natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I det følgende beskrives på grundlag ar Sargents arbejder (1983) den generelle spilteoretiske ramme, inden for hvilken politisk samarbejde finder sted, og derefter gives der et nyttigt indblik i de muligheder, der ligger i denne teori.
The general gametheoretic framework within which policy cooperation takes place in now described, following Sargent (1983), and then some useful insights offered by this framework arc summarized.
En ligevægtssituation i eller en losning på et spil opstår ved den kombination ar dominansmønster, specifikation af strategisk råderum og samling af strategier, der for alle i spillet deltagende aktører maksimerer deres respektive målfonktioner under forudsætning ar hver spillers opfattelse ar alle de øvrige aktørers strategier.
An equilibrium or solution of a game is a structure of dominance, a specification of strategy spaces, and a collection of strategies of all the agents in the game that maximize their respective objective functions, subject to each player's perception of the strategies of all of the remaining agents.
For at der kan findes en løsning på et spil, er det naturligvis påkrævet, at samtlige aktørers opfattelse af dominansmønstret er konsistent, og at de valgte strategier er gensidigt gennemførlige, således at forstå, at der må være overensstemmelse med de økonomiske begrænsninger og med de af de øvrige aktører benyttede strategier.
Evidently, a solution of a game requires that all agents' perceptions of the structure ol'dominance be consistent and that their chosen strategies be mutually feasible, in the sense of being consistent with the economic constraints, and with the strategies being employed by the other agents.
Et system er en samling ar indbyrdes forbundne variabler. Et eksempel på et statisk system er system (4).
A system is a collection of interrelated variables.
Et dynamisk system er en samling ar indbyrdes forbundne variabler, der udvikler sig over tiden.
A dynamic system is a collection of interrelated variables that evolve over time.
Situationen i et dynamisk system er en række variabler, som fuldstændigt karakteriserer stillingen i systemet på et givet tidspunkt. Sommetider vil den aktuelle eller senere situation i et dynamisk system kunne påvirkes af en eller flere deltageres (statens) løbende aktioner.
The state of a dynamic system is a list of variables that completely characterize the position of the system at a point in time.
Sådanne aktioner kaldes kontrolforanstaltninger.
Such actions arc called controls.
Hver deltager, som frit kan fastsætte kontrolforanstaltninger, kaldes en aktor.
Each actor who is free to determine a control is called an agent.
Hver aktør tænkes at have præferencer med hensyn til systemets aktuelle og fremtidige stilling og vedrørende den aktuelle og fremtidige værdi af de kontrolforanstaltninger, han selv og alle andre aktører i systemet har valgt.
Each agent in the system is imagined to have preferences about current and future states of the system and current and future values of the controls selected by himself and all other agents in the system.
Dette mønster af præferencer omtales som de i systemet optrædende aktørers mål.
This structure of preferences is referred to as the structure of objectives of the agents in the system.
Alternative dominansmønstre giver anledning til forskellige måder at spille spillet på.
There arc games in which there is only one team, as in 'games against nature'.
F.eks. tager hver aktør i et såkaldt Nash-ligevægtssituation de øvrige aktørers strategier for givne og uden for egen kontrol.
For example, in a so-called Nash equilibrium each agent in the game takes the strategies of the other agents as given and beyond his influence.
Samspillet mellem Nashspillere foregår på denne måde, selv om hver spillers valg af strategi faktisk påvirker alle de øvrige spilleres valg af strategi.
Nash players interact in this way despite the fact that each player's choice of stragegy does influence the strategics chosen by all of the other players.
Ser man på ligevægtssituationen hos Stackelberg eller i den såkaldte »dominerende spiller«-model. tager én spiller hensyn til den indflydelse hans valg ar strategi har på de øvrige spilleres strategi, medens de resterende spillere optræder som medløbere og ser bort fra den indflydelse, deres strategi har på den dominerende spillers strategi.
In a so-called Stackelberg or dominant player equilibrium, one player takes into account the influence that his choice ol' strategy has on the strategies of the remaining players, while the remaining players act as followers and ignore the influence of their strategeis on the dominant player's strategy. Usually, the dominant player is imagined to be large and powerful, while the followers are imagined to be individually weak, numerous, and dispersed.
Et gruppespil er et spil, hvori mindst to ar aktørerne har samme mål.
It can happen that each of two players wants to be dominant himself, and wants the other player to act as a follower.
Der findes spil, hvori der kun deltager én gruppe, som f.eks. »games against nature«.
'Stackelberg warfare' is not an equilibrium or solution of the game.
Met disse fælles mål er der tale om en gruppesituation.
(neglecting, however, the cost of cooperation). 2
Søger begge parter at gennemføre den ønskede strategi, kan der opstå et dødvande eller en »Stackelberg­krigstilstand« mellem dem. En »Stac­kelberg­krigstilstand« er ikke en ligevægtssituation eller en løsning på spillet, fordi de ønsker og opfatttelser, der ligger bag de to spilleres handlinger, ikke er gensidigt konsistente.
There are examples where the noncooperative solution is Paretosuperior to the cooperative solution in the long run, while the converse is true for the short run (Cooper, 1983).3 because the wishes and perceptions on which the two players are acting are not mutually consistent.
En situation med »Stackelberg­krigstilstand« er en patologi og repræsenterer forsøg på at indføre uordentlige og uigen­nemførlige koordinationssystemer ').
Situations of Stackelberg warfare are pathologies, and represent attempts to implement disorderly and unfeasible coordination schemes. '
Sargent (1983) hævder, at den seneste tids penge­ og finanspolitik i De forenede Stater ligner en »Stackelberg­krigstilstand« mellem rege­ringsmyndigheder og forbundsbanksystemet.
Sargent (1983) asserts that recent monetary and fiscal policy in the United States resembled a state of Stackelberg warfare between the administration and the Federal Reserve system.
En spilteoretisk erfaring er den, at det altid er muligt a klare sig mindst lige så godt i en samarbejdsmodel som i e spil, der ikke bygger på samarbejde (hvor omkostningerni ved at samarbejde imidlertid ikke tages i betragtning)2).
However, Sachs4has shown that if the intertemporal choice problem is properly modelled such inconsistencies disappear and the cooperative solution is superior irrespective of the time horizon.
) har imidlertid vist, at hvis der modellen tages behørigt hensyn til de tidsmæssige aspekter forsvinder en sådan mangel på konsistens, og samarbejds løsningen er den bedste uanset tidshorisonten.
Interdependence of strategies generally holds, regardless of the structure of dominance or of strategy spaces, as was seen in Chapter 3, though the exact forms of dependence will depend on these features.
Et grundlæggende og generelt princip, som bekræftes af studiet af spilteori, er dette, at aktørernes strategier er ind­byrdes afhængige.
The Stackelberg solution is never Paretosuperior to a cooperative solution; but it may be preferred by one player over the cooper ative solution.
Den indbyrdes afhængighed mellem stra­tegierne opretholdes almindeligvis uanset dominansmønstret eller sammenhængen i de strategiske råderum, som det sås i kapital 3, idet de konkrete former for afhængighed vil af­hænge af disse forhold.
These theoretical possibilities are consistent with the observed reluctance of major industrial countries to act as leaders, or 'Locomotives', even though they are in favour of cooperation. tion.
Det antages, at der er nåe en løsning uden samarbejde.
No general description can therefore be given except that none is Paretosuperior to a cooperative solution.
Man kan forestille sig, at det økonomiske system er et dynamisk spil med adskillige spillere, »offentligheden«, »de pengepolitiske myndigheder« og »de finanspolitiske myn­digheder« i hvert land samt internationale organisationer, såsom Kommissionen for De europæiske Fælleskaber.
The economy can be imagined to represent a dynamic game with several players: the 'public', the 'monetary authority', and the 'fiscal authority' in each country, and international organizations such as the Commission of the EC.
Of­fentligheden træffer beslutninger om forbrug, investeringer og beskæftigelse og betaler de skatter, der pålignes af skatte­myndighederne.
The public makes decisions about consumption, investment, and private employment, and pays the taxes imposed on it by the fiscal authority.
Offentligheden fastsætter også de betingel­ser, på hvilke den er rede til at akkumulere statsgæld under forskellige former.
The public also sets the terms on which it will accumulate government debts of various forms.
De finanspolitiske myndigheder træffer beslutninger om offentlige udgifter og skatteprocenter. Ved at træffe disse beslutninger bestemmer disse myndigheder statsunderskuddet.
The fiscal authorities make decisions about public expenditures and rates at which taxes are to be collected from the public.
Underskuddet finansieres gennem udste­delse af gældsbeviser, enten i form af rentebærende statsobli­gationer eller ikke­rentebærende valuta­ og bankreserver.
The deficit is financed by issuing go vernment debt, cither in the interest-bearing form of go vernment bonds or in the non-interest-bearing form of currency and bank reserves.
mulig, kan den også nås gennem samarbejde, således at samarbejds løsningen aldrig kan være ringere end ikke­samarbejdsløsningen.
The decision about the composition of the debt as between bonds of various maturities and currency, or high-powered money, is at each point in time under the control of the monetary authority.
Dvs., a visse begrænsninger for den nationale politik lempes gennem samarbejde Følgelig må spillerne i spillet være i stand til gennem samarbejde at find en løsning, der for alle spillere er bedre end ikke­samarbejdsløsningeti Samarbejdsløsningen vil dermed i »Pareto«­henseende være bedre end dei oprindelige ikke­samarbejdsløsning.
The monetary authorities exercise this control through their authority to engage in open market exchanges of one kind of public debt for another.
Bedre i Pareto­henseende betyder, a udbyttet for nogle spillere kan forhøjes, uden at udbyttet til nogen af d øvrige spillere mindskes.
Macroeconomic analysis of the rational expectations variety aims to study the interactions of these various classes of agents as a team dynamic game.
Hvis kravet om, at alle spillere skal opnå gevinst frafaldes, kan de maske opnå et endnu bedre resultat : ved gruppesamar bejdet opnås maksimering med én begrænsende faktor mindre.
The monetary and fiscal authorities in each country, and the Commission, are imagined to share common objectives with the public and with each other.
For a overtale tabere til at deltage, må de sædvanligvis kompenseres for dere tab.
These common objectives make it a team situation.
Denne kompensation kaldes »side­payments« (indbyrdes aftaler) spilteorien.
As all players arc making decisions that affect the future state of the system, it is a dynamic game.
Beslutningen om, hvorledes gælden skal sammensættes, om den skal bestå ar obligationer med forskellig løbetid og i forskellige valutaer eller ar »high­powered money«, er til
Suppose a noncooperative solution is obtained. Sinced this solution is feasible by assumption, it can also be reached through cooperation, so that the cooperative solution can never be worse than the noncooperative solution.
') I hovedparten af efterkrigstiden har De forenede Stater været betragtet som et land, der spiller en dominerende eller ledende rolle.
Hence the players in the game may be able cooperatively to find a solution that is superior to the noncooperative solution for all players.
arbejde kan pengemængden øges i hvert enkelt land med henblik på a genskabe fuld beskæftigelse uden valutakursjustering.
Through cooperation the money stock can be increased in each country to re-establish full employment without an exchangerate adjustment.
Ikke­samarbejd giver et mindre gunstigt resultat, fordi hvert land vil søge at mindske dei indenlandske inflation gennem opskrivning af valutakursen, og derm« vil det for ingen af dem lykkes at afskaffe arbejdsløsheden.
The noncooperative solmion is inferior because each country will try to reduce domestic inflation through appreciation of the exchange rate and hence neither will succeed in eliminating unemployment.
Men dei arbejdsløshed, der er forbundet med ikke­samarbejdsløsningen vil ove tiden indebære en lavere inflationsrate, således at denne løsning måske e at foretrække i det lange løb i stedet for den mere inflationsskabend samarbejdsløsning. )
But the unemployment which is associated with the noncooperative solution would imply over time a lower rate of inflation, so that, in the long run. it might be preferable to the more inflationary cooperative solution.
Som citeret af Cooper (1983).
As quoted by Cooper (1983).
Det forhold, at et land i nogle tilfælde vil stå sig bedst ved at spille et Stackelberg-spil eller et andet spil, der bygger på ikke-samarbejde, illustrerer vanskeligheden ved at etablere et samarbejde.
games are of interest is obviously the fact that cooperation is often difficult to achieve. For example, Conzoneri and Gray (1983) analyse a game called the 'Fixed exchangerate regime' where the follower commits itself to fixing its bilateral exchange rate with the leader.
Dette giver naturligvis anledning til at stille spørgsmål om de institutioner, i hvilke koordineringen finder sted.
The leader then chooses its policies optimizing its own utility, subject to the committed response of the follower.
Sammenlignet med mindre institutionaliserede former for samarbejde har Fællesskabet ganske klart det fortrin, at det har opbygget permanente institutioner og er ansvarligt for samordningen af fiere politiske områder i Fællesskabet, således at visse politiske kompromiser må ses som »side payments«, der muliggør koordineringen ar politikken på andre områder3).
They show that the relative desirability of Nash, Stackelberg ' and fixed rates regime2outcome depends on the structural features of the world economy.
Mellem de to yderpunkter, samarbejde eller ikke-sam-arbejde, er der mange mellemformer med mindre klare løsninger.
One reason is that not all players believe in the same economic model (e.g. Keynesian v. monetarist).
Når der foreligger en Stackelberg-løsning, kan den i »Pareto«-henseende være bedre end en ikke-samarbejd-sløsning.
This suggests that cooperation is most easily achieved in areas where this conceptual problem can in some way be simplified.
Stackelberg-løsningen er aldrig i »Pareto«-hense-ende bedre end en samarbejdsløsning, men en spiller foretrækker den måske fremfor samarbejdsløsningen.
The fact that in some cases a country may be better off playing a Stackelberg or other noncooperative game illustrates the difficulty of implementing cooperation.
Hvis medløberens gevinst er større end førerens, vil intet ar landene påtage sig førerrollen; de vil hver især vente på, at modparten tager det første skridt, og de låses måske dermed begge fast i ikke-samarbejdsløsningen.
This raises, naturally, a question about the institutions within which coordination takes place.
Disse teoretiske muligheder er i overensstemmelse med større industrilandes observerede modvilje mod at optræde som førere, elle »lokomotiver«, selv om de går ind for samarbejde.
Compared to less institutionalized forms of cooperation, the Community clearly has the advantage of providing permanent institutions, and of being responsible for the coordination of several policy domains in the Community, so that some policy compromises should be seen as side payments making coordination of other policies feasible. -1 The importance of the institutional setting will be pursued in Chapter 7.
Efter at der er indgået aftale om en samarbejdsløsning, vil hver part være tilskyndet til ar »snyde«, dvs. undlade at overholde sin forpligtelse så længe de øvrige parter kan forventes at overholde deres respektive forpligtelser.
After commitments are made for a cooperative solution, each partner has an incentive to 'cheat', i.e. not to respect his commitment as long as the other partners can be expected to respect their commitments.
Hvis disse snyder, vil samarbejdet naturligvis bryde sammen, og gevinsten ved at samarbejde går tabt.
Of course, if they cheat co operation will break down and the gains from cooperation will be lost.
Risikoen for snyderi eller for et sammenbrud ar samarbejdet mindskes betydeligt, når en effektiv kontrol er mulig, dvs., når den aftalte politik er klart defineret og målelig.
The risk of cheating or of a breakdown of cooperation is much reduced when efficient monitoring is possible, i.e. when policies are clearly defined and measurable.
Ud fra denne betragtning er en kvantificerbar politik bedre egnet til samordning end en kvalitativ politik.
From this perspective quantifiable policies are better suited for coordination than qualitative policies.
Endvidere er en samordning af den makroøkonomiske politik en fortløbende proces og ikke et spil, der finder sted en gang for alle. »Fangens dilemma« giver anledning til langt ferre problemer i spil, der gentages, når hver spiller ved, at selv om det lykkes at snyde én gang, vil han blive straffet næste gang.
Further more, macroeconomic policy coordination is an ongoing process and not a once-and-for-all game.
Man kan naturligvis forestille sig mange andre spil end Nash' og Stackelbergs, der bygger på ikke-samarbejde.
(ii) Pareto-optimality is a very restrictive concept.
Der kan derfor ikke gives nogen generel beskrivelse bortset fra den, at ingen sådan løsning i »Pareto«-henseende er bedre end en samarbejdsløsning.
It only assures that no player will be worse off in the cooperative game than in a noncooperative game.
Når sådanne spil er ar interesse, skyldes det åbenbart den kendsgerning, at det ofte er vanskeligt at etablere et samarbejde.
This still leaves room for variable gains for individual players and for the possibi lity of a superior outcome for the Community when side payments are made to compensate those losing from cooper ation.
Canzoneri og Gray (1983) analyserer r.eks. et spil, der kaldes »det faste valutakurssystem«, hvor medløberen forpligter sig til at fastsætte sin bilaterale valutakurs over for føreren.
Such a case could arise when, in the absence of coordination, there is a leader-follower relation.
De viser, at det relativt ønskværdige i de på grundlag af Nash, Stackelberg') og »det faste valutakurssystem«2) opnåede resultater afhænger af det strukturelle særpræg ved verdensøkonomien.
If the follower is worse off with cooperation, side payments are more easily negotiated than when the leader (the dominant economy) loses from cooper ation.
Denne analyse giver en forklaring på udviklingen i verdens finansielle system som et resultat af forandringer i den internationale økonomiske struktur og forklarer vanskelighederne ved at definere et nyt internationalt finansielt system på grundlag af den manglende enighed blandt de større lande om den spilteoretiske model, der skal anvendes, eftersom de forskellige aktører finder forskellige spil bedst egnet.
In repeated coordination of policies the optimal solution may require that for certain periods a country is worse off than without coordination.
Det forhold, at samarbejdsløsninger i Pareto's forstand kan være bedre end ikke-samarbejdsløsninger, men at sam arbejde snarere er undtagelsen end regelen i praksis, kræver en forklaring.
Side payments will not be necessary if, over time, comparing the repetitive game to a once-and-for-all game, the country is better off.
Der er adskillige mulige grunde til de beskedne fremskridt, der er gjort med hensyn til politisk samordning, selv inden for Fællesskabet.
But this requires that the game is expected to be effectively repeated (i.e. institutional stability is assured) and that the inter temporal aspect is well understood and accepted.
(i) Ét problem skyldes begrebsmæsssige og tekniske uoverensstemmelser : spillerne vil sandsynligvis ikke være enige om de kvantitative virkninger af målstrategien.
(iii) Actual situations may resemble Stackelberg warfare cases.
') Stackelberg anvendt på denne måde betyder, at medløberen fastsætter sin politik, herunder valutakurs, således at han maksimerer sin nyttefunktion, idel han tager forerens aktion for givet, medens foreren maksimerer under hensyntagen til tnedlobcrcns politik. ;) Et fast valutakurssystem anses sommetider for at være et middel til at sikre en samarbejdslosning.
Stackelberg in this application means that the follower sets his policies, including the exchange rate, so as to maximize his utility function, taking the leader's action as given, while the leader maximizes, taking the policies of the follower into account.
Men det problem består, at bindende tilsagn om faste valutakurser må gøres troværdige. Se Cooper (1983) og Braga de Macedo (1983).
A fixed exchangerate system is sometimes considered as a means to ensure that a cooperative solution is reached.
I så henseende giver EMS en stærk tilskyndelse til samordning.
In this respect the EMS provides a powerful incentive to coordination.
Fællesskabets institutioner.
They may therefore be unable to
Makroøkonomisk politik
Macroeconomic policies commit themselves to an optimal strategy.
I så henseende er det noget lettere at samordne pengepolitikken.
As a consequence, it is not clear any more what the objective function 'ought' to be.
Centralbankerne er i de fleste lande i institutionel henseende mere uafhængige af den politiske proces, og de har derfor større frihed til at indgå bindende forpligtelser.
For example, if there is some trade-off between GDP growth in two Community countries through a Phillips-curve relationship, and given that GDP per capita is different in each country, should they be weighted differently or equally?
Men selv om alle kunne gå ind for én grundmodel, er det yderst vanskeligt på grundlag af denne model at kvantificere resultaterne, og fejlmargenen er stor.
In this respect, monetary policy is somewhat easier to coordinate.
Dette lader formode, at det er lettere at etablere et samarbejde på områder, hvor dette begrebsmæssige problem på en eller anden måde kan forenkles.
Central banks are in most countries institutionally more independent of the political process, and can therefore more freely commit themselves.
(v) Omkostningerne ved en politisk samordning kan være store.
(v) The cost of coordination could be high.
Forhandlingerne kan være langvarige og de politiske foranstaltninger forsinkes.
The negotiation process can be long and policies delayed.
Til tider opnås der kun en løsning, fordi der fastsættes vilkårlige stopregler (forhandlingsfrister) ').
At times solutions are only obtained through use of arbitrary stopping rules (negotiation deadlines). '
Men de største potentielle om kostninger ved samordning ligger andetsteds, nemlig i vedtagelsen ar vilkårlige mål og kompromisforslag, fordi den optimale løsning ikke kan gennemføres på grund af nationale uoverensstemmelser om de politiske analyser eller som følge af, at det kun et muligt at gennemføre en i »Pareto«-førstand optimal politik (alle skal opnå gevinst).
But the major potential cost of coordination lies elsewhere: adoption of arbitrary objectives and adoption of compromise policies, because optimal policies are not feasible, owing to national differences in policy analyses or to the restriction of feasible policies to Paretooptimal policies (all must gain).