natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Udviklingen i retspraksis på dette punkt (begrebet »den offentlige orden« efter EØFT artikel 48. stk. 3) vidner om konstante bestræbelser på at konkretisere fællesskabsrettens krav, en tendens, der fremtræder mere eller mindre tydeligt, afhængig af, om der er tale om ulovlige handlinger af politisk eller anden karakter, overtrædelser af straffelovgivningen eller af almindelige bestemmelser til opretholdelse af den offentlige orden, som f.eks. lovgivningen om registrering af udlændinge.
This trend is more or less marked according to whether the factors involved are undesirable activities, political or otherwise, breaches of the criminal law, or merely breaches of regulations for the protection of public order such as laws on the registration of aliens.
I van Duynsagen skulle Domstolen tage stilling til et tilfælde, der angik en kvindelig nederlandsk statsborger, som ønskede at slutte sig til en sekt, som var ildeset af de britiske myndigheder — som fandt den farlig fra et samfundsmæssigt synspunkt, men ikke havde forbudt den (»Church of Scientology«) — og som af denne grund var blevet nægtet adgang til England.
In van Duyn the Court had to give a ruling on the case of a Dutch national who wished to join a religious sect which was viewed with disfavour by the British authorities (who regarded it as socially dangerous) but not prohibited by law (the Church of Scientology) and who had for that reason been prohibited from entering the United Kingdom.
De britiske myndigheder havde ikke hjemmel til at forbyde den pågældende sekt. men de ønskede at undgå, at den udviklede sig gennem tilslutning fra udlændinge.
The British authorities had no legal basis upon which they could prohibit the sect concerned but wished to prevent its numbers from being swelled by aliens.
Domstolen fandt i det foreliggende tilfælde, at Det forenede Kongerige var berettiget til at påberåbe sig hensynet til den offentlige orden, og udtalte: »at en medlemsstat, når dens kompetente myndigheder klart har defineret deres holdning til en bestemt organisations virksomhed... og har truffet administrative foranstaltninger for at hindre denne virksomhed, kan påberåbe sig hensynet til den offentlige orden uden at forbyde virksomheden ved lov, såfremt en sådan foranstaltning efter omstændighederne ikke synes hensigtsmæssig« ).
The Court took the view that this reliance on public policy was justified and stated that 'where the competent authorities of a Member State have clearly defined their standpoint as regards the activities of a particular organization and where
stod dem frit for at fastsætte de former for politisk eller samfundsmæssig aktivitet, som de selv anså for farlige for den offentlige orden på deres område.
... they have taken administrative measures to counteract these activities, the Member State cannot be required, before it can rely on the concept of public policy, to make such activities unlawful, if recourse to such a measure is not thought appropriate in the cir cumstances'.51This decision might give rise to the idea that in these circumstances Member States are free from constraints in terms of Community law and free to define the types of political or social activity which they regard as dangers to public policy in their territory.
I dommen i Rutili-sagen52) fastslog Domstolen imidlertid et år senere inden for selvsamme område, hvilke forpligtelser der følger af fællesskabsretten og som skal overholdes.
A year later, however, in the Rutili judgment,52the Court confirmed that the obligations arising from Community law must be complied with even in this area.
Rutilisagen drejede sig om begrænsninger i den frie bevægelighed, som var fastsat af de franske myndigheder over for en italiener, der var født i Frankrig, på grund af hans deltagelse i politiske aktiviteter, organiseret af en fagforening under valgene til den lovgivende forsamling i 1967, og begivenhederne i maj-juni 1968.
The Rutili case dealt with restrictions on freedom of movement imposed by the French authorities upon an Italian born in France because of his participation in political activity organized by a trade-union movement during the parliamentary elections of 1967 and the events of May-June 1968.
Den franske regering havde udstedt et forbud mod, at han tog ophold i fire nærmere betegnede departementer.
The French Government had issued a decree of prohibition of residence, limited to four departments.
Selv om Domstolen under denne sag påny anerkendte, at medlemsstaterne har ret til i det væsentlige frit efter deres egne behov at træffe foranstaltninger, som er fornødne med hensyn til opretholdelse af den offentlige orden, tilkendegav den dog, at der kun kan gøres indgreb i Fællesskabets borgeres frie bevægelighed, hvis »deres adfærd udgør en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod den offentlige orden«53).
Although the Court again acknowledged in this judgment that in general Member States have the right to decide freely, on the basis of national necessity, which measures are essential to protect public policy, it nevertheless pointed out that the right of free movement of a Community national could be curtailed only if his ... conduct constitutes a genuine and sufficiently serious threat to public pol icy'.
Efter Domstolens opfattelse kan der ikke fastsættes begrænsninger i den frie bevægelighed af grunde, der har forbindelse med udøvelse af fagforeningsrettigheder. Dette følger nemlig efter Domstolens opfattelse af artikel 8 i forordning (EØF) nr. 1612/68, der tilsigter ligebehandling med hensyn til medlemskab af fagforeninger og udøvelse af fagforeningsrettigheder.
53The view of the Court was that restraints could not be imposed upon freedom of movement for reasons linked with the exercise of trade-union rights; the Court of Justice took the view that this arose by implication from Article 8 of Regulation No 1612/68. which guarantees equal treatment as regards membership of trade-union organizations and the exercise of trade-union rights.
Hailbronner har med rette bemærket, at betydningen af denne passus ikke er klar 54). Den garanti, som fællesskabsretten giver vedrørende udøvelse af fagforeningsrettigheder. gør det muligt for udlændinge at deltage i kollektive forhandlinger på samme vilkår som landets egne statsborgere og deltage i kollektive aktioner, men kan ikke påberåbes til støtte for udøvelse af politisk virksomhed i dette begrebs almindelige betydning.
Hailbronner has rightly pointed out that the meaning of this wording was not obvious,54given that the guarantee under Communitylaw relating to the exercise of trade-union rights enables aliens to exercise the right to participate in collective bargaining under the same conditions as nationals and to take part in collective action, but cannot be relied upon as grounds for the exercise of political activity in the general sense.
På den anden side kan modtagerlandet ikke under påskud af at ville bevare politisk neutralitet lægge hindringer i vejen for normal udøvelse af de legitime økonomiske og samfundsmæssige rettigheder, som er tilsikret ved fællesskabsretten.
On the other hand, the host country may not oppose the normal exercise of legitimate economic and social rights guaranteed by Community rules on the pretext of preserving its political neutrality.
Dette lå i øvrigt allerede forudsætningsvis i direktiv 221 af 25. februar 1964, hvorved Rådet for det første har bestemt, at hensynet til den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed ikke kan påberåbes på grund af økonomiske forhold, og for det andet, at forholdsregler vedrørende den offentlige orden eller sikkerhed udelukkende bør støttes på den pågældendes personlige forhold, samt for det tredje, at straffedomme alene ikke uden videre kan begrunde sådanne forholdsregler ).
This is after all implicit in Directive 64/221/EEC of 25 February 1964, by which the Council decreed, first, that reasons of public policy or public security could not be invoked for economic purposes, secondly, that measures relating to public policy or public security must be based exclusively upon the personal behaviour of the individual concerned, and, thirdly, that the mere existence of criminal convictions does not automatically justify such measures.55
Dommen i Rutilisagen har ligeledes betydning i kraft af, at Domstolen ganske enkelt erklærede foranstaltninger af national art. der gør indgreb i opholdsretten, for ulovlige, da den frie bevægelighed, der er knæsat ved fællesskabsretten, fastlægges for medlemsstaternes samlede område og ikke for bestemte dele af deres område 56).
The importance of the Rutili judgment also lies in the fact that the Court quite simply declared measures of territorial scope restricting the right of residence to be unlawful, since the freedom of movement sanctioned by Community law is defined in
") Rådets direktiv 221/64/EØF af 25.2.1964. EFT 56 af 4.4.1964. s. 850.
See case cited at footnote 50 above, p.
et rimeligt forhold mellem mål og midler.
relation to the whole territory of the Member States, not certain parts thereof.56This approach is not entirely satisfactory in relation to the principle of proportionality.
Mindre betænkeligt som middel til forebyggelse af anslag mod den offentlige sikkerhed eller den-offentlige orden ville det være at udstede et forbud, der var begrænset til et bestemt område, et forbud, som man i dag ser en tendens til at erstatte med udvisning — som er alvorligere.
A less severe measure against threats to public security or public policy would be a prohibition on entry having limited territorial scope, a measure which nowadays is tending to be replaced by the more severe measure of expulsion.
Domstolen har opstillet krav, der er klart strengere med hensyn til begrænsninger i den frie bevægelighed, der er baseret på overtrædelser af bestemmelser om formaliteter, der skal iagttages ved indrejse og ophold i et land.
The Court has imposed what are clearly stricter requirements with regard to restrictions on freedom of movement based upon breaches of provisions governing entry and residence formalities.
Domstolen tage stilling til lovligheden af sanktioner, der var iværksat af visse medlemsstater i anledning af overtrædelser af regler om kontrol med udlændinge (adgang og ophold).
In the Rover,51 Watson and Belmann58and Sagulo59cases the Court had to rule on the legality of penalties imposed by certain Member States for breaches of rules relating to the supervision of aliens (entry and residence).
I Royer-sagen (en franskmand, der var blevet udvist af Belgien på grund af undladelse af at opfylde administrative formaliteter vedrørende kontrol med udlændinge og således ikke var i besiddelse af opholdstilladelse), fastslog Domstolen, at det blotte forhold, at en statsborger ikke har opfyldt forskrifterne vedrørende kontrol med udlændinge (formaliteter vedrørende indrejse, flytning og ophold), ikke kunne sidestilles med en adfærd, der udgjorde en trussel mod den offentlige orden og den offentlige sikkerhed, og at denne adfærd følgelig ikke retfærdiggjorde hverken udvisningsforanstaltninger eller nogen anden indskrænkning i den personlige frihed.
In the case of Royer (a Frenchman who had been expelled from Belgium for failing to comply with administrative formalities for supervision of aliens and thereby obtain a residence permit) the Court found that the mere fact that the provisions relating to supervision of aliens (formalities relating to entry, change of place of residence and the right of residence) had not been complied with could not be treated as behaviour constituting a threat to public policy and public security and that consequently expulsion or any other deprivation of freedom was not justified.
Denne opfattelse hviler på den rigtige påstand, hvorefter Fællesskabets borgeres ret til ophold på Fællesskabets område umiddelbart er tillagt dem ved traktaten, og at den derfor er udtryk for gældende ret.
This approach is based upon the correct assumption that the right of residence of Community nationals is conferred directly by the Treaty and that consequently its recognition by national law has a merely declaratory effect.
Iagttagelse af sådanne formaliteter kan jo sikres uden brug af sanktioner i form af udvisning, men ved anvendelse af andre hensigtsmæssige sanktioner.
However, compliance with the above-mentioned formalities can be ensured, if not by expulsion, at least by other appropriate sanctions.
I Watson og Belman-sagen (der angik strafferetlige foranstaltninger, iværksat af de italienske myndigheder på grund af overtrædelse af formaliteter vedrørende indrejse) anerkendte Domstolen medlemsstaternes ret til at pålægge straf for undladelse af at iagttage administrative formaliteter vedrørende kontrol med udlændinge, idet Domstolen dog tillige tilkendegav, at alene sanktioner for indlændinges lovovertrædelser af lignende karakter var lovlige.
In the Watson and Belmann case (criminal penalties imposed by the Italian authorities for breaches of entry formalities) the Court confirmed the right of Member States to impose penalties for failure to comply with administrative formalities relating to supervision of aliens; however, it pointed out that the only lawful penalties were those laid down for similar breaches by nationals.
Herefter måtte man udelukke sådanne, som ikke stod i rimeligt forhold til karakteren af de begåede forhold og derfor kunne bevirke en indskrænkning i den frie bevægelighed.
Therefore penalties which would be out of all proportion to the gravity of the case and consequently likely to amount to a restriction on freedom of movement are to be excluded.
I Sagulo-sagen drejede det sig alene om at tage stilling til. i hvilket omfang den fællesskabsretlige regel om forbud mod forskelsbehandling ikke simpelthen gør det ulovligt at anvende straffebestemmelser på borgere i Fællesskabet (der ikke er i besiddelse af f.eks. opholdstilladelse eller pas).
The only point at issue in the Sagulo case was to what extent the Community rule prohibiting discrimination did not make the application of criminal provisions to Community nationals (e.g. those without a residence permit or passport) completely unlawful.
Domstolen fandt, at en forskelsløs anvendelse af formaliteter vedrørende opholdstilladelse på Fællesskabets borgere og andre udlændinge, var i strid med fællesskabsretten.
The Court held that the undifferentiated application of formalities relating to residence permits to Community nationals on the same footing as to other aliens was contrary to Community law.
Overtrædelser af bestemmelser vedrørende opholdstilladelse — af retskonstaterende karakter — må for borgere i Fællesskabet kun medføre en rimelig straf. dvs. en straf, der ikke bevirker forskelsbehandling.
In the case of Community nationals, breaches, of provisions relating to authorization to reside (declaratory in character) in fact attract only a reasonable, that is non-discriminatory, penalty.
I tilfælde af at et pas' eller andre identitetspapirers gyldighedsperiode er udløbet, kan straffen derimod være strengere end den, der kan pålægges landets egne borgere for lignende overtrædelser af forskrifter om identitetspapirer611).
On the other hand, where a passport or other identity document is invalid the penalties may be more severe than those which might be imposed upon nationals for similar breaches of provisions relating to identity documents.60It is vital to emphasize here that the principle that any discrimination is prohibited is becoming more and more important as a factor in consolidating the right of freedom of movement.
Det er her væsentligt at understrege, at grundsætningen om forbud mod enhver form for forskelsbehandling spiller en stadig større rolle med henblik på konsolideringen af den frie bevægelighed.
In the Sagulo case the Court did indeed clearly state that the prohibition on discrimination could not be invoked against the fact that Community nationals are subject to criminal provisions different from those applicable to the nationals of Member States.
I Sagulo-sagen erklærede Domstolen ganske vist klart, at forbudet mod forskelsbehandling ikke kunne påberåbes over for det forhold, at borgere i Fællesskabet er undergivet andre straffebestemmelser end dem.
However, the question which constantly recurs with regard to the rules applicable in Member States (e.g. relating to national driving
") Dom af 14.7.1977. sag 8/77 (Sagulo). Sml.
1185, especially at p. 1200.
1977. s. 1495. m) Se den kritik, som er rettet herimod af Weber i EuGRZ 1978. s. 157 f.
See the criticism on this point by Weber in [1978] EuGRZ, p. 157 et seq.
som finder anvendelse på landets egne borgere, men der melder sig hele tiden med hensyn til reglerne i medlemsstaterne (f.eks. angående kørekort) det spørgsmål, om der er tale om en forskelsbehandling med hensyn til den frie bevægelighed, som kun kan retfærdiggøres af hensynet til den offentlige sikkerhed og den offentlige orden.
licences) is whether a discrimination affecting freedom of movement is involved; this can be justified only by the essential requirements of public security and public policy.
I Choquet­dommen6') fandt Domstolen det uforeneligt med fællesskabsretten, at en medlemsstat kræver, at borgere fra andre medlemsstater skal tage kørekort i den pågældende medlemsstat som betingelse for at føre motorkøretøjer dér.
The Court of Justice took the view in the Choquei judgment61that the requirement imposed by a Member State upon citizens of other Member States to obtain a national driving licence in order to drive motor vehicles was compatible with Community law.
Domstolen tilføjede, at selv om der ikke findes særlige fællesskabsretlige bestemmelser vedrørende udstedelse af kørekort eller om gensidig anerkendelse af kørekort, kan nationale bestemmelser herom være en direkte og i øvrigt også indirekte hindring for udøvelse af retten til fri bevægelighed, for den frie etableringsret eller den frie bevægelighed for tjenesteydelser taget under et.
However, the Court added that even if there were no special provisions in Community law relating to the issue and mutual recognition of driving licences the national provisions on the point were likely to prejudice, directly as well as indirectly, the exercise of the right of freedom of movement, the right of freedom of establishment, or freedom to provide services as a whole.
Heraf følger, at sådanne nationale forskrifter ikke må bevirke indgreb af en sådan art. at udøvelsen af disse rettigheder »faktisk bringes i fare«.
It follows that these national provisions must not be so prejudicial as actually to imperil the exercise of these rights.
Det samme gælder alle indskrænkninger, som ikke med rimelighed kan begrundes i hensynet til færdselssikkerheden.
The position is the same with regard to all restrictions which cannot reasonably be reconciled with the needs of road safety.
Denne retspraksis fastslår også den allerede anførte grundsætning om, at en simpel overtrædelse af formaliteter vedrørende kontrol med udlændinge, navnlig formaliteter vedrørende indrejse og identitetspapirer, ikke berører den frie adgang til at tage ophold overalt på Fællesskabets område, som er hjemlet ved fællesskabsretten, og derfor ikke er tilstrækkelig grund til udvisning.
These cases also confirm the principle already referred to that a mere breach of formal requirements relating to the supervision of aliens, in particular those dealing with entry and identity documents, does not affect the freedom of residence sanctioned by Com m unitylaw and is therefore not sufficient grounds for expulsion.
Et andet karakteristisk område inden for udviklingen i Domstolens praksis angående tilvejebringelse af ligevægt mellem på den ene side fællesskabsrettens krav om forbindelse med den frie bevægelighed og på den anden side den nationale interesse, der er knyttet til opretholdelsen af den offentlige sikkerhed og den offentlige orden, angår begrænsninger i den frie bevægelighed på grund af overtrædelser af strafferetlige bestemmelser.
Restrictions on freedom of movement for breaches of the criminal law form another typical phase in the development of case-law by the Court of Justice, in which a balance has to be maintained between the requirements of Community law relating to free move ment on the one hand and national interests involved in maintaining public security and public policy on the other.
I Bonsignore­sagen (dom af 26. februar 1975) 62) erklærede Domstolen under henvisning til artikel 3. stk. 1 og 2, i direktiv nr. 64/221/EØF, at det var ulovligt at udvise en udlænding på grundlag af generalpræventive hensyn (afskrækkelse), da foranstaltninger af hensyn til den offentlige orden og den offentlige sikkerhed alene må være begrundet i den pågældendes personlige forhold.
In the Bonsignore case62the Court, referring to Article 3(1) and (2) of Directive 64/221/EEC, declared that expulsion based on considerations of general prevention (deterrence) was unlawful, since measures for the maintenance of public policy and public safety must be based exclusively on the behaviour of the individual concerned.
Domstolen præciserede yderligere sit standpunkt på dette område i Bouchereau­sagen ) (gentagne lovovertrædelser).
The Court defined its point of view on this subject more precisely in the Bouchereau case63 (repeated breaches) : in addition to the perturbation to the social order which any infringement of the law involves, the personal behaviour in question must give evidence of'a genuine and sufficiently serious threat affecting one of the fundamental interests of society'.
Ud over den forstyrrelse af samfundsordenen, som enhver lovovertrædelse indebærer, skal den pågældendes personlig adfærd give formodning om en »virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn«.
The Court will be in a position to exercise considerable pressure towards uniformity on national legal rules relating to aliens by its interpretation of the concept of a fundamental interest of society 'in the light of the requirements of Community law'.
Ved sin fortolkning af begrebet grundlæggende samfundshensyn »på baggrund af fællesskabsrettens krav« vil Domstolen være i stand til at udøve et betydeligt pres på de nationale fremmedlovgivninger med henblik på skabelse af retsenhed.
Nevertheless in some special cases 64the authorities and the national judges of Member States will be inclined, as they have been in the past, to put the national interest in matters of public policy ('reasons of State') before the freedom of movement sanctioned by Community law.
Ikke desto mindre vil offentlige myndigheder og domstole i medlemslandene være tilbøjelige til i visse særlige tilfælde64) at lade
In so far as national courts fail to refer questions for preliminary rulings in these special circumstances as laid down in Article 177 EEC it is for the
1977. s. 1999 (der var tale om en franskmand, som var blevet udvist aí Storbritannien pa grund af gentagne overtrædelser af narkotikalovgivningen).
Case 30/77 [1977] ECR 1999 (involving a Frenchman who had been expelled from the United Kingdom for repeated offences under the narcotics legislation).
"·') Vedrørende Cohn­Bendit­sagen. se Conseil d'Etat's dom af 22.12.1978.
On the Cohn-Bendit case see the Council of State decision of 22 December 1978. [1979] AJDA. p.
For så vidt de nationale domstole under sådanne særlige omstændigheder afholder sig fra at forelægge præjudicielle spørgsmål i henhold til EØFT artikel 177. tilkommer det Kommissionen gennem den i EØFT artikel 169 omhandlede procedure at sikre den frie bevægelighed for arbejdskraften, der er sikret ved EØFT artikel 48.
Commission to secure freedom of movement for workers as laid down in Article 48 EEC by setting in motion the procedure provided by Article 169 EEC.
B. Indholdet af begrebet den frie bevægelighed
B. The material scope of freedom of movement