natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Efter statutten for Europarådet er målet hverken en føderation eller en union, og ej heller overdragelse eller sammenlægning af dele af den nationale suverænitet.
Their creation can be regarded as marking the birth of the 'European Community'.
Al magt i Europarådet er samlet i Ministerkomitéen.
The major innovation of the EC compared with other international bodies is that its members have given up part of their national sovereignty with the goal on 5 May 1949 to foster political cooperation.
Beslutninger i Ministerkomitéen træffes i alle væsentlige spørgsmål ud fra princippet om enstemmighed.
Its statute contains no reference to any such goals as federation or union, nor does it foresee any transfer or pooling of portions of national sovereignty.
Enhver medlemsstat kan der­for ved et veto forhindre, at en beslutning ved­tages; en ordning, der i øvrigt også gælder for Sikkerhedsrådet i De Forenede Nationer (FN).
Decisionmaking rests entirely with a Committee of Ministers and unanimity is required for all decisions on matters of substance, which means that any country can veto a decision as in the United Nations Security Council.
Europarådets Rådgivende Forsamling har kun rådgivende funktion og råder ikke over nogen form for lovgivningsmagt.
In addition there is a Parliamentary Assembly, but its role is purely consultative and it has no legislative powers.
Forsamlingen kan kun rette henstillinger til Ministerkomitéen, der ikke er ansvarlig over for forsamlingen, og som derfor kan forkaste en henstilling med blot én stemme imod.
All it can do is to put recommendations to the Committee of Ministers. However, any recommendation can be turned down by a single vote, as the Committee is not answerable to the Assembly.
Også de forslag, som godkendes i Ministerkomitéen, skal, før de får retsvirkning, ratificeres i de nationale parlamenter.
And even after a proposal has been adopted by the Committee of Ministers, it still has to be ratified by the national parliaments before it can have the force of law.
Således forbliver Europarådet i sin opbygning et organ til internationalt sam­arbejde.
The Council of Europe, then, serves merely as an instrument of intergovernmental cooperation.
Alligevel kan det bidrag, som Europarådet har ydet til Europas samling, og især til den europæiske samhørigheds­følelse, ikke vurderes højt nok.
Nevertheless its contribution to the cause of European unity and solidarity cannot be rated highly enough.
Europarådets mål var at skabe en nær forbindelse mellem de europæiske stater og fremme økonomi­ske og sociale fremskridt.
In pursuing its aims of forging closer links between the countries of Europe and promoting their economic and social progress it has been highly successful.
Dette er lykkedes, for af de oprindelige ti medlemsstater (Storbritannien, Frankrig, Belgien, Neder­landene, Luxembourg, Italien, Irland, Danmark, Norge, Sverige) er der efter optagelse af nye stater (Grækenland, Tyrkiet, Tyskland, Østrig, Cypern, Schweiz, Malta, Island, Portugal, Spanien, Liechtenstein, Finland, San Marino, Ungarn og Polen) blevet 25 medlemsstater.
Its membership has grown from the 10 original founders to 25 (the United Kingdom, France, Belgium, the Netherlands, Luxembourg, Italy, Ireland, Denmark, Norway and Sweden, plus Greece, Turkey, the Federal Republic of Germany, Austria, Cyprus, Switzerland, Malta, Iceland, Portugal, Spain, Liechtenstein, Finland, San Marino, Hungary and Poland).
Et stort antal konventioner vedrørende øko­nomi, kultur, socialpolitik og retsforhold er blevet afsluttet inden for Europarådets ram­mer.
Under its auspices a wide range of economic, cultural, social and legal conventions have been concluded, the most significant and best known of them being the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms adopted on 4 November 1950.
udstyret EF med egne, af medlemsstaterne uafhængige magt?.*,,. beføjelser.
integration, and this booklet will look in some detail at their origins and how they developed into the European Union, of forming a cohesive, indissoluble organizational and political unit.
Under udøvelsen af disse beføjelser er EF i stand til at udstede europæiske retsakter, der har samme retsvirkninger som national lovgivning.
They have conferred on it sovereign powers of its own, independent of the Member States, which it can exercise to adopt acts that have the force of national law.
EF er også kernen i «Den Europæiske Union», der blev skabt med Maastricht-traktatens ikrafttræden den 1. november 1993.
The EC also forms the core of the 'European Union' established on 1 November 1993 with the entry into force of the Maastricht Treaty.
I det følgende underkastes EF's opståen og dets udvikling til Den Europæiske Union, som den mest progressive model for europæisk enhed, en særskilt analyse.
The European Communities, then, offer the most advanced example of European
DEN EUROPÆISKE UNIONS OPSTÅEN
THE ORIGINS OF THE EUROPEAN UNION
■ FRA DET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB TIL DEN EUROPÆISKE UNION allerede havde fremsat i sin berømte tale i Zürich den 19. september 1946, hvor han krævede oprettelse af et »Europas Forenede Stater« og især betegnede en sammenslutning mellem Frankrig og Tyskland som bydende nødvendig. Churchill forestillede sig imidlertid i den forbindelse, at Storbritannien kun skul­le spille en rolle som formidler og ikke som aktivt medlem.
■ FROM EUROPEAN COMMUNITY TO EUROPEAN UNION essential need for Franco-German cooperation.
Med de seks oprindelige medlemsstaters (Belgien, Tyskland, Frankrig, Italien, Luxembourg og Nederlandene) under­tegnelse af traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul­ og Stålfællesskab (EKSF) den 18. april 1951 i Paris og med traktatens ikrafttrædelse den 23. juli 1952 blev Schuman­planen endelig en realitet.
Thus on 18 April 1951 Belgium, the Federal Republic of Germany, France, Italy, Luxembourg and the Netherlands signed the Treaty establishing the European Coal and Steel Community (ECSC) and on 23 July 1952, when it came into force, the Schuman Plan became a reality.
Fællesskabets fædre håbede hermed at have givet startskuddet til en mere omfattende politisk europæisk enhed, der som en videreudvikling af EKSF skulle tage konkret form ved vedtagelsen af en europæisk forfatning.
The new Community's founding fathers hoped that it would be the seed from which further European political integration would grow, culminating in the emergence of a European Constitution.
Grundstenen til oprettelsen af EF lagde den daværende franske udenrigsminister, Robert Schuman, med sin erklæring den 9. maj 1950, hvor han forelagde den af ham selv og Jean Monnet udarbejdede plan om at »pla­cere Frankrigs og Tysklands kul­ og stålindustri underen fælles overnational myndighed i en institution, der skulle være åben for deltagelse fra andre vesteuropæiske nationer«.
The first stone in the building of the European Community was laid on 9 May 1950, when Robert Schuman, the French Foreign Minister, put forward a plan worked out by himself and Jean Monnet for France and Germany to pool all their coal and steel production under a joint High Authority, within an organization open to any other country in Europe.
Baggrunden for dette forslag var erkendelsen af, at det på den ene side var meningsløst at påtvinge Tyskland ensidige kontrolbestemmelser, men at man på den anden side stadig betragtede et fuldstændigt uafhængigt Tyskland som en potentiel fare for freden.
Behind this proposal lay a twofold realization: on the one hand, it was pointless to impose unilateral restrictions on Germany, but at the same time a fully independent Germany was still perceived as a potential threat to peace.
Den eneste vej ud af dette dilemma bestod i at inkorporere Tyskland politisk og økonomisk i et fast sam­menføjet europæisk fællesskab.
The only way out of this dilemma, Schuman realized, was to bind Germany politically and economically into a firmly based grouping of European States.
Således gen­optog man et forslag, som Winston Churchill
His plan thus took up the idea put forward by Winston Churchill in his famous speech in Zurich on 19 September 1946, when he had called for the creation of a United States of Europe, singling out the
Allerede i oktober 1950, altså endnu før EKSF­traktaten var undertegnet, opstod på fransk initiativ idéen til oprettelse af Det Europæiske
Meanwhile in October 1950, with the ECSC Treaty not yet even signed, the French launched the idea of a European Defence Community (EDC) in what became known as the Pleven Plan.
ligt til at bære medansvaret for et så stærkt ind greb i fransk suverænitet, som man fandt det ville være, hvis man gav afkald på et nationalt forsvar.
of the six founder members of the ECSC launched a new initiative for 'the creation of a united Europe'.
Med EDC's skibbrud led imidlertid også bestræbelserne på et politisk forenet Europa et svært tilbageslag.
The EDC plan had obviously been over-ambitious. Now the aim was more modest, but more realistic.
Efter et års resignation kom imidlertid allerede i juni 1955 et nyt tiltag fra udenrigsministrene for EKSF's medlemsstater med henblik på »skabelse af et forenet Europa«.
In 1956 the committee concluded its work and its report served as a basis for negotiations leading eventually to the Treaties establishing the European Atomic Energy Community (Euratom) and the European Economic Community (EEC), which were signed by the Six in March 1957 and entered into force on 1 January 1958.
Europas «fædre« ved undertegnelsen i París den 18. april 1951 af den første europæiske fællesskabstraktat, traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab.
The 'founding fathers' of Europe at the signing of the first Treaty, setting up the European Coal and Steel Community, on 18 April 1951 in Paris.
Seks lande lagde hermed grundstenen for en fuldstændig ny form for internationalt samarbejde, som skulle bringe varig fred og velstand, og som stadig er den eneste i sin art i verden.
Six countries laid the foundation for a completely new form of international cooperation, unique in the world to this day, aimed at securing peace and prosperity.
Omkring bordet fra venstre mod højre: Paul van Zeeland (Belgien), Joseph Bech (Luxembourg), Joseph Meurice (Belgien), grev Carlo Sforza (Italien), Robert Schuman (Frankrig), Konrad Adenauer (Forbundsrepublikken Tyskland), Dirk Stikker og Johannes van den Brink (Nederlandene).
Around the table from left to right: Paul van Zeeland (Belgium), Joseph Bech (Luxembourg), Joseph Meurice (Belgium), Count Carlo Sforza (Italy), Robert Schuman (France), Konrad Adenauer (Germany), Dirk Stikker and Johannes van den Brink (both Netherlands).
De seks oprindelige EKSF-medlemsstater besluttede på Messina-konferencen at fortsætte arbejdet hen imod et samlet Europa dér, hvor også EKSF havde sit udspring, nemlig på det mindre følelsesladede økonomiske område.
especially, the idea of a German national army was unacceptable.
Dette var ganske vist et mere beskedent mål, men det var bedre i overensstemmelse med realiteterne i Europa, der, som man har set, satte en stopper for planerne om et europæisk forsvarsfællesskab.
Once again the answer was to bind it intoa supranational Community -this time militarily - and so ensure adequate control of a re-armed Germany.
De seks udenrigsministre overdrog arbejdet med at undersøge mulighederne for fortsat integration til et udvalg, der havde den belgiske udenrigsminister, Spaak, som formand. Spaak-udval-get forelagde i 1956 sin betænkning.
In August 1954, however, the plan was dashed when the French National Assembly refused to ratify the Treaty, unable to countenance the farreaching curbs on French sovereignty which abandoning the right to a national army would entail.
Den dannede grundlaget for forhandlingerne om en traktat om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab (Euratom) og Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EØF).
The failure of the European Defence Community dealt a severe blow to efforts for political integration in Europe and for a while optimism gave way to resignation.
Disse traktater blev undertegnet i marts 1 957 af EKSF's seks medlemsstater og trådte i kraft den 1. januar 1958.
But then in June 1955 the foreign ministers
af en fælles udenrigspolitik og en fælles regional- og socialpolitik. Dette ambitiøse mål kunne ikke virkeliggøres inden for den opstillede tidsramme.
Encouraged by their initial success, especially in the economic field, the Six returned in the early 1960s to the goal they had never completely abandoned: closer political integration.
Stats- og regeringscheferne for de seks oprindelige EF-stater pålagde på deres topmøde i Bonn i 1961 en kommission under ledelse af den franske ambassadør, Christian Fouchet, at fremsætte forslag til en politisk statut for en »sammenslutning mellem de europæiske folk«. I to omgange forsøgte kommissionen forgæves at nå frem til et traktatudkast, som alle medlemsstater kunne godkende (Fouchetplan I og II).
At a summit in Bonn in 1961 the leaders of the Six instructed a committee chaired by Christian Fouchet, the French ambassador to Denmark, to submit proposals for a political charter for 'the union of their peoples'.
Medlemsstaternes interesse modsætninger med hensyn til en politisk sammenslutnings form og indhold viste sig så hårdnakkede, at det på udenrigsministerkonferencen den 17. april 1962 i Paris blev besluttet ikke for øjeblikket at fortsætte for handlingerne om en politisk sammenslutning. ning.
But the differences between the member countries over the nature of the union and the form it should take proved so intractable that eventually the foreign ministers, meeting on 1 7 April 1962 in Paris, decided to suspend the negotiations.
Alligevel bragte 1970'erne vigtige nye resultater i integrationsprocessen. Således har Fællesskabet udviklet nye politiske instrumenter, der har udvidet grundlaget for en koordinering af de nationale politikker.
The first of these was European political cooperation (EPC), which was set up in 1970 as an instrument for voluntary foreign policy coordination and has since been steadily extended and improved.
Derudover skal nævnes etableringen i marts 1979 af Det Europæiske Monetære System (EMS), som tilførte det valutapolitiske samarbejde i Europa en ny dimension.
The second major step was the setting-up of the European Monetary System (EMS) in March 1979, which gave a new dimension to European monetary cooperation.
Målet med EMS var (og er, indtil valutaunionen er en realitet) at skabe en stabil valutazone i Europa, som i vid udstrækning er befriet for alvorlige vekselkursudsving mellem medlemsstaternes valutaer.
Its purpose was (and until monetary union is achieved, remains) to create a zone of monetary stability in Europe as free as possible from wild currency fluctuations.
EMS er i dag et vigtigt grundlag for Den Økonomiske og Monetære Union, som EU agter at gennemføre.
The EMS now forms one of the cornerstones of the EU's goal of economic and monetary union.
I EF's opbygningsår var der kun få initiativer til at komme målet om en europæisk samling nærmere og således »skabe grundlaget for en stadig snævrere sammenslutning mellem de europæiske folk«.
For some years afterwards very little real progress was made towards the political goal of 'laying the foundations for an ever closer union among the peoples of Europe' and it was not until the early 1970s that new moves began to gather pace.
På topmødet i Haag i december 1969 blev det besluttet, at der skulle gøres fremskridt med hensyn til den økonomiske og politiske sammenslutning, og på Paris-konferencerne i 1972 og 1974 erklæredes oprettelsen af Den Europæiske Union for ny målsætning for den europæiske samling.
Taking up the call for progress on economic and political union made at the Hague Summit in December 1969, the political leaders of the Community at the Paris Summits of 1972 and 1974 proclaimed their goal of achieving European union by the end of the decade.
Den belgiske statsminister, Leo Tindemans, fik af sine kolleger til opgave at sammenfatte de forskellige tanker, som Kommissionen, Europa-Parlamentet, EF-Domstolen og Det Økonomiske og Sociale Udvalg tidligere havde nedfældet i deres beretninger, i en samlet plan for en Europæisk Union.
The Belgian Prime Minister, Leo Tindemans, was asked by his fellow leaders to work out a comprehensive plan for European union on the basis of ideas put forward by the Commission, the European Parliament, the Court of Justice and the Economic and Social Committee in earlier reports.
Virkeliggørelsen af Den Europæiske Union skulle ¡følge Tindemans-rapporten være afsluttet inden 1980 gennem etablering af en Økonomisk og Monetær Union, en reform af EF-institutionerne, iværksættelse
His plan (the Tindemans Report) envisaged completion of the union by 1980 through the establishment of economic and monetary union, reform of the Community institutions, the implementation of a common foreign policy and the implementation of common regional and social policies.
hvor alvorligt de mener det med de fortsat te europæiske integrationsbestræbelser.
The beginning of the 1980s saw the start of a very intense reform debate under headlines such as 'second-generation Europe', 'relance européenne', or 'European union'.
Denne udfordring har EF-landenes regeringer taget op. Mens de endnu i juni 1 983 på Det Europæiske Råd i Stuttgart blot kunne enes om »at give opbygningen af Europa en generel politisk fremdrift«, tilsluttede de sig på deres konferencer i juni 1984 i Fontainebleau og i juni 1985 i Milano Europa-Parlamentets Europa-politiske initiativer og fulgte deres hidtidige hensigtserklæringer op med konkrete skridt.
The most notable of the many initiatives and reform proposals put forward was the 'draft Treaty establishing the European Union' adopted by the European Parliament on 14 February 1984.
Stats- og regeringscheferne enedes om ved to parallelle aktioner at give den europæiske samling en ny dimension.
The brainchild of Altiero Spinelli, it marked a qualitative leap forward by Parliament on the road towards the European Union.
Den første vedrørte den institutionelle reform af EF.
The Treaty proposed transferring new powers to the Union in areas such as economic and monetary policy, social policy (including welfare and health) and in the foreign policy sphere (security, peace and disarmament), so reaching right to the heart of national politics.
Med henblik herpå nedsatte man et udvalg for institutionelle spørgsmål, der efter sin formand, den irske senator Dooge, normalt kaldes »Dooge-udvalget«.
Union legislation was to be enacted under a two-chamber arrangement very similar to a federal system, the aim being to achieve a balance between the democratically elected European Parliament and the Council of the Union where representatives of the member governments sat.
Det mindede, fordi det var sammensat af personlige repræsentanter for stats- og regeringschefer ne, om »Spaak-udvalget«, der havde udarbejdet grundlaget for forhandlingerne om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Det Europæiske Atomfællesskab. Dooge-
Although the draft Treaty had no chance of being ratified by the national Parliaments and so becoming law, it did present a major challenge to the Member States and a test of the seriousness of their commitment to real progress towards European integration, forcing them to show their true colours.
I begyndelsen af 1980'erne indledtes en meget intensiv reformdiskussion under stikordene »Anden generations Europa«, »Relance Européenne« og »Europæiske Union«.
It was a challenge which the governments tæk up. At the Stuttgart European Council in June 1983 they had been unable to agree on anything more than 'broad action to ensure the relaunch of the Community'.
Af de politiske initiativer og reformforslag, som blev fremsat fra forskellig side, fortjener det af Altiero Spinelli fremsatte og af Europa-Parlamentet den 14. februar 1984 med stort flertal vedtagne »udkast til traktat om oprettelse af Den Europæiske Union« særlig opmærksomhed.
But at the Fontainebleau and Milan Summits in lune 1984 and 1985 they responded to Parliament's initiative, giving substance to earlier declarations of intent by adopting decisions for practical action on two parallel fronts to add a new dimension to European integration.
Europa-Parlamentet tog med dette traktatudkast et kvalitativt spring hen imod Den Europæiske Union.
The first area of action was institutional reform.
Udkastet opererede med overdragelse af nye beføjelser til Unionen, hvilket trænger ind på centrale områder af medlemsstaternes politik.
An ad hoc committee on institutional affairs was set up under the chairmanship of the Irish Senator, James Dooge.
Hertil hørte bl.a. økonomi- og valutapolitikken, social- og sundhedspolitikken samt på det uden rigspolitiske område spørgsmål om sikkerhed, fred og afrustning.
Like the Spaak Committee which had prepared the report that had served as the basis for negotiations on the establishment of the EEC and Euratom, the Dooge Committee was composed of personal representatives of the Heads of State or Government.
Lovgivningen i Unionen skulle foregå gennem en slags tokammersystem i lighed med forholdene i en for bundsstat.
Its task was to make suggestions to improve European cooperation in both the Community field and European political cooperation and to consider possible areas for progress towards European union.
Formålet hermed var at skabe ligevægt mellem Europa-Parlamentet og Unionens Råd, der skulle bestå af regeringsmedlemmer.
The second line of approach was to work towards 'a people's Europe' that would pay greater heed to the concerns and interests of the ordinary citizen.
Selv om der ikke var udsigt til, at dette traktatudkast ville blive ratificeret af medlemsstaternes parlamenter og dermed blive gældende ret, så udgjorde det en stor udfordring for EF's medlemsstater.
Again the job of drawing-up concrete proposals was entrusted to an ad hoc committee, which started work on 7 November 1984 under the chairmanship of Pietro
En vigtig etape på denne vej markerer den europæiske fælles akt, der trådte i kraft den 1. juli 1987.
A very important milestone along the road was the Single European Act, which entered into force on 1 July 1987.
Denne akts præambel opstiller endnu en gang det generelle mål at gen nemføre en »Europæisk Union«, hvis virkeliggørelse EF og EPS skal bidrage til.
Its preamble reiterated the broad objective — the creation of a European Union — which the Community and European political cooperation are meant to help achieve.
I tilslutning hertil fastlægges de nærmere rammebetingelser, der var nødvendige for virkeliggørelsen af et europæisk indre marked og for et forstærket samarbejde på miljø, forsknings- og teknologipolitikkens område. Formelt er der tale om ændringer og suppleringer af de allerede eksisterende EF-traktater.
It then laid down the detailed legal framework for establishing a single market by 1992 and closer policy cooperation on the environment, research and technology.
Del III af den europæiske fælles akt er viet det hidtil uformelle udenrigspolitiske samarbejde inden for EPS, der har fået retlig form med fællesakten.
Finally the third part of the Single Act dealt with foreign policy cooperation under EPC, setting out a formal legal framework for what had until then been only an informal arrangement.
lid blandt borgerne i medlemsstaterne, var forst og fremmest begrundet i, at beslutningen om EU havde fundet sted bag lukkede døre; til forskel fra, hvad der f.eks. var tilfældet i for bindelse med det indre marked, savnede regeringskonferencerne enhver form for offentlighed, så borgerne i Fællesskabet på intet tidspunkt havde kendskab til hensigter, nødvendigheder og konkret indhold i forbindelse med etableringen af EU.
market, the intergovernmental conferences were not widely publicized, so that people in the Community were not aware of the underlying aims behind the launching of the EU, nor of the need for it or the implications.