natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kommissionen er gået videre og har udarbejdet andre forslag, der er blevet suppleret ved udtalelse af 19. februar 1974 fra Det tekniske Udvalg for Arbejdskraftens frie Bevægelighed om gennemførelse af bestemmelser vedrørende lovkonflikter på det arbejdsretlige område inden for Fællesskabet og udarbejdelse af lovregler, der skal finde anvendelse på arbejdstagere, der flytter fra en medlemsstat til en anden2:i), samt endvidere regler, der har til formål at undgå ændringer i arbejdstagernes personlige status under udførelsen af midlertidigt arbejde og sikre de pågældende en bedre social beskyttelse ).
(supplemented by the Opinion delivered on 19 February 1974 by the Technical Commit tee on the Free Movement of Workers) for the adoption of measures relating to conflicts of laws on the subject of relationships of employment within the Community and aiming at the adoption of legal provisions applicable to workers who move from one Member State to another25or measures to avoid differences in legal status regarding temporary work and to guarantee better social protection to the parties concerned.26
En ny etape frem imod den fuldstændige gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed blev gennemløbet ved Rådets vedtagelse af forordning (EØF) nr. 312/76 af 9. februar 1976, der åbnede adgang for arbejdstagere i Fællesskaberne til ledende fagforeningsposter27). I kraft af denne forordning er alle arbejdstagere inden for Fællesskabet nu ligestillet med hensyn til adgang til bestyrelses- eller direktionsposter i fagforeninger.
Another step was taken towards full implementation of freedom of movement for workers when the Council adopted Regulation (EEC) No 312/76 of 9 February 1976 giving workers from Member States of the EC access to executive positions in trade unions.27 All Community workers were henceforth entitled by virtue of this provision to equal treatment regarding access to administrative or executive positions in trade-union organizations.
Foranstaltninger på den sociale trygheds område
Measures in the field of social security
Den sociale tryghed for og integrationen af arbejdstagere og deres familier inden for Fællesskabet hviler dels på det europæiske system om sammenlægning af alle tidsrum, der tages i betragtning med henblik på indrømmelse og opretholdelse af retten til ydelser, jfr. EØFT artikel 51. og dels har Domstolen bidraget til at indføre familiemedlemmer af arbejdstagere i Fællesskabet i de sociale systemer ved en udvidende fortolkning af forordning (EØF) nr. 1612/68.
On the one hand, the social security and integration of Community workers and members of their families are based on the European system of aggregation of social security contributions laid down in Article 51 EEC. On the other hand, the Court of Justice has helped to promote the social integration of the members of Community workers' families by giving Regulation No 1612/68 a wide interpretation.
I sin dom i sag 76/7228) udstrakte Domstolen anvendelsesområdet for forordningens artikel 12 — der siger, at en arbejdstagers børn har adgang til almindelig undervisning, lærlingeuddannelse og faglig uddannelse på samme vilkår som statsborgerne i den medlemsstat, i hvilken de bor — til også at omfatte hjælp til handicappede med den begrundelse, at formålet med forordningen er at give arbejdskraften fuldstændig bevægelighed ved integration afderes familier i modtagerlandet.
In the particular circumstances of Case 76/72 28the Court extended the application of Article 12 of that regulation (which provides that children shall be admitted to courses of general education, apprenticeship, and vocational training under the same conditions as the nationals of the Member State where they reside) to measures to assist the handicapped, on the grounds that the purpose of the regulation was to achieve complete mobility of workers by the integration of their families into the host country.
Efter den fortolkning, som Domstolen har givet af artikel 12 i Casagrande­sagen (1974) ), indebærer retten til undervisning ligeledes, at der skal være lighed med hensyn til retten til at modtage ydelser til fremme af undervisningen, eftersom der er tale om foranstaltninger, der skal lette deltagelsen i denne.
According to the inter pretation given by the Court of Justice to Article 12 in the Casagrande case (1974),29 the right of admission to education implies equal treatment regarding grants paid to encourage training, the point at issue being benefits intended to assist school training.
I det pågældende tilfælde havde den bayerske myndighed nægtet at yde en »foranstaltning til lettelse af undervisningen«, som et barn. der var født af italienske forældre og ønskede at gå på et gymnasium i München, havde anmodet om. idet den pågældende myndighed henviste til. at den bayerske lovgivning om foranstaltninger til fremme af undervisningen kun fandt anvendelse på tyske statsborgere. I sin dom fastslog Domstolen med rette, at der var tale om et brud på artikel 12 i forordning (EØF) nr. 1612/68.
In the case in point the responsible Bavarian authority had refused an 'education incentive' requested by a child of Italian parents wishing to attend a secondary school in Munich. The authority claimed that the Bavarian law on education incentives applied only to nationals.
Rådets direktiv af 25. juli 1977 30) foreskriver nu pligt for staterne til inden for fire år at træffe de fornødne foranstaltninger til. at der tilbydes børn af vandrende arbejdstagere gratis undervisning på både værtslandets sprog og barnets nationale sprog.
The Council Directive dated 25 July 1977 3I)laid down that Member States should take appropriate measures within four years to ensure that the children of migrant workers should be offered free instruction both in the language of the host country and in the children's mother tongue.
Ved forskellige domme har Domstolen senere fastslået, at lige behandling af statsborgere i Fællesskabet også gælder beskyttelse mod afskedigelse af alvorligt handicappede31) og reglerne om. at fravær på grund af militære forpligtelser ikke må medføre ugunstige erhvervsmæssige virkninger for arbejdstageren ).
Thereafter it has been stated in various judgments of the Court that the obligation of equal treat ment of Community nationals extends equally to the protection of severely handicapped
Forordningen indskrænker sig til at foreskrive, at man ved beregning af ret til ydelser fra sociale sikringsinstitutioner i medlemsstaterne skal medregne forsikringsperioder, som er tilbagelagt på de øvrige medlemsstaters områder.
The Council discharged this responsibility in 1958 by enacting Regulation No 3 on social security for migrant work ers, 33which was replaced in 1971 by Regulation No 1408/71.34The right to social security benefits granted by this regulation to the Community worker does not extend to the entire Community in a legally uniform fashion; the regulation confines itself to prescribing that periods of insurance completed in other Member States must be taken into account for calculating entitlement to benefit from social security agencies of Member States.
For at lette efterspørgslen efter arbejde i medlemsstaterne har arbejdsløse arbejdstagere i Fællesskabet ligeledes ret til arbejdsløshedsunderstøttelse i en begrænset periode efter de nationale lovbestemmelser, som han sidst har været undergivet.
In order to facilitate applications for jobs in Member States, Community workers who are unemployed also receive unemployment benefit for a limited period on the basis of the national legal provisions which were last applicable to them.
Ved forordning (EØF) nr. 1408/71 indførtes der ved Kommissionen en administrativ kommission for vandrende arbejdstageres sociale sikring.
Regulation No 1408/71 provided for the establishment of an administrative commission, attached to the Commission, to deal with the social security problems of migrant workers.
I praksis er Domstolen ) gået ud over de grænser, der er draget ved forordning (EØF) nr. 1408/71.1 henhold til artikel 44, stk. 3. i forordningen kan sammenlægning af ydelser, der udbetales af flere medlemsstater, begrænses til det teoretisk højeste beløb, hvortil arbejdstageren ville have haft ret. hvis han havde tilbragt hele den periode, der giver ret til at modtage ydelser, på én medlemsstats område.
The Court of Justice35in its decisions has gone beyond the limits laid down by Regulation No 1408/71. Under Article 46(3) of this regulation, the aggregate benefits paid by several Member States may be limited to the highest theoretical amount to which the worker would have been entitled if he had completed all the periods of insurance conferring entitlement to benefit in one Member State only.
Domstolen har skønnet denne bestemmelse (artikel 46. stk. 3) uforenelig med EØFT artikel 51, da formålene med artikel48-51 ville blive gjort virkningsløse, hvis arbejdstagerne under brug afden frie bevægelighed ville fortabe goder inden for den sociale sikring, som under alle omstændighederer tillagt dem ved lovgivningen i en enkelt medlemsstat.
The Court of Justice has taken the view that this provision (Article 46(3)) was not compatible with Article 51 EEC. because the aims of Articles 48 to 51 would be thwarted if workers making use of their right to free movement were to lose their entitlement to social security advantages credited to them in any event by the law of one Member State only.
Denne fortolkning kan medføre, at der ved EØFT artikel 51 tillægges en vandrende arbejdstager en gunstigere stilling end den, der tilkommeren arbejdstager, der har erhvervet sine rettigheder til sociale ydelser på en enkelt medlemsstats område.
This interpretation might cause Article 51 EEC to put the migrant worker in a more favourable position than a worker who had acquired his entitlement to benefit in one Member State only.
Spørgsmålet om denne fortolkning, hvorefter fællesskabsretten altid tillægger en arbejdstager det højeste beløb, er berettiget, eller hvorvidt den ikke i sig selv indebærer en forskelsbehandling, er meget omdiskuteret 36).
Whether this extreme interpretation of Community law is justified and not itself a form of discriminatory treatment has been the subject of extensive debate.36The decisions of the Court of Justice on the interpretation of Regulations No 3/58 and No 1408/71 revolve around
Om begrebet arbejdstager efter forordning (EØF) nr. 1408/71. se dom af 22.5.1980. sag 143/79 (Walsh). Sml. 1980. s. 1639.
16.12.1958; Council Regulation No 4 of 16 December 1958, fixing the modes of application and completing the provisions of Regulation No 3 (OJ 30. 16.12.1958. p. 597).
") Dom af 21.10.1975. sag 24/75 (Petroni). Sml. 1975. s. 1149. "') Se om den kritik, der har været heraf, hos Zacher »Methodische Probleme des Sozialrechtsvergleichs«. 1977, s. 102.
See Case 24/75 Petroni [1975] ECR 1149.
Således blev bestemmelserne i EØF-traktaten vedrørende den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser ligeledes gjort umiddelbart anvendelige allerede ved udløbet af overgangsperioden i henhold til dommen i van Duyn-sagen38).
Thus the provisions of the EEC Treaty regarding the free movement of persons and freedom to provide services themselves also became directly applicable, in accordance with the judgment in the van Duyn case,38from the end of the transitional period.
I præmisserne til denne dom understreger Domstolen, at artikel 48 foreskriver afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstater nes arbejdstagere for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår.
The Court emphasized in the grounds of that judgment that Article 48 EEC prescribes the abolition of any discrimination based on nationality between the workers of Member States regarding employment, pay and other working conditions.
I medfør af disse bestemmelser påhviler der medlemsstaterne en klar pligt, der ikke kræver nogen yderligere retsakt hverken fra fællesskabsinstitutionerne eller fra med lemsstaternes side og ikke overlader disse sidste noget skøn med hensyn til dens opfyldelse.
These provisions impose precise and clear obligations upon Member States; the proper performance of these requires no other steps by Community institutions or Member States, and the latter have no room for manoeuvre in carrying them out.
Efter denne domspraksis finder grundsætningen om ligestilling med nationale arbejdstagere ligeledes anvendelse på retsforholdet mellem private 39).
Under this case­law the principle of treatment on the same basis as national workers also applies to relations between individuals.39
Eftersom arbejdskraftens frie bevægelighed var blevet gennemført før overgangsperiodens udløb takket være ovennævnte akter, der var udstedt af Fællesskabets institutioner, har den umiddelbare virkning af EØFT artikel 48 næppe mere retlig betydning, når man ser bort fra atypiske restriktioner 4").
Since freedom of movement for workers had been achieved before the end of the transitional period by virtue of the above­mentioned enactments by Community institu­tions, the direct applicability of Article 48 EEC is hardly significant any longer in legal terms except for non­typical restrictions.40
Vedrørende andre spørgsmål, som f.eks. forståelsen af begrebet arbejdstager, har der allerede fra begyndelsen fundet en udvikling sted i Domstolens praksis sideløbende med de afgørelser, der er afsagt af nationale retter, som snart har været gunstige, snart ugunstige for EF-retten.
On other matters such as, for example, the concept of employed worker the case­law of the Court of Justice has evolved from the outset along a course parallel to that of decisions by national courts, which have sometimes been favourable to European law, sometimes not.
Allerede den 19. marts 1964 4') afsagde Domstolen dom for. at fortolkningen af begrebet »arbejdstager« ikke hører under national ret men under fællesskabsretten, da EØFT artikel 48-51 i modsat fald ville blive berøvet ethvert indhold.
On 19 March 19644Ithe Court of Justice ruled that the interpretation of the concept of'worker' fell within the scope of Community law and not national law, because if it were otherwise Articles 48 to 51 EEC would be deprived of all scope.
Heraf følger, at begrebet arbejdstager omfatter alle, der som sådanne falder ind under de forskellige nationale sociale sikringsordninger.
It follows that the concept of worker covers all those who are covered as such by the various national social security systems.
Det følger af bestemmelser ne i traktaten, at denne fastlæggelse af begrebet arbejdstager dækker ikke blot personer, som faktisk i øjeblikket udfører arbejde, men også sådanne, som fortsat opholder sig på en medlemsstats område efter at have haft ansættelse dér (artikel 48).
The result of the Treaty provisions is that this interpretation of the term 'worker' covers both those actually working at present and those remaining in a Member State after having held a job there (Article 48).
Domstolens dom af 30. juni 1966 42) går i samme retning, for så vidt som det hermed i overensstemmelse med traktatens ånd og formål fastslås, at begrebet »arbejdere« omfatter »ansatte« i disses egenskab af lønmodtagere.
The judg­ment of the Court of 30 June 196642is also along these lines in so far as it states that, in
træk ved ordninger på organisationsområdet i medlemsstaterne.
accordance with the spirit and objectives of the Treaty, the concept of 'worker' also includes 'employees' in their capacity as employed workers.
I Cicco­sagen43) blev den periode, i hvilken en uafhængigt arbejdende håndværker havde indbetalt bidrag til en italiensk forsikringsorganisation for håndværkere, betragtet som en forsikringsperio­de i henhold til forordning nr. 3 om vandrende arbejdstageres sociale sikring.
The Court of Justice has taken account of the spirit and objectives of Article 51 EEC in its interpret­ation of regulations adopted pursuant to that article, thus preventing the system of pro­tection for migrant workers from being frustrated as a result of certain organizational peculiarities in national systems.
Domstolen fandt, at forordningen var anvendelig både på lønmodtagere og alle, der kan ligestilles med sådanne arbejdstagere (artikel 4 i forordning nr. 3), og »at artikel 4 i den henseende er påvirket af en almindelig tendens i medlemsstaternes socialret til at udstrække omrader for den sociale sikring til nye grupper af personer under hensyn til lighed i risiko og arbejdsvilkår«.
The Court decided that Regulation No 3 was applicable to employed workers and to all those treated as such (Article 4 of Regulation No 3) and that on these grounds Article 4 is based on a general trend in the social security law of Member States to extend social security entitlements to new categories of persons subject to like risks and changes in circumstances.
Senere har Domstolen på nøjagtig samme måde som i ovennævnte tilfælde, der angik spørgsmålet om forordningens anvendelsesområde efter de berørte personer, ligeledes anlagt en vid fortolkning af dens saglige anvendelsesområde.
Subsequently, the Court of Justice also gave a broad interpretation to the definition of the material scope of this regulation, as it had done in the specific case referred to above regarding its scope ratione personae.
I sagen Rita Frilli mod Belgien44) statuerede Domstolen, at de »ydelser ved alderdom«, der var omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra c), i forordning nr. 3, ligeledes fandt anvendelse på den mindstepension, der er tilsikret belgiske arbejdstagere, selv om der her var tale om en hybrid form, der lå midtvejs mellem social tryghed og offentlig forsorg, der ikke omfattedes af forordningen.
In Rita Fri/li ν Belgian State44the Court decided that the 'old­age benefits' referred to in Article 2(1 )(c) of Regulation No 3 were also to be understood as including the minimum guaranteed income granted to Belgian citizens, although this is hybrid in form, half­way between social security and national assistance (which was not within the scope of the regulation).
Det er allerede omtalt, at fællesskabsreglerne vedrørende social sikring kan forbedre vandrende arbejdstageres stilling, hvilket i øvrigt også er anerkendt af nationale retter.
It has already been pointed out that the rules of Community law on social security­can improve the position of migrant workers; moreover, this has also been acknowledged by national courts.
Således har Landessozialgericht i Baden­Würtemberg ) afsagt dom for, at sociale sikringsinstitutioner i medfør af et af de grundlæggende principper inden for fællesskabsrettens regler om social sikring var forpligtet til at udstrække deres ydelser ud over landegrænserne, således at de sikrede fuldstændig gennemførelse af den frie bevægelighed for personer, og at det i øvrigt ikke stred mod fællesskabsretten at behandle en statsborger inden for Fællesskabet gunstigere end en tysk arbejder46). Efter en dom afsagt af Højesteret i Luxembourg47) finder de relevante fællesskabsfor­ordninger anvendelse på alle arbejdere, der omfattes af en social sikringsordning i en medlemsstat, selv om der ikke er tale om vandrende arbejdstagere.
Thus the Baden­Württemberg Landessozialgericht (Higher Social Court)45decided that one of the fundamental principles of Community social security law obliged social security agencies to extend their benefits beyond national frontiers to ensure that the right of freedom of movement could be achieved in full, and also that it was not contrary to European law to treat a Community national more favourably than a national worker.46According to a judgment by the Cour supérieure de justice (High Court of Justice) of Luxembourg, 47the relevant Community regulations apply to all workers entitled to social security benefits in a Member State even if they are not migrant workers.
For så vidt angår ulykker, der giver ret til sociale sikringsydelser, falder også de ind under fællesskabsret­ten, selv om ulykken ikke er indtruffet i arbejdstiden og ej heller har nogen forbindelse med arbejdet.
Accidents giving rise to entitlement to social security benefits fall within the scope of Community law even if they do not occur during the period of employment or
Da staterne under påberåbelse af disse forhold kan retfærdiggøre begrænsninger i den frie bevægelighed for arbejdskraften, er det af større vigtighed at foretage en nærmere undersøgelse af den fortolkning, der er anlagt af selve begrebet den offentlige orden i fællesskabsretten.
Since Member States are entitled on these grounds to impose limits on freedom of movement, it is most important to analyse the interpretation given to the essential content of the concept of public policy in European law.
Medens de nationale retter, navnlig i Forbundsrepublikken Tyskland, hvor man har haft en betydelig indvandring af arbejdstagere, oprindeligt fortolkede begreberne den offentlige orden i EØFT artikel 48. stk. 3. efter tyske retskriterier49), fastslog Domstolen i sin dom af 4. december 197450), at begrebet offentlig sikkerhed og offentlig orden er et fællesskabsretligt begreb, som hører under Domstolens kontrol og skal forstås snævert.
Whereas at first the national courts, particularly the courts of the Federal Republic of Germany (where there had been large-scale worker immigration), interpreted the concepts of public security and public policy in Article 48(3) EEC on the basis of national law criteria,49the Court ruled in its judgment of 4 December 1974 50that public security and public policy were con cepts of European law subject to judicial supervision and were to be interpreted strictly.
Domstolen sagde herom ordret: »Begrebet den offentlige orden må i fællesskabsretlig sammenhæng og særligt i det omfang, det skal retfærdiggøre en afvigelse fra et grundlæggende fællesskabsretligt princip, fortolkes snævert, således at dets rækkevidde ikke ensidigt kan afgøres af den enkelte medlemsstat uden fællesskabs institutionernes kontrol«.
The statement by the Court of Justice was as follows: 'It should be emphasized that the concept of public policy in the context of the Community and where, in particular, it is used as a justification for derogating from the fundamental principle of freedom of movement for workers, must be interpreted strictly, so that its scope cannot be deter mined unilaterally by each Member State without being subject to control by the institutions of the Community.'
Det står dog fast. at medlemsstaterne har en vis skønsmargen. inden for hvis rammer de har ret til at bestemme, hvad der efter deres opfattelse er en trussel mod den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed og træffe foranstaltninger til opretholdelse heraf.
Nevertheless, Member States have a measure of discretion in determining what appears to them to be a threat to public policy or public security and in providing appropriate means for maintaining these.
I van Duynsagen udtalte Domstolen nemlig, at der måtte anlægges en snæver fortolkning med hensyn til de grænser, der var afstukket af EØFT artikel 48, stk. 3.
Thus in van Duyn the Court decided that a restrictive interpretation of the area defined by Article 48(3) was desirable; at the same time the Court confirmed that Article 48 was directly applicable in its essentials in Member States.
Den fastslog i øvrigt, at artikel 48"s væsentlige indhold var umiddelbart anvendeligt i medlemsstaterne.
This judgment should be regarded as the first of a great body of cases in which the Court has considered the scope of Article 48 EEC; to date these cases have still not finally clarified the concept of public policy in European law.
Der er grund til at betragte denne dom som den første i en omfattende retspraksis ved Domstolen angående artikel 48's anvendelsesområde, og denne praksis har endnu ikke bragt nogen endelig afklaring af begrebet »den offentlige orden« efter EF-retten.
The development of the case-law on this particular point (the concept of'public policy' within the meaning of Article 48(3) EEC) provides evidence of a constant concern for the precise definition of the requirements of Community law.