natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den 20. november vedtog De Ti en fælles politisk erklæring om følgerne af de ti medlemsstaters vedtagelse af » London­direktiverne « vedrørende eksporten af nukleare materialer, nukleart udstyr og nuklear teknologi]).
On 20 November the Ten adopted a joint policy statement on the consequences of the adoption by the 10 Member States of the London guidelines for the export of nuclear material, equipment and technology.2
Den 11. september nåede De Ti til enighed om en række foranstaltninger, der skal øge deres samarbejde om bekæmpelsen af international terrorisme, der bl.a. omfatter misbrug af diplomatisk immunitet2).
On 11 September the Ten agreed on a set of measures to strengthen cooperation in the fight against international terrorism and the abuse of diplomatic immunity.3
Domstolen afsagde den 10. april dom i en ny sag, Luxembourg mod Europa­Parlamentet '), vedrørende placeringen af Parlamentets arbejdssteder og persona­le.
On 10 April the Court of Justice gave judgment in a second action by Luxembourg against the European Parliament concerning the places of work of Parliament and the staff assigned thereto.1
Europa­Parlamentet havde således ved beslutning af 7. juli 1981 2) vedtaget, uden dog at underkende medlemsstaternes regeringers rettigheder og forpligtelser på det­te område, at alle dets plenarmøder skulle afholdes i Strasbourg, at møderne i de forskellige udvalg og politiske grupper som hovedregel skulle afholdes i Bruxelles, samt at arbejdsområdet for Parlamentets sekretariat og tekniske tjeneste skulle tages op til nærmere behandling for at imødekomme disse krav.
It will be remembered that Parliament, by resolution of 7 July 1981, while not calling in question the rights or duties of the governments of the Member States on the subject, decided to hold its part-sessions in Strasbourg, to organize the meetings of its committees and political groups as a general rule in Brussels, and to review the operation of its Secretariat and technical services to meet these requirements.
Ved dom af 10. februar 1983 i sag 230/81 3) fastslog Domstolen, at denne beslutning ikke var i strid med de afgørelser, medlemsstaterne havde truffet, og ej heller overskred Parlamen­tets kompetence.
2In February 1983, in Luxembourg ν Parliament I, the
Den 20. maj 19834) vedtog Parlamentet en beslutning om opfølgning af Europa­Parlamentets vedtagelse af 7. juli 1981.
Court held that the resolution did not infringe the decisions of the Member States and was not beyond the powers of Parliament.3
Beslutningen indeholdt en bestemmelse om, at generalsekretariatets personale på permanent basis skulle fordeles mellem Strasbourg (plenarmøderne) og Bruxelles (udvalgsmøderne), og pålagde Parlamentets præsidium og generalsekretariat at gen­
On 20 May 1983 Parliament adopted a resolution4on the consequences to be drawn from its earlier resolution; the new resolution provided for the staff of its Secretariat to be divided permanently between Strasbourg (part-sessions) and Brussels (committees), and instructed its Bureau and its Secretary-General to work out the necessary reorganization measures.
') Dom af 10.4.1984 (storhertugdømmet Luxembourg/Europa­Parlamentet, sag 108/83). η EFT C 234 af 14.9.1981. ')
Case 108/83. OJ C 234, 14.9.1981.
Dom af 10.2.1983 (storhertugdømmet Luxembourg/Europa­Parlamentet, sag 230/81).
Case 230/81. OJC 161,20.6.1983.
Domstolen forkastede for det første den påstand om afvisning af sagen, som Parlamentet havde nedlagt under henvisning til, at beslutningen af 20. maj blot var en uforpligtende opfordring til dets kompetente organer med det formål at angive de politiske retningslinjer, de skulle lægge til grund for deres eventuelle senere beslutninger.
The Court began by rejecting Parliament's submission that the action was inadmissible because the resolution merely represented a call to act addressed to its own staff with a view to giving a policy direction to any decisions they might take.
Domstolen var af den opfattelse, at en permanent opdeling af Parlamentets tjenestegrene og personale mellem Strasbourg og Bruxelles var konkrete foranstaltninger, der således havde karakter af en beslutning, som affødte retsvirkninger.
The Court said that permanently to divide offices and staff between Strasbourg and Brussels was to take concrete measures and such measures were in the nature of decisions having effects in law.
Domstolskontrol og medlemsstaternes opfyldelse af deres forpligtelser telser
Judicial review and fulfilment by the Member States of their obligations
I 1984 steg antallet af indledte procedurer i henhold til artikel 1969 — en tendens, der har gjort sig gældende inden for de seneste år dog bortset fra 1983, hvor antallet af sager faldt på grund af færre procedurer om gennemførelsen af direktiver.
The number of letters of formal notice sent to the Member States under Article 169 rose once again in 1984, as it has regularly done in recent years, apart from the fall in 1983 (when there were fewer cases concerning transposition of directives).
Der blev således fremsendt 454 åbningsskrivelser til medlemsstaterne mod 289 i 1983 og 332 i 1982.
This year 454 procedures were initiated, compared with 289 in 1983 and 332 in 1982.
16 sager blev i det forløbne år slettet af Domstolens register, da medlemsstaterne under sagen bragte deres lovgivning i overensstemmelse med EF-reglerne.
Sixteen cases were removed from the register of the Court during the year, the Member States involved having complied with Community legislation during judicial proceedings.
Af de 45 sager, der blev indbragt for Domstolen, vedrørte 16 spørgsmålet om manglende overensstemmelse med eller ukorrekt anvendelse af direktiver og 19 overtrædelser af EØF-traktatens artikel 30, hvilket bekræfter den tendens, der har gjort sig gældende i de senere år: disse krisetider øger fristelsen til protektionis me.
Of the 45 cases brought before the Court, 16 concerned the non-implementation or incorrect implementation of directives, and 19 concerned infringements of Article 30 of the EEC Treaty, which confirms the shift observed in the last few years: economic crisis increases protectionist temptation.
Sagernes fordeling på de enkelte lande var følgende : 14 sager mod Frankrig (heraf 2 vedrørende direktiver), 12 sager mod Italien (heraf 5 vedrørende direktiver), 7 sager mod Tyskland (heraf 4 vedrørende direktiver), 4 sager mod Grækenland, 4 sager mod Det forenede Kongerige, 3 sager mod Irland (heraf 2 vedrørende direktiver), 3 sager mod Luxembourg, 4 sager mod Belgien (heraf 3 vedrørende direktiver), 2 sager mod Nederlandene (vedrørende direktiver) og 1 sag mod Danmark.
To take each country separately, the Commission brought proceedings before the Court against France on 14 occasions (2 concerning directives), against Italy on 12 (5 concerning directives), against Germany on 7 (4 concerning directives), against Greece on 4, against the United Kingdom on 4, against Ireland on 3 (2 concerning directives), against Belgium on 4 (3 concerning directives), against Luxembourg on 3 and the Netherlands on 2 (all concerning directives) and against Denmark on 1 occasion.
I 16 domme ud af de 17, der blev afsagt i sager, anlagt med hjemmel i artikel 169, statuerede Domstolen, at medlemsstaterne havde tilsidesat deres forpligtelser i hen hold til fællesskabsretten.
The Court delivered 17 judgments in cases brought under Article 169, censuring Member States for failure to apply Community law in 16 cases.
I 1 sag, der vedrørte import af italiensk makaroni til Frankrig, fik Kommissionen dog ikke medhold.
It dismissed the Commission's action in one case, which concerned the import of Italian pasta into France.
Der blev ikke i 1984 anlagt sag med hjemmel i EØF-traktatens artikel 170.
There were no proceedings under Article 170 of the EEC Treaty.
Yderligere oplysninger om medlemsstaternes anvendelse af traktatbestemmelserne findes i den anden årsberetning til Parlamentet om kontrollen med fællesskabsret tens anvendelse.
Fuller information on the application of the rules of the Treaty by Member States will be given in the second annual report to Parliament on Commission monitoring of the application of Community law.
Frie varebevægelser samt Toldunionen
Free movement of goods and customs union
I en dom afsagt den 7. februar1) havde Domstolen på ny lejlighed til at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt visse nationale foranstaltninger, der gik ud på at begrænse stigningen i de sociale udgifter, var forenelig med fællesskabsretten.
In its judgment in Duphar BV ν The Netherlands State,lthe Court again had occasion to rule on the compatibility with Community law of certain national measures designed to combat rising social security costs.
Domstolen fastslog bl.a. i den nævnte dom, at det ikke er ulovligt at udelukke visse meget dyre lægemidler fra tilskud i henhold til den nationale sygesikringsordning, forudsat at fastlæggelsen af de lægemidler, hvortil der ikke længere ydes tilskud, finder sted uden forskelsbehandling, for så vidt angår produkternes oprindelse, og på grundlag af objektive kriterier, som kan kontrolleres.
The Court acknowledged that certain expensive medicinal preparations may be excluded under a compulsory national sickness insurance scheme on con­dition that the determination of the preparations excluded did not involve any discrimination regarding the origin of the products and was carried out on the basis of objective and verifiable criteria.
Endvidere fastslog Dom­stolen, at EØF­traktatens artikel 36 ikke kan påberåbes til støtte for en foranstalt­ning, der har en budgetmæssig besparelse for øje.
The Court also confirmed that Article 36 of the EEC Treaty cannot be relied upon to justify a measure intended to achieve a budgetary objective.
I sin dom af 13. marts2) fastslog Domstolen, at en fortolkning af EØF­trak­tatens artikel 30 måtte føre til det resultat, at nationale regler, hvorefter anvendel­sen af en bestemt flaskeform forbeholdes visse indenlandske produkter, måtte anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ importrestrik­tion, for så vidt benyttelsen af denne eller en tilsvarende flaskeform skete i over­ensstemmelse med en loyal og traditionsbestemt praksis i en anden medlemsstat. Det fulgte af denne dom, at Tyskland ikke kunne forbyde import af italienske vine, som traditionelt blev solgt i flasker, der lignede »Bocksbeutel«­flasken, som på nationalt plan var forbeholdt vin fra Franken­området.
In its judgment in Criminal proceedings against Karl Franti,1the Court interpreted Article 30 of the Treaty as meaning that national legislation permit­ting a certain shape of bottle to be used only by certain national producers, when the use of that shape or a similar shape of bottle is consistent with a fair and traditional practice in another Member State, constitutes a measure having an effect equivalent to a quantitative restriction on imports.
Domstolen har for første gang taget stilling til fortolkningen af begrebet »den offentlige sikkerhed« i relation til EØF­traktatens artikel 363).
The Court ruled, for the first time, on the interpretation of 'public security' within the meaning of Article 36 of the EEC Treaty. 3It held that a Member
Domstolen fandt, at en medlemsstat, hvis forsyning med olieprodukter næsten 100% afhænger af im­port, kan påberåbe sig hensynet til den offentlige sikkerhed og således pålægge
State which is almost totally dependent on imports for its supplies of petroleum products may rely on grounds of public security for the purpose of requiring importers to cover a certain proportion of their needs by purchases from a refinery situated in its territory. This ruling is, however, subject to a number
') Dom af 7.2.1984 (Duphar Β V/den nederlandske stat. sag 238/82); se ligeledes dom af 29.11.1983 (Rous­ set LaboratoriaJden nederlandske stat, sag 181 /82).
Case 238/82; sec also Case 181/82 Roussel Laboratoria v The Netherlands.
2) Dom af 13.3.1984 (Anklagemyndigheden/Karl Prämie, sag 16/83).
Case 16/83.
321 importørerne pligt til at dække en bestemt del af deres efterspørgsel ved køb hos et raffinaderi, der er beliggende på statens område. Men denne konklusion byggede dog på en række forudsætninger, nemlig at raffinaderiets produktion ikke frit kunne afsættes, selv ikke til konkurrencedygtige priser, og at de mængder olieprodukter, der omfattes af en sådan ordning, ikke oversteg hverken de forsyningsmængder, der som et minimum krævedes af hensyn til den pågældende stats offentlige sikkerhed, eller det produktionsniveau, der var nødvendigt for dels at holde raffinaderiets produktionskapacitet i beredskab i tilfælde af en krise, dels at gøre det muligt for raffinaderiet til stadighed at fortsætte raffineringen af råolie til levering i henhold til langtidskontrakter, som staten måtte have indgået.
311 of conditions: that the production of the refinery cannot be freely disposed of even at competitive prices, and that the quantities of petroleum products covered must not exceed the minimum supply requirements without which the public security of the State concerned would be affected or the level of pro­duction necessary to keep the refinery's production capacity available in the event of a crisis and to enable it to continue to refine at all times the crude oil for the supply of which the State has entered into long-term contracts.
Domstolen har endnu en gang bekræftet det retsprincip, der blev lagt til grund i »Cassis de Dijon«-sagen, ved at erklære, at en medlemsstat ikke må begrænse indførslen af sukkervarer, som indeholder over 1 % animalsk gelatine, når disse er lovligt fremstillet og bragt i handelen i andre medlemsstater1).
The Court once again reaffirmed its Cassis de Dijon rulings by finding that a Member State is not permitted to limit the importation of confectionery products containing more than a certain proportion of animal gelatine, lawfully manufactured and marketed in other Member States.1
Ved dom af 6. november2) fastslog Domstolen, at EØF-traktatens artikel 30 er til hinder for, at den medlemsstat, hvortil der importeres, anvender en national markedsføringslovgivning, der forbyder anvendelsen af et firmamærke, som lovligt anvendes i den medlemsstat, hvorfra eksporten sker.
In Kohl ν Ringelhan2the Court held that Article 30 of the EEC Treaty prevented the application of the legislation on unfair competition in an import­ing Member State, which it was argued prohibited the use of a distinctive symbol lawfully used in the Member State of export.
Domstolen nåede til dette resultat bl.a. under henvisning til, at en sådan lov ikke ville »gælde uden forskel«, når forbudet var indført med den begrundelse, at offentligheden kunne vildledes med hensyn til indenlandske eller udenlandske varers oprindelse, uden at det på anden måde var godtgjort, at der forelå illoyal konkurrence.
The ruling was grounded essentially on the finding that the legislation did not apply without distinction to domestic and imported products, as such a prohibition would be based on the possibility that the public might be misled as to the domestic or foreign origin of the goods; there were no other factors in the case with would demonstrate the existence of unfair competition.
Domstolen statuerede ligeledes, at begrebet »den offentlige orden« i henhold til EØF-traktatens artikel 36 ikke omfattede hensynet til forbrugerbeskyttelsen.
The Court also held that the words 'public policy' in Article 36 did not include considerations of consumer protection.
I en dom, afsagt den 10. maj i en sag, der var anlagt mod Grækenland for overtrædelse af traktaten3), blev rækkevidden af tiltrædelsesaktens artikel 38 for tolket nærmere; ifølge denne artikel skal de beløb, der betales kontant i forbindelse med indførsel af varer, afvikles gradvis med bestemte procentsatser.
In infringement proceedings against Greece the Court interpreted the scope of Article 38 of the Act of Accession, which provides that the payments for imports which must be made in cash are to be reduced by instalments.3
Domstolen gav Kommissionen medhold, idet den fandt, at en sådan gradvis afvikling måtte gælde de enkelte handelstransaktioner og ikke den samlede importmængde, som hævdet af de græske myndigheder.
The Court accepted the Commission's view that the cash requirement had to be lowered equally for all individual transactions, and not merely over the whole volume of imports as the Greek authorities had maintained.
En dom, der blev afsagt den 5. april vedrørende spørgsmål om tarifering af sportssko4), er interessant derved, at det her blev statueret, at fastlæggelsen af det i) Dom af 11.7.1984 (Kommissionen/Italien, sag 51/83); EF-Bull. 10-1984, punkt 2.4.21. ?)
Case 51/83 Commission ν Italy; Bull.
Dette er med andre ord ensbetydende med, at den almindelige fortolkningsregel nr. 3 i den fælles toldtarif nu underkastes en udvidende fortolkning.
[V-2 represents an extension of Rule 3 of the general rules for the interpretation of the nomenclature of the Common Customs Tariff.
I en dom, der blev afsagt den 27. november1), havde Domstolen for første gang anledning til at fortolke artikel 36 i forordning nr. 542/77 om fællesskabsforsendelse.
In Fioravanti ν Amministrazione delle Finanze dello Stato, ' the Court for the first time interpreted Artide 36 of the Community transit Regulation.
Domstolen fastslog, at dersom told og andre afgifter, der forfalder til betaling, ikke betales som følge af en overtrædelse eller uregelmæssighed, begået i forbindelse med fællesskabsforsendelsen, skal disse beløb inddrives af den med lemsstat, på hvis område overtrædelsen eller uregelmæssigheden har fundet sted, hvad enten den pågældende overtrædelse eller uregelmæssighed medfører, at der opstår toldskyld eller ej.
It held that when as a result of an offence or irregularity committed in the course of a Community transit operation the duties or other charges which are chargeable are not collected, recovery is to be effected by the Member State where the offence or irregularity was committed, even if the offence or irregu­larity does not give rise to a customs debt.
I sagerne 228 og 229/822) erklærede Domstolen Kommissionens beslutning af 18. august 1982 om foreløbige forholdsregler over for Ford for ugyldig.
In Ford of Europe Inc. and Ford Werke AG ν Commission2the Court declared void the Commission Decision of 18 August 1982 imposing interim measures on Ford.
Domstolen begrundede sin afgørelse med, at sådanne foreløbige forholdsregler, der er baseret på artikel 3 i forordning nr. 17/62, skal ligge inden for rammerne af det, der kan fastsættes i den endelige beslutning med hjemmel i artikel 3.
The basis of the Court's decision was that interim measures, since they are based on Article 3 of Regulation No 17/62, 'must come within the framework of the final decision which may be adopted by virtue of Article 3'.
Men Kommissionen kunne ikke i sin endelige beslutning pålægge Ford at genoptage leveringen af højrestyrede køretøjer, eftersom selve hovedsagen, der var genstand for den foreliggende beslutningsprocedure, kun vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt den aftale, der var indgået med den tyske Ford-forhandler, faldt inden for Fællesskabets konkurrence lovgivning på det pågældende område eller ej.
Since, in its final decision, the Commission could not have ordered Ford to resume supplies of right-hand-drive cars, concerned as it was with the question of the exemptability of Ford's German dealer agreement, the Commission had therefore exceeded its competence in doing so by way of interim measures.
Den afgørelse, der blev truffet i de forenede sager 29 og 30/83 5), er interessant på grund af de udtalelser, Domstolen her fremkom med, nemlig at en ændring af firmanavn med henblik på at unddrage sig anvendelsen af artikel 85 ingen retsvirkning har, og at det i relation til anvendelsen af artikel 85 er irrelevant, hvem af parterne, der har ønsket at få indføjet en konkurrencebegrænsende klausul, eller om
The decision in Compagnie royale asturienne des mines3is of interest in view of the Court's findings that changing a company's formal identity is ineffective as a means of avoiding the obligations imposed by Article 85; that it is irrelevant for purposes of the applicability of Article 85 which party to an agreement wishes the restrictive clause to be inserted, or whether there is a common intention when the agreement is concluded; and that a mutual supply agreement between producers (in the event of a shortfall in production) is unlawful.
Forordning nr. 67/67 indeholder i artikel 1, stk. 1, en bestemmelse om, at artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse på aftaler, hvori der kun deltager to virksomheder.
Article 1(1) of Regulation No 67/67, provides that Article 85(1) of the Treaty does not apply to agreements to which only two undertakings are party.
Domstolen fastslog, at begrebet virksomhed i relation til konkurrenceretten skulle forstås som et foretagende, der udgør en økonomisk enhed.
The Court ruled that, in the context of competition law, the term 'undertaking' must be understood to mean an economic entity.
Selv om denne økonomiske enhed retligt set består af flere fysiske eller juridiske personer, er der dog i forhold til den pågældende aftale kun tale om én kontraherende part.
Although such an entity could, legally, consist of several legal or natural persons, for the purposes of the agreement it would constitute one party only.
Denne udvidelse af begrebet er en logisk konsekvens af Domstolens tidligere retspraksis.
This is a logical extension of the Court's earlier case law.
Domstolen slog i øvrigt fast, at forordning nr. 67/67 ikke alene finder anvendelse, når de indgående forpligtelser omfatter en bestemt del af fællesmarkedet, men også når forpligtelserne omfatter lande uden for Fællesskabet.
Secondly, the Court ruled that Regulation No 67/67 may also be applied where the commitments contracted extend not only to a defined part of the territory of the common market but also to countries outside the Community.
Gruppefritagelsesforordningen indeholder endvidere i artikel 3, litra b), nr. 1, en bestemmelse om, at den i artikel 1, stk. 1, hjemlede fritagelse ikke finder anvendelse, hvis kontrahenterne gør industriel ejendomsret gældende for at forhindre, at forhandlere eller forbrugere skaffer sig de af aftalen omfattede varer i andre dele af fællesmarkedet.
Article 3(b)(1) of the Regulation stipulates that the exemption under Article 1(1) is not to apply where the contracting parties exercise industrial property rights so as to make it difficult for intermediaries or consumers to obtain the goods to which the contract relates from other parts of the common market.
Domstolen fastslog i den forbindelse, at gruppefritagelsen ikke finder anvendelse, såfremt det fremgår af selve aftalens bestemmelser eller af parter nes adfærd, at aftaleparterne tilsigter at udnytte eller rent faktisk udnytter en indu striel ejendomsret til at forhindre eller begrænse parallelimport.
The Court ruled that the exemption does not apply if the actual terms of the contract, or the way it is executed by the parties, show that the parties intend to use or are in fact using industrial property rights in such a way as to prevent or impede parallel imports.
Domstolen fandt dog, at det forhold, at en aftale ikke indeholder bestemmelser, der tager sigte på at hindre misbrug af industriel ejendomsret, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til at bevirke, at aftalen dermed falder uden for anvendelsesområdet for for ordning nr. 67/67.
The Court held, however, that the absence of a contractual clause which would make abuse of industrial property rights impossible is not in itself a sufficient reason to exclude the agreement from the application of Regulation No 67/67.