natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Endelig har vi med udgivelsen af dette forsøg på en »monografi om standardiseringen i Europa« villet bidrage til uddannelsen af den »økonomisk tænkende borger« i morgendagens Europa.
Lastly, in addition to providing a survey of European standardization, it is hoped that the book may contribute in some way to forming Europe's economic citizens of tomorrow.
Hun er cand. jur. fra universitetet i Nancy, cand. scient, pol. fra Institut d'études politiques de Paris og dr. oecon. Hun er i dag chef for AFNOR's europæiske afdeling og rådgiver, for B. Vaucelle, der er denne organisations generaldirektør og tidligere formand (1986-1987) for CEN.
Economic affairs specialist at Afnor and adviser to Mr Vaucelle, Director-General of Afnor and President of CEN in 1986-87.
Endvidere er hun fast delegeret ved NOREX (Normes et Règles techniques à l'exportation) og suppleant til CEN's bestyrelse.
Representative of the Norex (standards and technical regulations for exports) network and alternative member of the CEN Administrative Board.
Ledende ingeniør ved afdelingen for instrumenter og målinger. Han var chef for Afdelingen for Kvalitetsprøvning af Industrivarer og fast tilknyttet Industriministeriets Standardiseringsafdeling fra 1981 til 1985.
Chief engineer of the instruments and measurements department, head of the industrial product quality department and permanent representative for standardization at the Ministry of Industry from 1981 to 1985.
I denne periode repræsenterede han tillige Frankrig i gruppen af højtstående embedsmænd inden for standardiseringsvæsenet i EF og i GATT's Standardiseringskomité.
During that period, French representative on the EEC Senior Officials Group for Standardization and the GATT Standards Committee.
Siden 1. januar 1986 har han været tilknyttet AFNOR's generaldirektør Endelig er han medlem af CEN's bestyrelse.
Assistant to the Director-General of Afnor since 1 January 1986. Member of the CEN Administrative Board.
KONTORET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS Çg * OFFICIELLE PUBLIKATIONER
OFFICE FOR OFFICIAL PUBLICATIONS ^ * OF THE EUROPEAN COMMUNITIES
ET EUROPA UDEN GRÆNSER
A FRONTIER-FREE EUROPE
Jacques Delors formand for Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
Jacques Delors President of the Commission of the European Communities
ET EUROPA UDEN GRÆNSER lord Francis Arthur Cockfield næstformand for Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
Lord Cockfield Vice-President of the Commission of the European Communities
Lad os se tingene i øjnene: når den Kommission, som Jacques Delors er formand for, har besluttet sig til i år at starte en ambitiøs oplysningskampagne, hvis betydning denne brochure vil vise Dem, er det ikke, fordi det er morsomt at udgive »fortrolige« dokumenter, der måske slet ikke bliver læst men samler støv på nederste hylde.
It is true that the European Community has long been remote, like a mysterious island inhabited by a strange tribe — the Eurocrats, as they are called in the jargon said to be unintelligible to ordinary Europeans.
Hvis verden ændrer sig, så gør Fællesskabet det nemlig også — måske endda mere.
Europe lacked the common touch.
Og det vil hurtigt gå op for Europas 320 millioner indbyggere, hvis det ikke allerede er sket.
It was light years away from the cares and concerns of ordinary people.
Hvad ser man så, når man åbner øjnene for, hvad der sker omkring én?
This is no longer true today.
At Fællesskabet er ved at blive »genopdaget«.
Or at least it is becoming less so.
At den europæiske dimensions muligheder og kvaliteter, der for længe har været glemt, igen hentes frem i lyset.
The European Commission, with Jacques Delors at the helm, is launching an ambitious information campaign this year — this promotional booklet gives you some idea of the scale of the operation.
Det sker i stadig bredere kredse og på en måde, som overrasker og medriver medlemsstaternes politikere.
It is not doing so for the pleasure of publishing classified material, doomed to remain unopened, gathering dust at the back of a shelf.
Hvorledes kan denne »anden ungdom« forklares?
These publications will be read because, like the world, the European Community is changing.
Utvivlsomt ved, at Fællesskabet endelig igen giver håb om fremtiden.
And if its 320 million citizens don't realize this already, they will before long...
Et endnu svagt og skrøbeligt håb, omgærdet af en god portion skepsis.
What do we actually hear if we listen around ?
Men med målet »det frie indre marked« uden grænser, der skal stå færdigt ved udgangen af 1992, har Fællesskabet utvivlsomt fundet en opgave, der kan skabe fornyet interesse omkring det og gengive det sin fulde selvfølelse.
That the European Community is about to be rediscovered; that the virtues of the European dimension, too long obscured if not lost to view, are being recognized in one industry after another and in national political circles; that the Community is front-page news, that it gets radio and television time; that it is being talked about in the boardroom, on the shop-floor, in the home...
Tiden er inde for det store spring
How do we explain this new lease of life ?
Denne kolossale udfordring mobiliserer europæerne, som intet andet har kunnet i de sidste fire årtier.
This tremendous challenge is galvanizing Europeans as no other has done over the last four decades.
Dette skyldes, at alle nu mere eller mindre bevidst erkender den ubehagelige realitet, at stagnation uundgåeligt fører til, at Fællesskabets medlemsstater bliver tabere på internationalt plan.
Everyone has more or less accepted the ugly truth that continued inertia will lead the member countries of the Community into inexorable international decline.
Er dette i øvrigt ikke allerede ved at ske?
Perhaps it has already begun !
Visse tal — 16 millioner arbejdsløse i Europa især — siger desværre langt mere om de nuværende økonomiske realiteter end de ofte euforiske politiske taler, som europæerne i de seneste år har måttet lægge øre til.
Because there exist statistics — such as 16 000 000 unemployed — which illustrate the economic facts of life more vividly than the rather euphoric political speeches which have become the staple diet of Europeans in recent years...
Endnu for ganske nylig levede Europa tilsyneladende i en apatisk tilstand, passivt og delt over for de store omvæltninger i verden, der er i gang med fuldstændigt at omfordele kortene.
Yesterday the Twelve were manifestly apathetic, unassertive and disunited players in a card game in which the pack was being dramatically redealt on a world scale.
Endnu engang ude af stand til at følge den logik, som dog lå til grund for dets oprettelse: enighed gør stærk!
They had failed once again to take the Community's birth certificate — unity is strength — to its logical conclusion.
Men nu har Fællesskabet endelig kastet sig over dette »nedgangssyndrom«.
It is this syndrome that the European Community has finally decided to tackle.
Med Det Indre Marked som mål i 1992 er nedtællingen begyndt til det store spring.
With 'Deadline 1992' the hour of resurgence has come.
— »I dette forfølgelsesløb, som alle verdens lande deltager i, og hvor vore europæiske landes overlevelse står på spil,
In an appointment with history, the European Community is gambling on the ability of Europeans to rise to a challenge, on that spirit which, down the centuries, has made them great on the international scene.
måtte man finde et fælles mål, der kunne skære igennem de daglige vanskeligheder, forene vore kræfter og vor energi.
'The countries of Europe are staking their survival in a world race against the clock.
Derfor foreslog jeg, da jeg blev formand for EF-Kommissionen, Europa-Parlamentet og stats- og regeringscheferne i tiden frem til udgangen af 1992 at opbygge et virkeligt fælles og solidarisk økonomisk område.
They had to find a common objective that could transcend daily routine, unite their forces and harness their energies.
Dette store frie marked uden grænser — det største i verden — er på grund af sin størrelse en afgørende faktor for vore virksomheders fortsatte vækst og konkurrencedygtighed.
On my arrival at the Commission, I therefore proposed to the European Parliament and the Heads of State or Government that we should create an integrated economic area based on solidarity between now and 1992.
Det er en af de mægtigste drivkræfter bag den europæiske sammenslutning...«
Its scale alone — it will be the biggest in the world — means that the large frontier-free market can make a vital contribution to the recovery and competitiveness of industry and commerce and act as a motive force for European union...'
For herved fastlægges klart den politiske ramme, der efter opfattelsen hos de ansvarlige i Kommissionen danner grundlag for gennemførelsen af det store frie marked. Dette er ikke et mål i sig selv.
The reference to European union is no accident: it specifically identifies the political framework which underpins the large market as the Commission sees it.
Tværtimod er det kun en ny etape i den europæiske integrationsproces, som den blev påbegyndt i begyndelsen af 50*erne. Men en etape, der er klart mere afgørende for den kommende udvikling og Fællesskabets fremtid end mange af de andre, der gik forud.
It constitutes a new stage in the integration process initiated in the early 1950s, clearly more decisive for the future of the Community than many that have gone before.
Alt tyder på, at Europa i dag står ved en korsvej, hvor det må afgøre sin skæbne.
All the signs are that Europe is at a crossroads...
Det 21. århundrede venter ikke, hvis europæerne tøver for længe i de kommende år.
History will not wait if Europeans shillyshally too much over the next few years.
I 1992 ved man — alt efter hvordan de har taget den udfordring op, som det store indre marked uden grænser er — om Fællesskabets Europa endnu har en anden fremtid for sig end den, der venter andenrangs nationer...
In 1992, depending on the response to the challenge which the large market represents, we will know whether the Community can still aspire to a future other than that reserved for second-rank nations...
Men først måtte »Fællesskabs-klubben« bringes ud af den farlige sløvhedstilstand, som man tilsyneladende havde accepteret at finde sig i siden begyndelsen af 70'erne.
The answer to this crucial question will depend on whether the Community can emerge from a dangerous state of apathy which has afflicted it since the early 1970s, when the first oil shock jammed the machinery of European cooperation.
Efter de første to oliechok kom der nemlig sand i det maskineri, der skulle bringe det europæiske samarbejde til at fungere. Fra da af led Fællesskabet af en dyb strukturkrise, som man i begyndelsen først vanskeligt forstod alvoren af — trods
Since then, because of a deep-rooted structural crisis, the severity of which was poorly understood — despite exercises such as the '30 May Mandate' — the Community has seen the re-
En række nationalistiske reaktioner blev den umiddelbare følge, og de blev forstærket ved de to første udvidelser og dømte Fællesskabet til at henfalde til sterile »familiefejder«.
These, which were aggravated by the first two enlargements, condemned it to lapse into sterile family feuds.
Disse år tæller blandt de mest skadelige for Europas sag.
Those years were surely the most damaging of all for Europe's image.
Medens Europas borgere så tilbagegangens spøgelse true deres lande og arbejdsløsheden bemægtige sig deres virksomheder, stillede deres politiske ledere. Det Europæiske Råd, sig ynkeligt til skue i uenighed om helt uvæsentlige spørgsmål.
While the people of Europe watched the spectre of recession loom and saw unemployment undermine industry and commerce, their political masters, sitting as the European Council, provided a distressing spectacle of disarray on issues that were, in the last analysis, secondary.
Naturligvis kunne den krise, der rystede de europæiske lande, ikke løses ved udstedelsen af »checken« til Storbritannien eller ved fjernelse af mælke- og smøroverskuddene.
When all's said and done, the solution to Europe's crisis had as little to do with the United Kingdom's budget rebate as with milk lakes and butter mountains...
De europæiske ledere tog fejl af fjenden.
Their masters were barking up the wrong tree.
Det så de europæere klart, der i skuffelse og frustration snart henfaldt til en mere og mere sort »europessimisme«.
The people of Europe understood this and plunged from disappointment and frustration into what has been termed 'Euro-pessimism'.
Europa havde sin fremtid bag sig, kunne man høre fra flere af dem.
According to some, Europe's future was already in the past...
Som så ofte før måtte Europa stå helt henne ved kanten af afgrunden for at vågne op.
Again, as happens all too often, the Community had to reach the brink of the abyss before it could pull itself together.
Det var i foråret 1984, da statsog regeringscheferne på Det Europæiske Råd i Fontainebleau endelig brød den onde cirkel.
It was in the spring of 1984, at the Fontainebleau European Council, that the Heads of State or Government finally broke the vicious circle of domestic disputes.
Europa skulle igen for alvor interessere sig for det væsentlige: for sin fremtid, — for det, det skulle blive!
Europe could again concentrate on the essentials, on its future, and its development.
Især én mand tog denne opgave op: Jacques Delors, som Det Europæiske Råd den 1. januar 1985 i Fontainebleau udpegede til at efterfølge Gaston Thorn som formand for Kommissionen.
One man, in particular, buckled down to this task : Jacques Delors, whom the Fontainebleau European Council had named to succeed Gaston Thorn as President of the Commission on 1 January 1985.
I et interview har Jacques Delors sagt, at han ved Europas opbygning betragtede sig
The Community owes its new lease of life to the debates guided by this committed Euro- io
Er det derfor underligt, at han — ligesom andre af de mest berømte europæiske ledere fra 50 erne — hurtigt slog ind på den vej, der for ham var den eneste, som igen kunne sætte skub i Fællesskabet?
In the course of an interview Jacques Delors once explained that he was an 'engineer of European integration', not a dreamer.
Den tidligere franske økonomi- og finansminister gør på sine pressekonferencer på ingen måde en hemmelighed ud af, at det store indre marked i begyndelsen ikke for ham var af størst betydning.
At his occasional press conferences, the former French Finance Minister makes no secret of the fact that the large market was not his first choice.
Der var efter hans opfattelse mindst fire drivakser, hvorom den fornyede vækst kunne dreje. Han valgte efter udelukkelsesmetoden.
As he saw it there were four possible roads to recovery so he proceeded by elimination.
Han tænkte naturligvis på det, men havde modvilje mod at berøre et spørgsmål, som uundgåeligt ville føre til en »religionskrig«.
He considered it, of course, but was loath to beat a drum that would inevitably lead to a holy war.
På dette område overlod han initiativet til Dooge-udvalget, som var blevet oprettet på det europæiske topmøde i Fontainebleau, og, nogle måneder efter, til den regeringskonference, der i samarbejde med Kommissionen omsider skulle udarbejde Den Fælles Akt. Dette var et fremskridt, som i hans øjne utvivlsomt ville yde et bidrag til en genoplivning, men som var alt for skrøbeligt og tilfældigt til alene at kunne muliggøre det store spring.
So he decided to leave this initiative to the Dooge Committee set up by the Fontainebleau European Council and, later, to the Inter­governmental Conference which was to draft the Single European Act.
Anden akse: Valutaen.
A second possible road was a common currency.
Ville en fælles valuta ikke være det ideelle middel til fremskridt ved den europæiske opbygning?
Surely this was the royal road to progress since a common currency, accepted as legal tender throughout the Community, would make Europe a tangible reality for all Europeans.
En valuta med gyldighed overalt i Fællesskabet ville gøre Europa til en håndgribelig realitet for alle europæere.
Here was an idea that was bound to appeal to a former Finance Minister.
Denne tanke rummede, mere end alle de andre, muligheder for at tiltale en tidligere finansminister. Men hans sans for réalité-
But his innate realism forced him to abandon it : 'At that time the governments and the monetary mandarins π
Det er de stadig ikke i dag, selv om den internationale uro på valutamarkederne har rokket noget ved den overbevisning.
Even today the idea finds little favour despite the fact that international monetary storms have shaken complacent attitudes...
Tilbage var forsvaret, endnu en af den føderalistiske doktrins støttepiller sammen med valutaerne og »udenrigspolitikken«.
That left defence — the third pillar of federalist doctrine — after currency and foreign affairs.
Men som for den foregående mulighed gjaldt her, at situationen på det tidspunkt, hvor Jacques Delors indledte sit mandat som formand for Kommissionen, ikke var moden.
But again the time was not ripe as Jacques Delors took over as President of the Commission.
På baggrund af amerikanernes og russernes aftale om euromissilerne er den det så mere end tre år efter?
Is the situation any different three years on, despite the agreement between the Americans and the Russians on 'Euro-missiles' ?
I dag taler europæerne mere og mere om det, men drøftelserne er fortsat i det væsentlige mere af intellektuel art end realitetsbetonede...
It is true that Europeans are talking a lot more about defence but discussion remains essentially intellectual rather than practical...
Så kom Jacques Delors i tanke om en udtalelse fra Charles Péguy: »De mest frugtbare tanker er ikke dem, som er tænkt én gang for alle, men dem, som hyppigst vender tilbage«.
At this point Jacques Delors may have recalled Charles Péguy who said that 'the most fertile ideas are not those about which one has never had doubts, but those to which one has most frequently returned'.
Jacques Delors og Kommissionens medlemmer har ved at lægge afgørende vægt på det frie indre marked i virkeligheden kun sat deres fødder i et gammelt spor. Dette spor blev trådt af dem, der midt i 50'ernc forhandlede og udarbejdede den Rom-Traktat, der i 1958 skulle føre til oprettelsen af Det Europæiske Fællesskab — det, der meget hurtigt i folkemunde blev til »fællesmarkedet«.
In opting by a process of elimination for recovery through a large internal market, Jacques Delors and his team are, in fact, following in the footsteps of those who negotiated and drafted the Treaty of Rome, which was to give birth, in 1958, to the European Economic Community, soon to be dubbed the Common Market.
Her er det nødvendigt med en kort historisk oversigt.
A few words about the historical background might be in order here.
Paul-Henri Spaak, der dengang var belgisk udenrigsminister, udtalte den 26. marts 1957 på Capitol følgende højtidelige ord ved De Seks' undertegnelse al' Rom-Traktaten: »Denne gang har Vestens ledere ikke manglet mod og ikke handlet for sent. Erindringen om deres ulykker og måske
On 27 March 1957, on the Capitol in Rome, Paul-Henri Spaak, the then Belgian Foreign Minister, greeted the signing of the Treaty of Rome by the Six in these solemn terms: 'This time, the men of the West have not lacked boldness and have not acted too late.
også om deres fejltagelser synes at have inspireret dem og givet dem det nødvendige mod til at glemme gamle stridigheder, synes at have vendt op og ned på forældede traditioner og fået dem til at tænke og handle på en helt ny måde og gennemføre den største frivillige og styrede omstilling i Europas historie«. På afstand kan disse ord forekomme stortalende, som Paul-Henri Spaak selv har sagt i sin bog »Combats inachevés«, men de var i realiteten meget relevante og udtryk for en dyb lettelse.
break with outworn traditions, so that they could think and act in a novel way and achieve the greatest voluntary and organized transformation in the history of Europe.'
Tilbage til rødderne
Return to the fountainhead
Inspirationen til Det Økonomiske Fællesskab hentedes i EKSF's succes men er i virkeligheden det overraskende resultat af en betydelig politisk fiasko.
Taking its cue from the success of the European Coal and Steel Community, the European Economic Community has always been the unexpected fruit of a major political setback.
Det blev det første håndgribelige resultat af en pludselig udvikling.
It was the very first manifestation of European resurgence.
Den Franske Nationalforsamlings flertal nægtede i 1954 at godkende oprettelsen af et europæisk forsvarsfællesskab, der samtidig rummede det første initiativ til en politisk union.
In 1954 many believed that rejection by the French National Assembly of the plan for a European Defence Community and the beginnings of a Political Union marked the end of the integration process set in train by the Six immediately after World War II, or had at least put paid to any ambitious political development of that process.
Mange troede da, at dødsklokkerne ringede uafvendeligt for de integrationsbestræbelser, som De Seks havde taget initiativet til efter Anden Verdenskrig. Blev håbet om enhver ambitiøs politisk udvikling i den retning ikke dermed slået i stykker én gang for alle?
At that time, the European Coal and Steel Community seemed doomed to remain without issue, a notable exception to the normal tempestuous pattern of relations between the countries of Europe...
Men nogle accepterede ikke denne fatalisme. Den var i deres øjne synonym med deres landes uundgåelige forfald.
But there were those who repudiated this verdict, who saw it as synonymous with the inevitable decline of their countries.
Derfor fortsatte de arbejdet, inspireret af Schuman-Doktrinen, hvorefter Europa »opbygges ved konkrete resultater, hvorved der skabes reel solidaritet«, og de sørgede for fra deres planer at fjerne alt, hvad der kunne vække mod-
So, true to the Schuman doctrine which declared that Europe 'will be built through concrete achievements, which will first create a de facto solidarity', they went back to the drawing board, taking care to remove from their alternative design anything that could offend the watchdogs of national sovereignty.
Hvilken politiker kunne, uanset hans nationalistiske sindelag, fornuftigvis modsætte sig en traktat, hvis formål var »at fremme en harmonisk udvikling af den økonomiske virksomhed i Fællesskabet som helhed, en varig og afbalanceret ekspansion, en øget stabilitet, en hurtigere højnelse af levestandarden og snævrere forbindelser mellem de stater, som det forener«.
What politician, however nationalistic, could reasonably cavil with a Treaty which purported to 'promote through out the Community a harmonious development of economic activities, a continuous and balanced expansion, an increase in stability, an accelerated raising of the standard of living and closer relations between the States belonging to it ?'.
Den 1. januar 1958 kom Det Europæiske Fællesskab så til verden uden større deltagelse fra offentlighedens side.
So it was that the European Economic Community came into being on 1 January 1958 ... without creating much of a stir.
Næsten 30 år senere finder Jacques Delors og medlemmerne af Kommissionen — ud fra samme grundlæggende idéer som deres berømte forgængere — så sammen om, at oprettelsen af et stort frit marked i tiden frem til 1992 skal danne grundlag for en genoplivning af fællesskabstanken.
Nearly 30 years on, Jacques Delors and his team, by aiming for a large market by 1992 as a means of revitalizing the European venture, have come to exactly the same conclusion as their illustrious predecessors. But appearances can be deceptive.
De taktiske og strategiske overvejelser er de samme og hviler på den faste overbevisning, at »det muliges Europa« altid er at foretrække for et »idealernes Europa«, der aldrig bliver fuldført.
If we compare then and now, we see that the two groups held similar views as regards strategy and tactics, both were convinced that a 'Europe of the possible' is always better than a 'Europe of the ideal' that never gets off the ground.
De to »hop«, som er gjort før og nu, er alligevel af meget forskellig natur og af meget forskellig betydning for befolkningerne.
But the two endeavours are very different in fact, not least in their impact on the public.