natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Og i forbindelse med Didsbury-Utrecht-projektet havde man de samme problemer:
And Didsbury-Utrecht had the same problems:
"Etableringen af en international eller binational kvalifikation har hele tiden været afhængig af, at de to institutioner, der er ansvarlige for anerkendelsen (CNAA og Rijksuniversiteit Utrecht), har været i stand til og parat til at gennemføre en fælles officiel anerkendelse af et eksamensbevis.
"Such an aim of establishing an international or binational qualification always depended on the ability and willingness of the two validating bodies (CNAA and Rijksuniversiteit Utrecht) to issue joint validation of an award.
Man har vidst, at der fandtes tekniske vanskeligheder, men de indbyrdes afvigende opfattelser af, hvad der udgør et komplet studieforløb til opnåelse af en akademisk grad, har nu vist sig at føre til uformelle løsninger af enhver fælles anerkendelse". (76/16).
Technical difficulties were known to exist, but the differing concepts of what constitutes a degree programme now appear to rule any joint validation out of court. " (76/16).
Anerkendelsesproblemet i forbindelse med etableringen af fælles programmer tjener til endnu engang at sætte den generelle sammenhæng i fokus, dvs. for-
The validation element involved in the establishment of joint programmes serves to highlight once again the overall context, i.e. the attempt to reconcile different educational systems for the pjurposes of joint enterprise.
Hvor ansvaret for anerkendelsen påhviler den enkelte institution, som det er tilfældet med universitetssektoren i Det forenede Kongerige, støder man sandsynligvis på færre problemer end i en situation, hvor udenforstående instanser, det være sig andre akademiske institutioner eller ministerielle myndigheder, er med i anerkendelsesprocessen.
Thus where authority for validation lies with the individual institution, as in the case of the university sector in the united Kingdom, fewer problems are likely to be encountered than in the situation vÄiere external bodies, be it academic peers of ministerial authorities, are involved in the validation process.
En anden væsentlig faktor er det omfang, i hvilket de nominelle kvalifikationer er "beskyttet" i loven: Er der strenge bestemmelser herom, kan anerkendelsen godt blive vanskeligere at gennemføre (eller i heldigste fald kan processen trække ud).
Another important factor is the degree to vÄiich the titles of qualifications are "protected" by law : virtiere such regulations are tight, validation may well be more difficult to come by (or, at best, a lengthier business).
Siden man i Det forenede Kongerige i det mindste for universitetssektorens vedkommende er fleksibel i begge henseender, kan dette være en anden af de faktorer, der for klarer, at et så forholdsvis stort antal britiske institutioner deltager i EF-planen (jf. Kapitel I ovenfor).
Since the United Kingdom, at least as far as the university sector is concerned, is flexible on both counts, this may be another of the factors accounting for the relatively large number of British institutions participating in the EEC Scheme (cf. Chapter I above).
Problemer i forbindelse med anerkendelse bør ikke bagatelliseres.
Problems of validation should not be minimized.
I praksis kan de være det afgørende moment, der afholder institutionerne fra at påbegynde arbejdet med skabelse af fælles programmer.
In practice, they may be a significant deterrent frem embarking on the task of setting up joint programmes.
Dog viser erfaringen, at de langt fra er uovervindelige, forudsat at programmet forelægges så overbevisende som muligt.
However, experience shows that they are far fron insuperable, provided that the programme is presented as cogently as possible.
Ækvivalenser og institutionernes anerkendelse heraf
Recognition and Equivalence
Det er nok rimeligt at antage, at der inden for den sidste halve snes år er blevet anvendt mere veltalenhed og tryksværte på spørgsmål i forbindelse med anerkendelse af ækvivalenser end på noget andet enkelt aspekt af det internationale samarbejde inden for de tertiære uddannelser, for da slet ikke at tale om de udgifter, der er løbet på ved opbygningen af dyre administrative enheder, der skal tage sig af de praktiske problemer i forbindelse hermed.
Over the past dozen or so years, it would probably be a fair assumption that more eloquence and printer's ink have been expended on questions of recognition and equivalence than on any other single aspect of international cooperation at the tertiary education level, not to mention the expense incurred in building up extensive administrative units to deal with the practical problems to vriiich they give rise.
Hvilken ind stilling man end har med hensyn til den aktive motiverende virkning af ækvivalensordninger - og indstillingen blandt dem, der har studeret problemet ind gående, er nu gennemgående skeptisk på dette punkt, i hvert fald som forholdene er i dag (89) - kan mangelen på sådanne ordninger reducere det tiltrækkende ved studier i udlandet, når disse ikke er obligatoriske, og i visse enkelte tilfælde endog give anledning til alvorlige personlige problemer (90).
Whatever view one holds as regards the active motivational impact of equivalence arrangements, and opinion among those who have studied the problem in depth now tends to be sceptical on this point, at least in the present set of circumstances(89), the absence of such arrangements may reduce the attractiveness of study abroad in cases where this is not compulsory, and in certain
Det er derfor vigtigt at få evalueret, hvor effektivt fælles studieprogrammer er i stand til at bidrage til løsningen af anerkendelsesproblemet.
individual cases, even cause intense personal hardship (90) . It is therefore important to assess the efficacy of joint study programmes in solving the recognition problem.
Man kan faktisk komme i tvivl om, hvorvidt ækvivalens i sig selv nogensinde har været en virkelig aktiv motiverende kraft, eftersom mangelen på en sådan ækvivalens i tider, hvor sådanne spøgelser som normerede studietider, talmæssig adgangsbegrænsning (og - se nedenfor - tidlig indgåelse af ægteskab!) endnu ikke havde stukket hovederne frem, tilsyneladende ikke i urimelig grad har afholdt de studerende fra at studere i udlandet.
One may, in fact, doubt whether in itself equivalence has ever been a truly active motivating force, since in times where such spectres as standard durations of study, Numerus Clausus (and -vid.infra - early marriage;) had not yet raised their ugly heads the absence of such equivalence did not seem to deter students unduly from studying abroad.
Fremgangsmåderne med henblik på etablering af gensidig anerkendelse kan bedst anskues trinvis, idet man i den ene ende har mellemstatslige internationale aftaler og i den anden aftaler mellem afdelinger på de enkelte højere uddannelsesinstitutioner.
The methods for establishing mutual recognition may best be considered with reference to a sliding scale, with intergovernmental international agreements at one end and departmental arrangements within the individual institutions of higher education at the other.
De førstes effektivitet med hensyn til at løse de kom plicerede spørgsmål, der melder sig, er på det sidste i stigende grad blevet draget i tvivl.
The efficacy of the former in solving the complex questions involved has been increasingly called into question of late.
F.eks. fandt Cox under udførelsen af sin indledende forskning til sin EF-rapport "en overraskende udbredt enighed om, at eksistensen af europæiske konventioner i praksis (...) ikke havde nogen større indvirkning på de studerendes mobilitet" (91), og med udtrykkelig henvisning til de relevante konventioner fra Europarådet kommer Recteur Capelie i sin endelige
Thus in carrying out preliminary research for his EEC Report, COX encountered "a surprising degree of agreement that in practical terms the existence of European Conventions (...) had had no great effect on student mobility" (91)? and with specific regard to the pertinent Council of Europe Conventions, Recteur CAPELLE in his final report in the context of the Council's "Special Project Mobility" comes to similar conclusions :
"Skønt det ikke kan nægtes, at disse konventioner er nyttige, er deres virkninger ret begrænsede, navnlig i en tid, hvor universitetsreformer fører til ændringer af eksamensbeviser og til nye beviser, som gør en sammenligning af akademiske kvalifikationer stedse vanskeligere." (92).
"Though undeniably useful, these conventions are limited in their effects, particularly at a time when university reforms lead to changes in diplomas and to new diplomas which renders the comparison of academic qualifications more and more difficult. "(92) .
Stort set de samme ulemper optræder i forbindelse med tosidede mellemstatslige aftaler, idet man stadig ikke har løst det problem, at "ændringer i uddannelsernes opbygning eller i de akademiske titlers og graders benævnelse automatisk bringer en tidligere etableret ækvivalens til ophør" (93).
Much the same drawbacks apply in the case of bilateral inter governmental agreements, for the problem still remains that "change in the organization of courses or in the nomenclature of diplomas automatically puts an end to the previously established equivalence " (93).
Således med delte Pädagogische Hochschule Westfalen-Lippe, Munster, og Trinity og All Saints' Colleges, Leeds, da de i 1976 indgav deres ansøgning til EF (76/11), at selv om der allerede havde været tale om udveksling af studerende i en årrække, var der nu i begge institutioner sket vidtrækkende reformer.
Thus the Pädagogische Hochschule Westfalen-Lippe, Münster, and Trinity and All Saints' Colleges, Leeds, in making their application to the EEC in 1976 (76/11), stated that although student exchange had already taken place over a number of years, both institutions had new been subject to far-reaching further developments.
Således ville man i Munster i fremtiden orientere uddannelsen af lærere i retning af bestemte niveauer i stedet for bestemte institutionstyper, af hvilken grund man havde indført nye bestemmelser om studieplaner og eksaminer.
Thus Münster would in future be orienting its training of teachers towards specific levels rather than specific types of institution, and had therefore introduced new regulations on curricula and examinations.
Også i Leeds havde man indført nye uddannelser, hvilket indebar, at det ville være påkrævet at afholde nye intensive drøftelser for at sikre gensidig anerkendelse.
Leeds, too, had introduced new courses, and this meant that in order to ensure mutual recognition, fresh intensive discussions would be necessary.
I dette tilfælde findes der på nationalt plan ingen ækvivalensordninger.
In this instance, no equivalence arrangements at national level apply.
I lig nende tilfælde, hvor sådanne findes, har reaktionen fra vesttysk side været at stile henimod større fleksibilitet, idet man har forsøgt at nå frem til ensidigt vedtagne konvergerende tekster i de to lande på grundlag af tosidige forhandlinger, men her er meningerne om de resultater, der er opnået i praksis, igen delte.
In comparable cases where they do, the German response has been to aim at greater flexibility by attempting to arrive at unilaterally implemented convergent national texts based on oilateral negotiations, but here again opinions differ on the practical results.
Alt dette resulterer i, at vi står tilbage med institutionsniveauet som rammen om en eventuel løsning.
All of which leaves us with the level of the individual institution as the framework for a potential solution.
Der kan her være tale om at gribe sagen an på to forskellige måder.
Two approaches may be identified here.
Den første, som Capelle øjensynligt går ind for i sin konklusion til det "særlige projekt for mobilitet" (94), indebærer, at man forsøger at skabe større harmonisering af studieplanerne.
The first, apparently favoured by CAPELLE in conclusion to the Special Project Mobility (94), involves the attempt to create greater harmonization, in the sense of homogeneity, of curricula.
Målet med den anden fremgangsmåde, som defineres af Cox (95), er "at opretholde den samme grad af uensartethed mellem studieplanerne (96), med at udarbejde ordninger, der naturligvis må give en større handlefrihed og ikke være præskriptive, så problemerne kan reduceres til en størrelsesorden, så de kan overskues og følgelig løses".
The objective of the second, as defined by COX (95), is "to preserve the degree of heterogeneity between curricula (96) but to devise machinery, which of necessity would be enabling, rather than prescriptive machinery, whereby the problems could be reduced to manageable, and therefore soluble, proportions."
Det væsentlige er, at begrebet "fælles studieprogrammer" forener de positive sider af begge fremgangsmåder, og det er derfor yderst væsentligt, at Cox (97) omtaler dem udtrykkeligt i sine utvetydige konklusioner med hensyn til spørgsmålene om statslige kontra institutionelle løsninger på ækvivalens problemet:
In essence, the concept of the "joint study programme" unites the positive qualities of Loth approaches, and it is therefore highly significant that COX (97) mentions them specifically in his unequivocal conclusions to the questions of governmental/institutional solutions to the problem of equivalence :
"Det ser ud til, at komplikationerne i forbindelse med behandlingen af ækvivalens mellem studieplaner inden for den højere uddannelse, selv på nationalt plan, for slet ikke at tale om internationalt plan, bedst kan behandles på institutionsniveau.
"It would seem that the complexities of dealing with curricular equivalences in higher education, even in a national context let alone an international one, can best be approached at an institutional level.
Medens der i nogle lande er tale om, at de enkelte institutioner kun kan ændre deres studieplaner inden for meget snævre grænser, største delen af kontrollen udøves af udenforstående instanser, påhviler den endelige kontrol i mange institutioner helt igennem institutionen selv, navnlig dennes overordnede akademiske medarbejdere.
Whilst it is the case in some countries that individual institutions are free to amend their curricula only within narrow limits, and the major degree of control is external, in many institutions the ultimate control rests squarely with the institution, and in particular with its senior academic members.
Men i alle tilfælde er ansvaret for undervisning og forskning altid et internt anliggende, ofte endog på fakultets- eller institutniveau, og det synes i princip pet at være en fornuftig løsning, at man åbner mulighed for og faktisk tilskynder dem, der har viden og ekspertise, direkte ansvar og motivation samt vedvarende interesse for problemerne, til at tage sig af dette
However the case, the responsibility for teaching and research is always internal, often even at a sub-institutional level, and there appears in principle to be a good sense in allowing and indeed encouraging those with the knowledge and expertise, the direct responsibility and motivation, and continuing interest in the problems, to deal with the question.
Der findes faktisk adskillige vidnesbyrd om, at en sådan arbejdsmåde fungerer effektivt.
There is indeed considerable evidence of the effectiveness of such a mode of operation.
Der har for nylig været en række eksempler på fælles akademiske uddannelser, der stort set er blevet oprettet på fakulteters eller institutters initiativ (...).
There are a number of recent examples of joint degree courses, created largely on departmental initiative (...).
Det kan forventes, at virkningen af en sådan politik vil være, at de, der har entusiasmen og motivationen for at gøre det, vil være mere til bøjelige til at etablere fælles ordninger for udveksling af studerende end de, der ikke har disse egenskaber, en kendsgerning, som i vid ud strækning bør kunne øge den praktiske værdi af mobiliteten og højne kvaliteten af de erfaringer, der gøres af de studerende, som herigennem bliver mobile.
The effect of such a policy may be expected to be that those with the enthusiasm and motivation to do so will be more likely to institute mutual arrangements for the transfer of students than those without such characteristics, a fact which should go far to enhance the operational reality of mobility and the quality of experience for the students who are thereby mobile.
En sådan fremgangsmåde synes anvendelig og indebærer meget få af de vanskeligheder, der er forbundet med den yderst stive fremgangsmåde, der benyttes i forbindelse med den gensidige anerkendelse af kvalifikationer.".
Such an approach seems feasible, and suffers from few of the difficulties associated with the monolithic approach adopted in relation to the mutual recognition of qualifications.'
Sammenholder vi disse konklusioner med de fælles programmer, der modtog støtte fra EF i 1976/77, er det altovervældende indtryk, at pragmatiske løsninger af anerkendelsesproblemerne faktisk kan opnås på fakultetsniveau.
If we new check the validity of these conclusions by reference to the joint programmes supported by the EEC in 1976/7, the overwhelming evidence is that pragmatic solutions to recognition problems can indeed be found at departmental level.
Eksempler, hvori indgår Forbundsrepublikken Tyskland, Storbritannien, Italien, Frankrig og Danmark, må vær.e tilstrækkeligt.
Examples involving Germany, Britain, Italy, France and Denmark may suffice. Thus Frankfurt and
Således nåede man i forbindelse med det fælles program for Frankfurt og Edinburgh (76/3) frem til følgende bemærkelsesværdige aftale inden for statsvidenskab:
Edinburgh (76/3) arrived at the following notional agreement in political science:
"Hvad angår studerende fra fakultetet i Edinburgh, som ønsker at til bringe et år i Frankfurt, foreslås det, at fakultetet i Edinburgh giver studerende på initialuddannelsen mulighed for at tilbringe "Junior Honours"-året ved Frankfurts universitet.
'Ms regards students of the Department in Edinburgh who wish to spend a year in Frankfurt, it is proposed that the Department in Edinburgh grant undergraduates the possibility of spending their Junior Honours year at the University of Frankfurt.
I sådanne tilfælde bør de studerende kunne opnå beviser på flere trin, som bekræfter, at de med godt resultat har fuldført mindst fem forskellige studiemoduler i løbet af de to semestre, de har tilbragt i Frankfurt; disse studiemoduler skal specificeres nærmere af fakultetet i Edinburgh i overensstemmelse med de oplysninger, der kommer fra Frankfurt. (...) Til gengæld vil fakultetet i Edinburgh byde enhver studerende fra det pågældende Fach bereich i Frankfurt velkommen, som måtte ønske at tilbringe et år i Edinburgh.
In such cases, the students should obtain graded certificates certifying successful completion of at least five courses during the two semesters spent in Frankfurt : these courses would be specified by the Department in Edinburgh, in accordance with information supplied by Frankfurt. (...)
I sådanne tilfælde vil beviserne for studiemodulerne eller eksamensresultaterne blive anerkendt af det omtalte Fachbereich i Frankfurt som fuldgyldigt ækvivalente med deres egne beviser."
In such cases course certificates or examination results would be recognised by the Fachbereich in Frankfurt as valid equivalents of their own course certificates."
Det fremgik af de firsidede forhandlinger mellem Torino, Sheffield, Aachen og: Bordeaux (76/29), at anerkendelsen, således som det allerede var tilfældet i praksis mellem Sheffield og Aachen, ville "frembyde forholdsvis få problemer" i Torino:
Quadrilateral negotiations between Turin, Sheffield, Aachen and Bordeaux (76/29) revealed that, as already practised by Sheffield and Aachen, recognition would "present relatively few problems" in Turin :
"Normalt fik fakulteterne selv lov til at afgøre, hvilke bestanddele af studierne ved en anden institution der havde en sådan standard, at de kunne accepteres i henhold til de krav, der stilledes af fakultetet ved Torinos universitet", og Cranfield og Toulouse (76/19) nåede frem til lignende konklusioner med hen syn til aeronautikstudier og fandt, at
"normally, departments were allowed to decide what elements in the courses of another institution were of acceptable standard in terms of the Faculty requirements of the University of Turin", and Cranfield and Toulouse (76/19) came to similar conclusions in the field of aeronautics, considering that
"den omstændighed, at visse arbejdsområder supplerer eller svarer til hinanden, vil indebære, at anerkendelsen af studier, der gennemføres ved den ene institution som del af en uddannelse, der fører til en akademisk grad ved den anden institution, ikke vil frembyde nogen van skelighed" (98).
"the complementarity and similitude of areas of activity would mean that recognition of studies carried out at one institution as part of a course leading to qualification at the other would present no difficulty" (y8) .
Som det fremgik af afsnittet "eksempler" ovenfor i Kapitel III, har man på University of Essex og Århus Universitet ligeledes udarbejdet detaljerede anerkendelsesordninger, og dette synes endog at være en anvendelig løsning i forbindelse med uddannelser, der i høj grad er underkastet det offentliges kontrol.
As we saw in the "Examples" section of Chapter III above, Essex and Aarhus also evolved detailed recognition arrangements, and this even appears to be feasible in the case of courses subject to a high degree of public control.
Således er det lykkedes for universiteterne i Rennes og Erlangen (76/18), ikke mindst ved i rimeligt omfang at inddrage de vesttyske regeringsmyndigheder i deres drøftelser, at etablere ækvivalensordninger for begge in stitutioner på forskellige niveauer af medicinstudierne.
Thus the universities of Rennes and Erlangen (76/18), not least by involving the German governmental authorities in appropriate fashion in their deliberations, have managed to establish inter-institutional equivalence arrangements at various levels of their courses in medicine.
Der behøver heller ikke være dikotomi mellem de enkelte institutioners og de generelle fremgangsmåder i forbindelse med anerkendelsesproblemerne.
Nor need there be a dichotomy between the institutional and global approaches to recognition problems.
Faktisk har det netop omtalte projekt mellem Erlangen og Rennes i sig selv vist sig at være en levedygtig prototype, som kan danne grundlag for mere generelt an vendelige fransk-tyske ækvivalensordninger inden for medicin, og imødegår så ledes en af de væsentligste teoretiske indvendinger mod løsninger på institu tionsniveau, nemlig at kun de studerende, der har været så heldige at blive immatrikuleret ved en institution, der er med i sådanne ordninger, rent faktisk kan drage fordel af de hermed forbundne muligheder (99).
Indeed, the Erlangen-Rennes project mentioned immediately above has itself proven to be a viable prototype as the basis for more widely applicable Franco-German equivalence arrangements in medicine, and in this way counteracts one of the major theoretical objections to the institutional approach, viz. that only those students fortunate enough to be enrolled atan institutionpossessing such arrangements can in fact benefit from their provisions (99) .
Det mest slående eksempel på, hvorledes fælles studieprogrammer kan overvinde ækvivalensproblemerne, er dog, at i de tilfælde, hvor programmerne er blevet fuldt integreret (navnlig 76/1, 76/22) og har opnået officiel statslig anerkendelse er spørgsmålet om anerkendelse på institutionsplan ifølge sagens natur forsvundet helt af sig selv.
But the most striking example of how joint study programmes can overcome equivalence problems has still to be mentioned : in those instances where the programmes have been fully integrated (notably 76/1, 76/22) and national validation acquired, the problem of recognition has, by very definition, evaporated too.
I dette afsnit har man defineret et betydeligt antal forskelligartede akademiske problemer, der opstår i forbindelse med etableringen af fælles studieprogrammer.
In the present section, a considerable number and variety of academic problems arising with respect to establishment of joint study programmes have been identified.