natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I juni 1989 bebudede den spanske regering, at pesetaen ville hæfte sig på EMS'ens valutakursmekanisme i juli 1990.
In June 1989 the Spanish Government announced that the peseta would be pegged in the exchangerate mechanism of the EMS from July 1990.
Udsigterne til en sådan udvikling gav dog anledning til en del spørgsmål fra forskellige sider.
The prospect of such a development did provoke questioning in some quarters.
Den britiske regering afviste muligheden for en fuldt udbygget centralbank som værende »helt utænkelig«, og også i vesttyske centralbankkredse var man forbeholden.
The UK Government dismissed the prospect of a fully fledged central bank as 'out of the question' and there were also reservations among German central bankers.
Debatten fortsatte imidlertid, og i 1988 opstod der tegn på en vis tilnærmelse mellem de synspunkter, som langt de fleste eksperter i Fællesskabet gav udtryk for, idet der var stemning for et nyt skridt fremad — måske i første omgang hen imod et centralt bankorgan mere i stil med den nuværende ameri kanske centralbank (federal reserve), som skulle stå de nationale centralbanker til regnskab for sine handlinger.
However the debate continued and in 1988 there appeared to be some signs of a convergence of views among the great majority of expert opinion in the Community in favour of a new move forward — perhaps in the first in stance to a central banking body more like the US Federal Reserve, accountable in the first instance back to national central banks for its actions.
Et sådant skridt ville imidlertid kræve en ændring af Rom-Traktaten, og der blev lagt planer for indkaldelse til en regeringskonference (sandsynligvis engang i 1990), hvor denne ændring vil blive behandlet.
Such a move would, however, require an amendment to the Treaty of Rome and plans were laid for an intergovernmental conference to be called, probably some time in 1990, to agree on such an amendment.
Der fornemmedes en ny fremgang for Fællesskabet, så det var ikke overraskende, at dets tiltrækning på europæiske nabolande forøgedes.
It was hardly surprising, in view of the sense of renewed progress in the Community, that its attraction for neighbouring European countries increased.
EFTA-landene pressede på for et »europæisk økonomisk område« med henblik på at knytte EFTA og EF tættere sammen.
The EFTA countries pressed for a European economic space linking EFTA and the EC.
I 1988 blev der også indgået aftaler om gensidig anerkendelse mellem EF og Comecon og handelsaftaler med Tjekkoslovakiet og Ungarn6). Der blev indledt samtaler om tilsvarende vidtrækkende samarbejdsaftaler med Sovjetunionen og Polen i 1989.
Nineteen eighty-eight also saw the mutual recognition agreement with Comecon and trade agreements with Czechoslovakia and Hungary.6 Talks about equally far-reaching cooperation agreements got under way with the Soviet Union and Poland during 1989.
Der var også planer om at indgå noget mere begrænsede handelsaftalter med Bulgarien og Den Tyske Demokratiske Republik — i lighed med aftalen med Tjekkoslovakiet.
There were also plans for rather more modest trade agreements — similar to that negotiated with Czechoslovakia — with Bulgaria and the German Democratic Republic.
Debatten om EF's fremtid har hidtil næsten udelukkende foregået blandt et relativt lille mindre tal af beslutningstagere, opinionsdannere og andre EF-eksperter, men alt tyder på, at dette for hold er ved at ændre sig.
Although the debates about the future of the European Community have, until this point, remained largely the property of a relatively small minority of decision-makers, opinion-formers and other professionals involved in EC affairs, there is every prospect of this changing.
Med valgkampen forud for valget til Europa-Parlamentet i juni 1989 begyndte et bredere udsnit af borgerne at tage del i diskussionen.
The European Parliament election campaign in June 1989 began to involve wider groups of citizens in discussing just these issues.
Europa-Parlamentet har indtil de seneste år ført en noget hensygnende tilværelse blandt Fællesskabets beslutningstagende institutioner.
The European Parliament has, until recent years, somewhat languished among the Community decision-making institutions.
Selv om medlemmerne er blevet direkte valgt siden 1979, har EF-landene altid nægtet Europa-Parlamentet nogen egentlig direkte beføjelse til at ændre, endsige fastlægge EF-lovgivning.
Although directly elected since 1979, the Member States of the Community have always refused the European Parliament adequate direct power to amend, let alone determine, EC legislation.
I hvert fald indtil vedtagelsen af Fællesakten har Europa-Parlamentet i realiteten blot fungeret som en rådgivende forsamling.
In essence the European Parliament has been — at least until the SEA — little more than a consultative assembly.
Det er sandt, at medlemmerne af Europa-Parlamentet ganske vist har haft beføjelse til at afsætte den samlede Kommission og forkaste det årlige EF-budget i sin helhed.
It is true that MEPs have had the power to sack the entire Commission or to reject — in its entirety — the annual EC budget.
*) Aftalen med Ungarn dækkede økonomiske samarbejdsområder, som ikke var omfattet af den mere begrænsede han delsaftale, der også i 1988 blev indgået med Tjekkoslovakiet.
On the other hand, MEPs had only very circumscribed rights to amend expenditure proposals contained in the budget, but they are powerless to hold the Council of Ministers — the real decision-making power centre in the Community — to account.
Det var tydeligt, at Fællesskabet ved fastlæggelsen af rækkevidden af aftalerne med individuelle Comecon-lande bla. tog hensyn til disse Iandes regeringers indsats med hensyn til politiske liberaliseringer og overholdelse af menneskerettighederne.
The situation of European Parliamentarians has been somewhat improved by the SEA, in so far as MEPs have been given a bigger say in amending EC legislation and therefore can hold
EF-parlamentarikernes situation er blevet noget forbedret siden gennemførelsen af Fællesakten, for så vidt som de har fået udvidet deres beføjelser til at ændre EF-lovgivningen og derfor kan forsinke godkendelsen af retsakter, som de er imod (det gælder også for aftaler med tredje lande).
up approval of laws of which they disapprove (as well as agreements with third countries).
Første gang, disse nye beføjelser blev bragt i anvendelse, var i maj 1989, hvor EF-Parla-mentarikerne insisterede på at stramme bestemmelserne i et udkast til direktiv, som Rådet havde vedtaget med henblik på at fastsætte bestemmelser for bilers udstødningsgas.
The first time these new powers were used to effect was in May 1989, when MEPs insisted on strengthening the terms of a draft directive adopted by the Council to control car exhaust emissions.
Men efter langt de fleste EF-parlamentarikeres og i stigende grad den offentlige opinions mening er disse reformer ikke tilstrækkelige til at afhjælpe det såkaldte »demokratiske underskud«, som hersker i EF-anliggender.
However, in the view of the great mass of European Parliament Members and — increasingly — of public opinion, these reforms do not close the democratic deficit which exists in Community affairs.
Og Parlamentets nye beføjelser efter Fællesakten kan normalt kun anvendes effektivt, når Rådet er skarpt splittet og Kommissionen stiller sig på Europa-Parlamentets side.
And the new post-SEA powers of MEPs can normally only be used with effect when the Council is badly divided and the Commission sides with the European Parliament.
Fællesakten og det indre marked tilskynder de overvejende nationale politiske partier i Europa-Parlamentet til at slutte sig sammen med ligesindede partier og tilbyde de europæiske vælgere et klarere valg mellem de forskellige »Europa'er«, der udbydes frem til og efter 1992.
What the SEA and the single European market is doing is to encourage what are essentially national political parties in the European Parliament to federate with like-minded parties and to offer the European electorate a clearer choice between the different 'Europés' on offer up to and beyond 1992.
Alt tyder på, at denne proces er taget til i fart efter valget af det nye Parlament i juni 1989.
It is a process which showed every sign of acceleration following the election of a new European Parliament in June 1989.
Set i dette perspektiv kan vi forvente, at det politiske billede på EF-plan fremover vil udvikle sig på en helt ny måde.
In this sense we can begin to expect European Community politics to develop in a way which has never happened in the past.
Det er for tidligt at sige, om dette vil føre til fuldstændigt integrerede EF-partier, men en fremtidig sammenslutning af nationale politiske partier drøftes allerede nu blandt EF-parlamentarikere.
It is too soon to say whether this will lead to completely in tegrated Community-wide political parties, but the future federating of national political parties is already the subject of debate among European Parliamentarians.
Formuleringen af en ægte EF-politik vil utvivlsomt sætte fokus på den enorme kløft mellem overdragelsen af stadig flere udøvende beføjelser til EF — der er en uundgåelig følge af Fælles akten og det indre marked — og de helt utilstrækkelige beføjelser, der ligger hos de repræsentanter, som vælges af EF's borgere.
The emergence of genuine European Community politics is bound to highlight the enormous gap between the concentration of executive power at EC level — as an inevitable by-product of the SEA and the single market — and the grossly inadequate powers of the elected represent atives of the European Community voters.
Offentlighedens opmærksomhed vil måske i stigende grad koncentrere sig om andre EF-institutioner, især Rådet, som jo vedtager retsakterne, men i fortrolighed og bag lukkede døre.
Public attention may focus increasingly on the other EC institutions, notably the Council, which does pass laws but in private and behind closed doors.
Der rejser sig spørgsmålet, om Rådet som sådant overhovedet står til ansvar over for nogen. Nationale parlamenter har en vis kontrol med deres regeringer, men kan ikke ændre eller forkaste Rådets afgørelser. Og som tidligere nævnt er Europa-Parlamentets beføjelser i denne henseende meget begrænset.
There is a real question about the extent to which the Council, as such, is seriously accountable to anyone.
Det siger sig selv, at der er en fare for, at den nuværende bevægelse hen imod økonomisk og monetær integration, fjernelsen af alle hindringer for det indre marked og offentlighedens accept af denne udvikling — for slet ikke at tale om den mere ambitiøse målsætning om et »socialt Europa« og i sidste ende en politisk union — vil blive taget for givet. Det vil være uklogt at tro, at denne proces i det korte løb enten er uproblematisk eller — under ekstreme forhold — umulig at standse.
There is, it goes without saying, a danger that the current momentum behind economic and monetary integration, the abolition of all obstacles to the single market and the public acceptance of these trends — to say nothing of the more ambitious objective of a social Europe and ultimate political union — will be taken for granted.
Den første begejstring for det indre marked og de forandringer, der vil følge i dets kølvand, vil måske ikke vare ved.
The initial euphoria about the single market and the changes it will bring in its wake may not last.
De detaljerede økonomiske argumenter for ophævelse af nationale kontrol foranstaltninger og for en liberalisering vil utvivlsomt i stadig stigende grad blive gået efter i
Already the trade-union movement is expressing concern in some countries about the dangers to employment and a lowering of social standards in the single market.
Det er derfor rigtigt, at vi på dette tidspunkt tager hele sagen omkring det indre marked og de dertil hørende foranstaltninger op til grundigt eftersyn.
It is right, at this stage, therefore that we look in greater detail at the case made out for the single market and other measures which are meant to accompany it.
Det er også nødvendigt at se nærmere på de konkrete forslag, der tager sigte på at føre det indre marked ud i livet, og vurdere deres chance for i fuldt omfang at blive vedtaget af Ministerrådet, også inden for den ambitiøse tidsplan, som EF-Kommissionen har lagt for virkeliggørelsen af det indre marked inden udgangen af 1992.
It is also necessary to examine the specific proposals designed to bring the single market into being and to ask what their chances are of being fully adopted by the Council of Ministers and also adopted within the am bitious timetable set by the European Commission for the completion of the market by the end of 1992.
Omkostningerne, hvis »Europa« ikke realiseres
The cost of 'non-Europe'
Drømmen om et indre marked i EF er ikke ny.
The dream of a European Community internal market is not new.
Den Europæiske Fælles Akt — den første væsentlige ændring af Rom-Traktaten — der blev endelig vedtaget i 1987 — tager sigte på at oprette et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, tjenesteydelser, kapital og personer.
The Single European Act — the first major amendment to the Treaty of Rome — which was finally adopted in 1987, aims to create an area without'internal frontiers in which the free movement of goods and services, capital and persons is ensured.
Men dette mål var netop kernen i de planer, som de seks oprindelige medlemsstater havde, da de underskrev Rom-Traktaten den 25. marts 1957.
But this objective was at the very heart of the project which the six founding Member States set out when they signed the Treaty of Rome on 25 March 1957.
De seks oprindelige medlemsstater gjorde deres hensigter klare, da de udformede præamblen til Traktaten.
The six signatories made clear their intentions when they drew up the preamble to that Treaty.
Heri fastslog de, at de var besluttet på at skabe grundlag for en stadig snævrere sammenslutning mellem de europæiske folk ved gradvis at afskaffe de økonomiske virkninger af deres indbyrdes politiske grænser.
This stated that they planned to establish 'the foundations of an enduring and closer union be tween European peoples' by gradually eliminating the economic effects of their political frontiers.
Det umiddelbare mål i denne sammenhæng blev afskaffelsen mellem medlemsstaterne af told og kvantitative restriktioner for import og eksport af varer og indførelsen af en fælles toldtarif og en fælles handelspolitik over for tredjelande.
The immediate target, in this context, was to be the 'elimination, as between Member States, of customs duties and of quantitive restrictions in regard to the importation and exportation ofgoods... and the establishment of a common customs tariff and a common commercial policy towards third countries'.
Dette mål nåede de seks før tidsplanen, nemlig mellem 1968 og 1970.
Indeed this was effectively achieved, ahead of the original timetable, by the Six between 1968 and 1970.
Videre fastsættes imidlertid i Traktaten — meget enkelt — det mål at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed for personer, tjenesteydelser og kapital mellem medlemsstaterne.
However the Treaty went on to state — quite simply — the goal of the abolition, as between Member States, of the obstacles to the free movement of persons, services and capital.
Dette mål var imidlertid snævert forbundet med opnåelse af økonomiske fremskridt, social retfærdighed (Fællesskabets grundlæggere var meget vage med hensyn hertil), en afbalanceret udvikling, indførelse af fælles politikker på det sociale og andre områder for at bidrage til opnåelse af intet mindre end en fuldt udbygget økonomisk og — til sidst — politisk union.
This was, however, to be understood as being intimately linked to the objective of economic prosperity, social justice (something about which the founders were singularly vague), balanced develop ment, the creation of common social and other policies to help realize nothing less than full economic and — eventually — full political union.
Her i 1980'erne er det let at undervurdere den bredere politiske inspiration bag ved mange af de snævrere økonomiske mål, som Fællesskabets grundlæggere satte sig.
It is easier in the 1980s to underestimate the wider political inspiration which drove many of the more narrowly economic objectives of the Community's founders.
I præamblen til den tidligere Traktat om Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab — forløberen for EF — siges det uden videre, at de har sat sig for at erstatte århundreders rivalisering med en sammenslutning af deres væsentlige interesser, ved gennem oprettelse af... at nedlægge den første grundsten til et videregående og uddybet fællesskab mellem befolkninger, der i lange tider har været splittet af blodige stridigheder, og at skabe det institutionelle grundlag, der kan være retningsgivende for en fremtidig fælles skæbne.
The preamble to the earlier European Coal and Steel Community — the forerunner to the EC — states baldly that they were 'resolved (to substitute for age-old rivalries the merging of essential interests; to create... the basis for a broader and deeper community among peoples long divided by blood, and, to lay the foundations for institutions which will give direction to a destiny henceforth shared'.
Det var en udbredt overbevisningj især blandt mange af den yngre
There was a widespread conviction, particularly among many
generation, at uden at grundlaget for europæisk økonomisk nationalisme blev fjernet, ville der vedvarende være fare for yderligere europæiske krige i fremtiden.
in the younger generation, that, without destroying the foundations of European economic nationalism, there would be the ever present danger of further European wars in the future.
Især var man besluttet på i videst muligt omfang at fjerne det økonomiske grundlag for en konflikt mellem Frankrig og Tyskland.
In particular there was a determination to remove, as far as possible, the economic basis for Franco-German conflict.
For os er der noget naivt i den dengang udbredte tro på, at kulturelle og politiske årsager til nationalisme ville forsvinde blot ved udsigterne til europæisk frihandel eller økonomisk integration.
In retrospect there is something a little naive about the belief, widespread at the time, that cultural and political foundations of nationalism would crumble at the mere sound of the trumpet of European free trade or even economic integration.
At nationalstaten stadig trivedes, og at der stadig blev ført nationalistisk politik, stod klart igen et årti efter grundlæggelsen af Det Europæiske Fællesskab, da den franske præsident, gene ral de Gaulle, anfægtede EF-institutionernes forrang.
The continuing potency of the nation State and the persistence of the politics of nationalism became evident again a decade after the foundation of the European Community during the challenge to the primacy of the EC institutions mounted by the French president, General de Gaulle.
Det blev i de år ikke fuldstændigt erkendt, at politisk integration på ingen måde automatisk eller naturligt ville følge efter oprettelsen af et økonomisk fællesskab.
It was not fully appreciated during those years that political integration would by no means automatically or naturally follow on the creation of an economic community.
Selv under euforien i de første år af Fællesskabets beståen, passede medlemsstaterne nøje på at få effektiv kontrol med den politiske magts vigtigste styringsinstrumenter — beskatning og makroøkonomisk strategi — for ikke at tale om udenrigs- og forsvarspolitikken.
National Member States, even in the euphoria of the early years of the EC, were careful to keep effective control of the principal levers of political power — taxation and macroeconomic strategy, to say nothing of foreign and defence policy.
Samtidig fik Fællesskabet kun lov til at spille en beskeden rolle ved fastlæggelsen af de store linjer i arbejdsmarkeds- og socialpolitikken.
At the same time the Community was allowed to play only a modest role in determining wider social policies.
For gennemsnitsborgeren i et EF-land, der f.eks. var interesseret i sundheds-, uddannelses- eller pensionspolitikken, blev EF et fjernt og marginalt, for ikke at sige fuldstændigt irrelevant, center for politisk beslutningstagning.
For the average citizen of an EC country interested, for example, in health, education or pensions policy — the European Community came to seem a distant and marginal, if not irrelevant, centre of political decision-making.
Dette bidrog til en vis svækkelse af Det Europæiske Fællesskabs identitet og af forhåbningerne hos almindelige europæere.
This contributed to a certain weakening of the identity of the European Community and the aspirations of ordinary Europeans.
Der er ingen tvivl om, at dette sammen med recessionen, der fulgte efter de to oliekriser, bidrog til svækkelsen af interessen for Europa i 1960'erne og 1970'erne, da målet, en europæisk for bundsstat, blev skubbet mere og mere i baggrunden.
There is little doubt that this as well as the recession following the two oil-shocks contributed to the decline of European fervour during the 1960sand 1970s when the goal of a federal Europe began to recede further and further.
Yderligere var tendensen, at Det Europæi ske Fællesskab for det meste tiltrak sig opmærksomhed, når der var interne skænderier om budgetpolitikken og om udformningen af og principperne for den største pengesluger i EF — den fælles landbrugspolitik.
Moreover the European Community tended to attract attention mostly when there were internal squabbles over budgetary policy and over the shape and direction of the major Community spending commitment — the common agricultural policy.
Dette var også til skade for Fællesskabets image.
This further damaged the popular image of the Community.
Ironisk nok blev Fællesskabet altid bebrejdet de uheldige politiske forsøg på integration, der i realiteten skyldtes medlemsstaternes stærkt defensive standpunkter, medens det ikke altid fik æren for de økonomiske landvindinger i årene efter 1957.
Ironically while the Community tended to be blamed for the political failures in integration which were really the result of a highly defensive stand taken by the national Member States, it did not always get credit for the economic achievements of the years after 1957.
Alligevel er der dog ingen tvivl om den enorme omstilling, som medlemsstaternes økonomier har gennemgået i de sidste tre årtier.
Even so, there is no doubting the enormous transformation which has overcome the European Community economies in the past three decades.
Siden undertegnelsen af Rom-Traktaten er samhandelen mellem medlemsstaterne vokset mere end syv gange og samhandelen med resten af verden er mere end tredoblet.
Since the signing of the Rome Treaty, trade between Member States has grown more than sevenfold while it has more than tripled with the rest of the world.
Produktionen og levestandarden er stort set fordoblet siden — sammenholdt med en stigning på 70% i USA.
Production and living standards have more or less doubled since then — compared with a 70% increase in the United States.
Fremskridtene ved oprettelse af Toldunionen i EF har naturligvis ikke hele æren for dette.
Now the credit for all of this cannot simply be taken by the pro gress in creating a customs union within the European Community.
Arene fra 1957 til de tidlige halvfjerdsere var år med konstant international økonomisk fremgang, en hurtig teknologisk udvikling og en bemærkelsesværdig vækst i produktiviteten.
The years from 1957 to the early 1970s were years of sustained international boom, rapid technological change and remarkable growth in productivity.
Den fastlåste politiske udvikling i EF hindrede dog trods den økonomiske fremgang, at Fælles skabet fik gennemført sit oprindelige mål, det åbne indre marked.
Even so the arrested political development of the European Community was matched by an economic evolution which left it far short of the original goal of a barrierfree internal market.
På mange forskellige måder begyndte nemlig — ofte mindre synlige — barrierer for samhandelen at dukke op, efterhånden som toldsatserne forsvandt.
In many ways, as customs duties disappeared a variety of other — often less visible — barriers to cross-frontier trade began to appear.