natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Forst danskernes opsigtsvækkende »nej« ved den første folkeafstemning gjorde denne mangel på information tydelig og udløste samtidig i alle medlemsstater intensive og frugtbare diskussioner om de europæiske integrationsbestræbelsers fremtid.
The shock of rejection by the Danes in the first referendum brought home this information gap, and only then did intensive and fruitful discussion about the future of European integration begin.
Selv om det ikke var muligt gennem disse diskussioner at overbevise alle kritikere af den europæiske samling om det positive i idéen om et forenet Europa, er én ting dog blevet ganske tydelig: Den europæiske samling kan ikke dekreteres »oppefra«, men må - båret af vilje og over bevisning hos de folk, der er sluttet sammen i EU - vokse roligt og organisk nedefra.
Although it was not possible to convince all the critics of European integration of the meritsofa united Europe, the debate did make one thing abundantly clear: European integration cannot be imposed from above but must grow organically — borne by the will and conviction of the peoples brought together in the Union.
Dertil hører også, at processerne i EU bliver mere gennemsigtige og dermed i sidste ende også kontrollerbare.
This means, among other things, that the processes unfolding at EU level must be made more comprehensible and thereby ultimately controllable.
påtænkte Europæiske Union.
Work on the single market project pressed ahead vigorously and by the beginning of the 1990s there was a new sense of direction and purpose, with the prospect of European Union clearly in view.
I december 1990 indkaldte stats- og regeringscheferne i Rom højtideligt to regeringskonferencer, hvoraf den ene skulle udarbejde de nødvendige foranstaltninger til etablering af en Økonomisk og Monetær Union, mens den anden skulle arbejde på at løse problemer ne i forbindelse med virkeliggørelse af en Politisk Union.
In December 1990 the Community's leaders formally convened two intergovernmental conferences, the first to map out the steps needed to establish economic and monetary union and the second to deal with the obstacles standing in the way of a political union.
Resultaterne af disse to regeringskonferencer er nedfældet i traktaten om Den Europæiske Union, der blev under tegnet den 7. februar 1992 i Maastricht af alle medlemsstater.
The outcome of the two conferences was the Treaty on European Union signed by the Member States in Maastricht on 7 February 1992.
Traktaten om Den Europæiske Union måtte ganske vist igennem endnu en række forhindringer, før ratificeringsprocessen var tilendebragt, og den kunne træde i kraft den 1. november 1993.
But before its final ratification and entry into force on 1 November 1993 the Treaty had to clear several hurdles.
I Danmark blev ratificeringen således i første omgang forkastet ved en folkeafstemning den 2. juni 1992, om end ganske knapt. Først indrømmelser til Danmark i form af undtagelsesbestemmelser åbnede vejen for en anden folkeafstemning, der i maj 1993 førte til et positivt afstemningsresultat.
In a referendum on 2 June 1992 the Danish people voted narrowly against ratification and it was only after a second referendum in May 1993, following concessions in the form of special arrangements for Denmark, that approval was secured.
Også i Frankrig stod befolkningen delt over for unionstraktaten: Derfor gav folkeafstemningen i 1992 også kun et beskedent flertal for ratificering af EU-traktaten.
In France, too, public opinion was divided over the Treaty and a referendum held there in September 1992 produced only a slim majority in favour.
I Storbritannien førte modstanden inden fordet regerende konservative parti til, at ratificeringen trak ud indtil den 2. august 1993.
In the United Kingdom ratification was held up until 2 August 1993 by opponents in the governing Conservative Party.
Og i Tyskland blev den tyske ratificeringslov ind klaget for Forbundsforfatningsdomstolen med den påstand, at traktaten ville føre til indgreb, der forandrede Forbundsrepublikken Tysklands forfatningsstruktur.
And in Germany a legal challenge to ratification was mounted in the Constitutional Court, claiming that the Treaty would alter the country's constitutional structure.
Forbundsforfatningsdomstolen tilbageviste ganske vist denne påstand i sin dom af 12. oktober 1993, men fastslog samtidig en række vigtige princip per, der i høj grad ind snævrer de tyske politiske aktørers integrati onsmuligheder.
Although the Court rejected that argument on 12 October 1993, it also ruled on several significant points, considerably restrict­ing the politicians' room for manoeuvre on the question of integration.
Også i de øvrige medlemsstater, der planmæssigt havde ratificeret EU-traktaten inden 31. december 1992, hørtes talrige kritiske røster.
Even in the other Member States which did duly ratify the Treaty by 31 December 1992, a good deal of criticism was voiced.
■ TILTRÆDELSESHISTORIEN: MEDLEMMERNE AF DEN EUROPÆISKE UNION
■ THE HISTORY OF ACCESSION: THE MEMBERS OF THE EUROPEAN UNION
Selv om det første Europæiske Fællesskab, Kul­og Stålfællesskabet fra 1952, i første række havde til formål at skabe en institutionel samling af den tyske og franske kul­ og stål­industri, var dette samarbejde på intet tidspunkt tænkt som en tysk­fransk enegang, men stod åbent for alle demokratiske stater i Europa.
Although the first European Community — the Coal and Steel Community of 1952 — sought primarily to bind together the French and German coal and steel industries, it was never meant to be a specifically Franco-German scheme but was, from the very outset, open to every democracy in Europe.
Denne mulighed benyttede Belgien, Italien, Luxembourg og Nederlandene sig af, da de sammen med Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig i forlængelse af EKSF i 1957 også oprettede EØF og Euratom.
Belgium, Italy, Luxembourg and the Netherlands took advantage of the opportunity offered and later went on to become founder members of the EEC and Euratom together with France and Germany in 1957.
gration var så meget desto større, fordi bel­giskøkonomi i 1950'eme næsten udelukkende var orienteret imod kul­ og stålindustri.
the 1950s Belgian industry was still centred almost exclusively on coal and steel.
Yderligere afsætningsmuligheder til et europæisk indre marked var derfor ikke kun af stor vigtighed på kort sigt med henblik på afsætning af kul­ og stålprodukter, men var det især også for opbygningen og udviklin­gen af nye industrigrene.
A single European market was potentially very significant, partly because of the immediate prospect of boosting its sales of coal and steel products, but above all with a view to establishing and developing new industries.
Italien så i første række, at det planlagte europæiske indre marked rummede mulighed for den vækst, som Italien ønskede for at stimulere sine tidlige­re med held indledte industrialiseringsbe­stræbelser.
Italy had already begun a drive to industrialize and saw the planned European internal market as a unique opportunity for growth.
Hertil kom forventningen om gennem EF's specifikke støtteprogrammer at få del i midlerne til den regionale udvikling af de ugunstigt stillede områder i Italien, for på denne måde effektivt at kunne bekæmpe den store arbejdsløshed i disse områder.
It also counted on financial assistance from Community regional aid schemes to develop the more backward parts of the country and
For Tyskland indebar landets medvirken i denne proces, at det politisk atter blev optaget i det internationale statsfællesskab.
For Germany involvement in the integration process signified its political rehabilitation within the community of nations.
Som eks­portnation var og er Tyskland økonomisk set afhængig af det europæiske marked.
As a major exporter, it was and still is economically dependent on the European market.
Dette marked blev sikrere ved oprettelsen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, og risikoen ved den,tyske eksportafhængig­hed blev betydeligt mindsket.
The creation of the European Economic Community made this market more secure, substantially reducing the dangers of its reliance on foreign trade.
Den økonomiske gevinst, Tyskland har opnået, fremgår tyde­ligt af tallene for den del af Tysklands eksport, der går til de øvrige medlemsstater. Denne er steget fra 27% ved oprettelsen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab til 48% i dag.
The figures on German trade with the other Member States are eloquent testimony to the economic benefits which membership brought, with the proportion of German exports going to other Community countries rising from 27% at the outset to 48% today.
For Frankrig var oprettelsen af EF med tysk deltagelse et politisk udtryk for Frankrigs vilje til forsoning og for dets ønske om en varig fred i Europa.
For France the founding of an economic community that included Germany was the political expression of its readiness for reconciliation and of its desire for lasting peace in Europe.
Endvidere var medlemskabet af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab en velkommen lejlighed til at fremskynde den tilstræbte og nødvendige udbygning af Frankrigs industri.
Moreover, membership of the Community offered a welcome opportunity to stimulate much-needed industrial expansion.
Frankrigs tilslutning til et stort europæisk økonomisk område åbnede samtidig nye markeder for franske land­brugsprodukter, hvilket var nødvendigt for at bevare et levedygtigt fransk landbrug.
Access to a large European trading area also opened up vital new markets for French agriculture.
For Belgien er det på grund af landets økonomiske afhængighed af udenrigshandel, ligesom for Tyskland, nødvendigt med sikre eksport­markeder.
Belgium, like Germany, relies heavily on foreign trade and hence on secure export markets, and so the idea of a common market was very attractive from the economic point of view.
Derfor kom den blotte oprettelse af et fælles marked økonomisk Belgien i møde. Denne interesse i økonomisk inte­
Its interest in the establishment of close economic ties with other countries in Europe was reinforced by the fact that in
Under indtryk af de hurtige resultater, EF opnåede, tog den britiske regering på et tidligt tidspunkt sin afvisende holdning over for en aktiv britisk deltagelse i arbejdet hen imod et forenet Europa op til fornyet over vejelse. Den britiske regering var klar over, at Storbritannien ikke ville kunne sikre sin politiske indflydelse alene via sin førende rolle in den for Commonwealth. Heller ikke EFTA var med sin rent økonomiske målsætning, til forskel fra EF, som også har en politisk mål sætning, i stand til at sikre Storbritannien indflydelse. Dette land nærede derfor en
the process of European integration. It realized that the United Kingdom could not be sure of making its political influence felt simply by virtue of its position at the head of the Commonwealth.
Også Nederlandene håbede, at en deltagelse i det europæiske samarbejde ville give nye impulser til den industrialisering, som man også tilstræbte i Nederlandene.
The Netherlands went into the Community with similar high expectations.
Der aftegnede sig ligeledes nye muligheder for Nederlandene på grund af dets position som Europas transportnation, med landets store havneanlæg og tilhørende infrastruktur.
Involvement in the integration process would give a boost to its industrialization effort and — given its position as the major European freight carrier, with large ports and a tailormade infrastructure — held out bright new prospects.
Endelig var det også nødvendigt at styrke og udvide landets markeder for landbrugsprodukter.
Last but not least, the Dutch, too, were faced with the need to secure and expand their markets for agricultural produce.
Denne politik fandt stærk støtte i befolkningen. For borgerne i Nederlandene var den økonomiske gevinst imidlertid mindre vigtig end sikring af freden i Europa og muligheden for frit og uhindret at kunne aflægge besøg i nabolandene.
The government's European policy found widespread support, not so much because of the economic advantages that beckoned as because of the prospect of security and peace in Europe and free, unrestricted travel to neighbouring countries.
Luxembourg havde på grund af sin geografiske placering gennem hele sin historie lidt under de store nabonationers rivalisering. Derfor er Europas samling for Luxembourg bl.a. en måde at sikre sine politiske, økonomiske og sociale interesser på.
Throughout history Luxembourg had always been at the mercy of the rivalries between the great nations, owing to its geographical situation.
Endnu før disse traktater var trådt i kraft, udløste den britiske regering en intern europæisk strid om, hvordan planerne om oprettelse af et Europæisk Økonomisk Fællesskab skulle føres ud i livet.
But before the Treaties had even come into force the UK Government provoked fierce argument within Europe over the best approach to European economic integration.
Storbritannien mente, at man uden at afgive national suverænitet kunne oprette en europæisk fri handelszone, hvor tolden mellem medlemsstaterne ganske vist skulle fjernes, men hvor medlemsstaternes handelspolitiske selv bestemmelse over for tredjelande bevaredes.
The UK idea was to set up a European free trade area which would involve no sacrifice of national sovereignty. Tariffs between the member countries would be dismantled, but they would retain their freedom of action in respect of trade with non-members.
Dette initiativ mislykkedes imidlertid, da EKSF's seks oprindelige medlemsstater beslutsomt holdt fast ved det mål, man allerede traktatligt havde forpligtet sig til, nemlig at skabe et Europæisk Økonomisk Fællesskab.
However, the initiative failed to win over the six founder members of the ECSC, who remained determined to press ahead with their scheme for the European Economic Community.
Fortsatte britiske forsøg på at skabe en stor europæisk frihandelszone mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, der nu var en realitet, og de resterende OEEC-lande mislykkedes definitivt i efteråret 1958.
Further UK efforts to create an all-embracing European free trade area spanning the EEC and the other OEEC countries finally broke down in late 1958.
Som reaktion herpå oprettedes i 1 959 den »lille« europæiske frihandelszone (EFTA) bestående af Storbritannien, Norge, Sverige, Danmark, Østrig, Portugal, Island og Schweiz, mens Finland kun deltog som associeret.
The upshot was the founding in 1959 of the (smaller) European Free Trade Area (EFTA), comprising the United Kingdom, Norway, Sweden, Denmark, Austria, Portugal, Iceland and Switzerland, with Finland as an associate member.
Ydermere følte Storbritannien, som alle andre store handelsnationer på baggrund af de ændrede forhold i verdenshandelen, et stærkt behov for at sikre bestående afsætningsmarkeder og finde nye.
addition, the changing pattern of world trade meant that, like all the major trading nations, it faced considerable pressure to protect its existing export markets and to open up new ones.
Samtidig betød EF mulighed for, at de britiske virksomheder mobiliserede deres kræfter i den hårde konkurrence med de europæiske partnere, og således for, at der blev pustet nyt liv i erhvervslivet i Storbritannien.
The rapidly growing Community market offered an ideal opportunity to help revitalize the economy as a whole by giving UK firms a chance to mobilize their reserves of strength in the fiercely competitive European arena.
I august 1961 fremsatte Storbritannien den første officielle anmodning om at blive optaget som fuldgyldigt medlem af EF. To andre EFTA-lande, Danmark og Norge, samt Irland fulgte dette eksempel.
So in August 1961 the United Kingdom made its first application for membership of the Community.
De skandinaviske landes interesse i et med lemskab af EF hvilede på den overbevisning, som disse lande traditionelt har, nemlig at de med frihandel til alle sider har mere at vinde end at tabe.
The attraction of Community membership for the Scandinavian countries derived from their long-held view that they stood to gain more from free trade than they might lose.
Som folge af denne grund holdning var den stærkeste tilskyndelse for Danmarks ansøgning om medlemskab interessen i at have fri adgang til det fælles marked inden for EF.
Thus the strongest factor in Denmark's application was the prospect of free access to the common market.
Med en fødevareproduktion, der er tilstrækkelig til at ernære 1 5 millioner mennesker, det tredobbelte af Danmarks indbyggertal, var det livsvigtigt for Danmark at kunne afsætte sin omfattende landbrugs eksport uden hindringer og til garanterede priser på et fælles indre marked.
Danish food production was sufficient to feed 15 million people — three times the country's population. It was therefore a matter of vital interest to be able to export its substantial surplus freely to that common market at guaranteed prices.
Dette gjaldt i endnu større grad, fordi også Storbritannien, Danmarks største eksportmarked, ansøgte om medlemskab af EF.
The argument for membership was reinforced by the United Kingdom's application, since the UK was Denmark's biggest export market.
I den årrække, hvor Danmark havde været medlem af EFTA, havde dansk industri vist, at den for stod at udnytte disse muligheder.
One year in EFTA had shown Danish industry's ability to exploit the opportunities.
Tvivl og for behold over for især følgerne af integrationspolitikken, der ville begrænse den nationale kontrol med vigtige områder af den økonomiske politik, trådte i denne for bindelse i baggrunden.
All these factors outweighed any doubts and fears about the implications of integration and the loosening of national control over major aspects of economic policy.
Irland har traditionelt haft snævre kulturelle, religiøse og militære forbindelser til det europæiske kontinent. Alene af den grund var irerne åbne over for irsk deltagelse i integrationsbestræbelserne.
Ireland had a tradition of close and wide-ranging cultural, religious and military ties with the Continent and the country's attitude was therefore very open to participation in the process of European integration.
Endvidere håbede Irland ved sin tiltrædelse af EF at kunne øge sin eksport af landbrugs produkter, der var livsvigtig for landet.
The Irish, too, saw this as a chance to boost their vital farm exports.
Det engelske marked, som Irlands handel med land brugsprodukter, også efter selvstændigheden i 1922, primært var orienteret imod, var ikke i sig selv stort nok til, at det alene kunne aftage det irske landbrugs store potentielle produktion.
Ever since independence in 1922 agricultural trade had remained largely geared to the UK market.
Den betydning, som landbruget har i irsk nationaløkonomi, ses klart, når man betænker, at en femtedel af alle er hvervsaktive er beskæftiget inden for landbruget, og at fødevareindustrien sikrer næsten en fjerdedel afalle arbejdspladser i industrien, samt at landbruget tegner sig for en tredjedel af den samlede eksport.
But by itself that market was not big enough to allow Irish agriculture to exploit its full productive potential. How important farming is for the Irish economy is clearly shown by the fact that it employs one in every five workers and accounts for a third of all exports, while the associated food industry provides almost a quarter of all industrial jobs.
Industrialiseringen, der var blevet indledt midt i 1930'erne med en stærkt ekspanderende industri til følge, krævede ligeledes nye markeder. Irsk er hvervslivs konkurrenceevne, der i takt med industrialiseringen var blevet forbedret, gav grundlag for at håbe, at man også på industriområdet kunne drage nytte af tilhørsforholdet til det fælles marked og opnå øget handel og velstand.
The industrialization process begun in the mid-1930s had brought strong industrial growth and this also called for new markets.
Endnu et vigtigt element i forbindelse med medlemskabet af EF var for Irland ende lig de forskellige sociale og regionale udviklingsfonde, som også Irland forventede at drage økonomisk fordel af.
Yet another significant factor from the Irish point of view was the Community's Social and Regional Funds, which both promised further economic benefits.
Allerede under tiltrædelsesforhandlingerne med Storbritannien, Irland, Danmark og Norge rejste det spørgsmål sig, hvad der skulle ske med de øvrige EFTA-lande (Sverige, Schweiz, Østrig, Portugal, Finland og Island), hvoraf nogle af neutralitetshensyn ikke ville tilslutte sig EF eller på grund af diktatorisk styreform ikke kunne blive medlemmer.
During the accession negotiations the question had, of course, arisen as to what should happen with the remaining EFTA countries (Sweden, Switzerland, Austria, Portugal, Finland and Iceland). Some could not join the Community because of their neutral status or could not be accepted because of their undemocratic regime.
En losning blev endeligt fundet i juli 1972 med undertegnelsen af en frihandelsaftale mellem de tilbageblevne EFTA-lande og EF.
The solution finally adopted was for them to conclude free trade agreements with the Community and these were signed in July 1972.
Også Norge blev efter folkeafstemningen omfattet af denne frihandelszone. delszone.
Norway was also included in the new free trade area following the vote against accession.
Disse landes tiltrædelse strandede imidlertid i første omgang på modstanden fra den franske præsident, general de Gaulle, der midt under forhandlingerne i 1963 ud fra en dyb mistillid til Storbritannien udtalte, at han ikke ønskede for handlingerne fortsat.
However, accession was blocked in 1963, when General de Gaulle abruptly broke off the negotiations because of his deep mistrust of UK intentions.
Heller ikke Storbritanniens anden anmodning om medlemskab af EF i 1967, som endnu en gang blev fulgt op af ansøgninger fra Irland. Danmark og Norge, kunne umiddelbart imødekommes på grund af en tøvende fransk holdning.
The United Kingdom's second application for membership in 1967 — again with Ireland, Denmark and Norway — also failed to make any headway in the face of French reservations.
Det endelige gennembrud i forhandlingerne om disse landes tiltrædelse skete først efter de Gaulles tilbagetræden i april 1969, på den i samme år afholdte konference mellem stats- og regeringscheferne i Haag.
Only after de Gaulle stepped down in 1969 did a breakthrough come at the Hague Summit later that year.
Efter lange og vanskelige forhandlinger blev tiltrædelsestraktaterne endelig undertegnet den 22. januar 1972.
At the end of prolonged negotiations, the accession Treaties were eventually signed on 22 January 1 972.
Storbritanniens, Irlands og Danmarks tiltrædelse blev efter folkeafstemninger i Irland og Danmark og efter ratificering i de nationale parlamenter (Storbritannien, Irland og Danmark) således en realitet den 1. januar 1973.
And on 1 January 1973, following successful referendums in Ireland and Denmark and ratification by the national parliaments, the United Kingdom, Ireland and Denmark joined the Communities.
Kun i Norge faldt folkeafstemningen negativt ud, ¡det 53,49% af den norske befolkning stemte ¡mod Norges medlemskab af EF.
Norway, however, ended up staying outside after 53.49% of the voters in its referendum rejected membership.
1981 EUR 10 lerede position i forhold til Europa i vidt omfang blev overvundet allerede efter Francos død.
1981 EUR 10 available from the EC following accession would give an appreciable boost to an already highly competitive agricultural industry with considerable reserves of productive capacity.
Økonomisk håbede man med Spaniens tiltrædelse ¡sær, at landets stærkt konkurrencedygtige landbrug og dettes store produktionsreserver i betydeligt omfang ville blive aktiveret via de midler, EF stiller til rådighed.
Spain's share from Community regional programmes was also expected to help bridge the differences in living standards between the various regions.
Ved at få del i EF's regionalstøtteprogrammer håbede Spanien at kunne udjævne forskellene i levestandard mellem landets forskellige regioner.
In the industrial sector it would be in a better position to embark on the painful but necessary process of structural adjustment with the assistance of its new partners.