lighedspunkter, der måtte findes mellem den fremgangsmåde, der blev fulgt i årene 1985-1988, og Jean Monnet's fremgangsmåde i 1950'erne.
Surely this combination of initiatives mirrors the approach adopted by Jean Monnet and Robert Schuman in 1950, when they launched the idea of a Coal and Steel Community, and subsequently opened negotiations on what was to become the Treaty of Paris.
Indledningsvis må det konstateres, at det fornyede opsving, som tog sin begyndelse i 1985/86, udløstes som en kombination af
All participants were asked to endorse the principles of that declaration, in other words to adopt a European view point.
JEAN MONNET'S METODE et mobiliserende økonomisk projekt, nemlig realiseringen af et stort indre marked inden udgangen af 1992, og et institutionelt projekt, der bestod i forhandlingen om Den Europæiske Fælles Akt.
JEAN MONNET'S METHOD were designed to serve the European interest rather than produce a compromise between national positions. The declared objective was of great political importance, namely to set up a common structure for the production of coal and steel—at that time the basis of industrial power—and to open up the longer-term prospect of constructing a federal Europe.
Lad os vende tilbage til 1984. Det Europæiske Råd i Fontainebleau bidrog med en midlertidig løsning på de stridspunkter, der prægede Fællesskabet, men Fællesskabet og dets institutioner kom stærkt svækkede ud af kriseårene 1979-1984.
The need to make proposals, to negotiate, to act solely in the European interest and to enshrine that interest in permanent institutions, was one of Monnet's guiding principles.
De havde ingen store planer, og de blev mødt med dyb skepsis fra den offentlige opinions side.
And it was this same principle that underpinned the first moves towards the current revival in Europe.
Det Europæiske Råd i Milano (juni 1985) blev således opfordret til at tage stilling dels til dette projekt, dels til forslaget om at indkalde til en mellemstatslig konference med henblik på at revidere Rom-Traktaterne og styrke institutionerne.
After the breakthrough in 1985, the movement seemed to lose momentum.
Hvad går denne nye europæiske »omlægning« da ud på? Det store indre marked er et europæisk program, der tager udgangspunkt i en fælles interesse, et program, som kun ved at gennemføres i sin helhed kan sikre, at fordelene maksimeres og fordeles ligeligt.
The Community's resources were exhausted once again, agricultural production and expenditure were rocketing, and the less-prosperous Community countries wondered whether the commitment to greater economic and social cohesion enshrined in the Single Act would in fact be honoured.
Genfinder vi ikke i denne kombination af initiativer nøjagtig de samme træk, som kendetegnede Jean Monnet's og Robert Schumans fremgangsmåde i 1950, da de lancerede Kul- og Stålfællesskabet, og da de senere indledte forhandlingerne om det, der skulle blive til Paris-Traktaten?
Something had to be done. In February 1987, in a memorandum entitled 'Making a Success of the Single Act', the Commission studied the entire range of issues, not individually but in the broader context of honouring the undertakings given in the Single Act, namely to complete the internal market and achieve greater economic and social cohesion, leading to the transformation of the Community into an economic and social area.
Forhandlingerne skulle føres på
On this basis a precise, detailed programme was drawn up to achieve the objectives laid down in the Single Act.
INDLÆG FRA ÉMILE NOËL
ADDRESS BY EMILE NOËL
Som François Duchêne netop har erindret om, var formålet med disse forhandlinger at tjene den fælles europæiske interesse på bedste vis og ikke at søge et kompromis mellem nationale interesser.
This is precisely what Monnet did in 1950 when he made his major contribution to solving the two most serious problems facing post-war Europe: liberation of the German economy, heavy industry in particular, and the German contribution to Western defence.
Det mål, der blev sat, havde en høj politisk værdi.
Although it was important to exploit Germany's potential to contribute to security and prosperity in Europe, there had to be guarantees for Germany's recent victims.
Det drejede sig om at være fælles om produktionen af kul og stål, som på det tidspunkt udgjorde grundlaget for den industrielle magt.
And care had to be taken not to repeat the mistakes of the Treaty of Versailles, which had discriminated against Germany.
Der åbnede sig et mere langsigtet perspektiv, nemlig opbygningen af et føderalt Europa; til i fremtiden at inkarnere denne fælles interesse og for at forsvare den, foreslog Jean Monnet og Robert Schuman endelig, at der skulle opbygges et antal fælles institutioner, de samme institutioner, som stadig består 40 år efter.
A problem that appeared intractable at bilateral or intergovernmental level was suddenly solved when placed in a European or Community context where the expansion and control of coal and steel production and the organization and training of the armed forces could be based on common rules and placed under the authority of common institutions. tions.
At stille forslag, forhandle og virke med udgangspunkt i en fælles europæisk interesse samt at konsolidere denne gennem faste institutioner udgjorde en første aktionsregel for Jean Monnet, og netop denne aktionsregel har fungeret som en ledetråd for den første etape af det europæiske opsving, vi oplever i dag.
Another of Monnet's guiding principles was to change the context of an issue by adding another dimension. This principle too was successfully applied—with the help of a stubbornness in negotiations similar to that displayed at times by Monnet—during the second phase of the revitalization process, which culminated in the Brussels European Council.
Efter dette gennembrud i 1985 syntes bevægelsen at tabe fart.
This revival, as has been said again and again, is not an end, but a beginning.
Samtidig fremviste regeringerne en åbenbar uvilje over for alle disse problemer, og det på en sådan måde, at disse modstridende holdninger gav indtryk af, at der herskede en fuldstændig blokeret situation.
It has set a process in motion and provided the impetus for further discussion, brilliantly illustrated by the Hanover European Council, which identified economic and mon etary union as an objective.
JEAN MONNET'S METODE hed og dermed en omlægning af Fællesskabet til et økonomisk og socialt område.
JEAN MONNET'S METHOD
Det var på dette grundlag, der blev udarbejdet et præcist og struktureret program, hvis forskellige elementer blev sat sammen til en helhed med henblik på at opfylde de målsætninger, der er fastlagt i Fællesakten.
The Single Act, by setting the Community and its Member States the twin goals of creating a single European market and achieving greater economic and social cohesion, had already laid the foundations for progress by establishing a dynamic link between the measures designed to achieve those two objectives.
Efter et års forhandlinger var det dette helhedsprogram, som i praktisk taget alle dets elementer blev vedtaget på topmødet i Bruxelles (februar 1988).
The package deal approach which dominated the Community for 20 years has been replaced by a forward-looking strategy.
Det var væsentligt fuldt ud at udnytte det tyske potentiel i forbindelse med Europas sikkerhed og fremgang, men det var også nødvendigt at udstede de garantier, som nogle af Tysklands nylige ofre krævede.
The processes triggered by the Single Act represent a more advanced, more sophisticated phase in the Community's progress.
Desuden var det vigtigt ikke at gentage fejltagelserne fra Versailles-traktaten, hvorved Tyskland var blevet underkastet en diskriminerende behandling.
Today the institutions have more scope to act in the economic and political fields, but the inspiration is the same: implementation of a forward-looking strategy.
Som det så ofte er blevet sagt, er dette genopsving ikke udtryk for, at et endeligt mål er blevet nået, men derimod udtryk for en begyndelse.
MR PIERRE URI Winner of the Robert Schuman Prize
Allerede med Den Europæiske Fælles Akt, hvori der anvistes Fællesskabets og dets medlemsstater to sammenhængende mål sætninger (det indre marked samt den økonomiske og sociale samhørighed), er der blevet skabt grundlag for en fremgang med udgangspunkt i en synergi mellem de aktioner, der skal virkelig gøre disse to målsætninger.
After such a wide-ranging speech as the one we have just heard from François Duchêne, and the wealth of comments from others who worked with Jean Monnet, what is there left for me to say?
Således har en bevægelsesstrategi erstattet strategien med »package deals«, som i tyve år har præget Fællesskabets handlinger.
Perhaps I can just betray a few confidences which are no longer covered by the 30-year rule.
Han søgte altid at iværksætte aktioner på et grundlag, der var tilstrækkeligt betydningsfuldt til, at når først bevægelsen var sat i gang, ville den fortsætte og således ende med at blive et varigt fænomen.
Does it mean his personal contribution to events? Does it mean the original edifice he constructed, copying nothing from earlier federations, the combination of an independent body and government representatives, the dual executive which makes European integration so special?
For at kunne bestå skulle Kul- og Stålfællesskabet udvides. Ved sin blotte eksistens tilskyndede det til en dynamik, en dynamisk uligevægt.
Or does it mean the hidden ways in which he brought his influence to bear?
Således skete det, at projekterne vedrørende et forsvarsfællesskab og et politisk fælles skab så dagens lys — måske for tidligt.
Some people confuse him with the painter, despite a different Christian name and the extra 'n'.
Og således skete det senere og i et mere adstadigt tempo, at Rom-Traktaterne, Atomenergifællesskabet og Det Økonomiske Fællesskab trådte i deres sted.
When all is said and done, they were not in the same business. The fact is that Monnet chose to turn his back on fame because he preferred to influence events.
Den synergi, som Fællesakten skaber, går et skridt videre, og den er udtryk for en mere sofistikeret form for fremgang for Fælles-
There were things which he found intolerable—conflicts of course—but also the
JEAN MONNET'S METODE skabet.
JEAN MONNET'S METHOD failure of people who should have been on the same team to pull together.
Institutionerne kan i dag både i bredden og i dybden spille mere på de økonomiske og politiske faktorer, men inspirationen er den samme.
Hence his efforts to organize cooperation between France and the United Kingdom as early as the First World War and again during the Second.
Det er en bevægelsesstrategi, som er blevet sat i gang. Det er således et andet af Jean Monnet's aktionsprincipper, som synes at ville fungere som retningslinje for den kommende udvikling af det europæiske opsving, dvs. dets tredje etape.
Do not forget that in his day the media did not play the part they do today.
I den begrænsede tid, der står til min rådighed, vil jeg holde mig til disse tre konstateringer, som viser nogle efter min mening slående lighedspunkter mellem det, som Jean Monnet inspirerede til, og den strategi, som følges af den nye generation af Europas ledere.
We have heard how, at the age of 26, he sought out Viviani. We know that he was so international that after the defeat of France he turned up as a member of the British delegation in Washington, thereby gaining access to Roosevelt and contributing to the Victory Program.
Det at kunne konstatere sådanne lighedspunkter, viser det ikke også, både hvor moderne Jean Monnet var i sin tankegang og den aktualitet, som hans fremgangsmåde fortsat har?
With the benefit of hindsight we, of course, can clearly see how the Schuman Plan transformed French and German attitudes. After talking to Adenauer, de Gaulle received Monnet at the Elysée and admitted: 'I underestimated the political importance of what had been achieved'.
Hvad er der tilbage for mig at sige efter det grundige foredrag, som François Duchêne holdt for os, og efter de righoldige kommentarer fra dem, som også har arbejdet sammen med Monnet?
I cannot think of a better way of inspiring boundless devotion and inducing people to work impossible hours. There were no such things as holidays or weekends; you had hardly left the building when you were called back.
Måske skulle jeg røbe nogle af de hemmeligheder, som i dag ikke mere er underkastet 30 års-reglen.
The same spirit spread to our own people. I remember being sent eight secretaries one Sunday.
Når man taler om Jean Monnet's metode, har jeg altid en fornemmelse af noget tvetydigt.
I remember people working with me who never had a weekend off.
Eller drejer det sig om hans hemmelige indflydelse?
He also had a way, you see, of taking an interest in the personal problems of the people working with him.
Der er nogen, der forveksler ham med maleren.
Look at the ECSC, the Schuman Declaration.
Og de havde da heller ikke det samme erhverv.
Then there was Euratom. Why did he opt for Euratom?
Og Monnet gav jo af sig selv afkald på berømmelsen, fordi han foretrak at have indflydelse på begivenhederne.
There are never unsupported edifices, they always have a solid substructure and they have a mission.
Han har en gang sagt til mig: »De ved jo, at når man følger mig, så er det, fordi man ved, at jeg ikke vil tage pladsen fra andre«. Dette er årsagen til hans evne til at kunne gøre brug af andre takket være sine anlæg, takket være hans sans for at overbevise andre.
Monnet's method was to identify the point at which action was needed, to focus on the essential, the anchoring point—I am always tempted to say the Ansatzpunkt, if Karl-Heinz Narjes will bear with me, since this is the best term I can think of to express what Monnet's work amounted to—and the rest would follow of its own accord.
Man har sagt om ham, at han ikke var noget mediemenneske. Men her må man ikke glemme, at medierne dengang ikke spillede den samme rolle som i dag.
There are people who think that Monnet was only interested in sectoral integration—I was rather shocked when I read this in a newspaper.
Og man må heller ikke glemme, at der ikke fandtes båndkassetter, og at der ikke er blevet bevaret noget som helst af nogle af hans foredrag eller betydningsfulde taler.
I telephoned the writer of the article in some annoyance and said to him: 'Have you never read the Schuman Declaration?
Men især havde han en beundringsværdig måde at behandle alle de store personligheder på.
Have you never heard of the Action Committee for the United States of Europe?'
Det fortælles, at han som 26-årig tog afsted for at træffe Viviani.
A distinction has to be made between aims and tactics.
Som bekendt kunne denne mand være så international, at han efter Frankrigs sammenbrud dukkede op som medlem af den britiske delegation i Washington, og at han straks fik adgang til Roosevelt og bidrog til »Victory programme«.
The reason Monnet delegated so much to the people who worked with him was that he knew that he had something else to offer—an extraordinary intuition for what would have to be done in the near future, combined with a feel for what might be premature and ought therefore to be held in reserve.
Måske skulle jeg røbe lidt mere: Han har fortalt mig, at Adenauer en dag havde indbudt ham til at deltage i det tyske ministerråds møde.
If he was hesitant about the common market—extremely European-minded friends like Bernard Clappier used to say to me: 'You must be dreaming, France will never agree to that!'—it may have been because, after the failure of the EDC, Monnet was afraid of overloading the ship, afraid that, by trying to press ahead with plans for Euratom and the common market at one and the same time, we would end up with neither.
Der er en anden ting, som jeg gerne ville have, at Michel Debré fik at vide.
In the event everything went through, because people's attitudes changed.
De Gaulle havde hånet sammensuriet af kul og stål.
The conjunction of two tragedies— Suez and Budapest—proved to be the catalyst.
Da han imidlertid efter sin tilbagekomst til magten med nogen frygt havde truffet beslutning om at henvende sig til Adenauer, og
The French suddenly realized that even with the United Kingdom they were
INDLÆG FRA PIERRE URI
ADDRESS BY PIERRE URI
55 da han blev klar over, at han herved kunne opnå en forståelse — for vi er de heldigt stillede vidner til Schuman-planen og de slående forandringer, som han fremkaldte både i franskmændenes og tyskernes sind — modtog han Monnet i Elysée-palæet og sagde til ham: »Jeg havde undervurderet den politiske rækkevidde af det, der var blevet gennemført«.
55 not a major force in world affairs and that the only way of counterbalancing the big powers was to create a larger structure. ture.
Ifølge hans metode i betydningen hans personlige indsats spiller hans mandskab også en stor rolle.
There was, too, the new way of looking at things referred to earlier.
Monnet er den mand — i modsætning til så mange andre — som hans medarbejdere ikke var mistænksomme over for, og han frygtede dem ikke som konkurrenter.
Neither the Plan nor European integration could ignore the market, but there are things which the market cannot solve unaided.
Jeg mener, at Paul Delouvrier lige så godt som François Fontaine kan fortælle Dem her, at Monnet sagde til os: »De er meget bedre inde i det her end jeg.
Market forces will not direct investment towards the poorer countries with no infrastructure of any kind.
Gå bare i gang, og De skal ikke engang aflægge rapport over for mig«.
We know that state intervention creates distortions which have to be corrected.