natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Endelig det sjette udgiftsområde, som dækker udgifterne til samarbejde med tredjelande (fødevarehjælp og andre former for bistand, der er beskrevet i kapitel XIV), samt de summer, der ikke har kunnet fordeles, fordi der ikke har foreligget pålidelige oplysninger (faktisk under 0,5 %).
The sixth, finally, lumps together spending on cooperation with nonmember countries (food and other aid, described in Chapter XIV) and items which cannot be attributed for lack of reliable figures (accounting for less than 0.5%).
EF-udgifternes anvendelse i 1979 (gennemførelse) og i 1980 (skøn)
Where Community funds were spent ¡n 1979 (outturn) and 1980 (estimated)
Udgiftsområder
Aggregate
Generelt gennemsnit i % Udgiftsområde
Overall average %
Tabellen er på en række punkter yderst interessant læsning.
The table allows a number of interesting conclusions to be made.
Det første punkt vedrører udgif­terne til landbrugsgarantien.
The first concerns spending on agricultural guarantees.
I 1979 gik 22,4% af udgifterne til Forbundsrepublikken Tyskland, 21,7 % til Frankrig og 15,6 % til Italien, mens Det forenede Kongerige kun modtog 8,8 %, dvs. mindre end Nederlandene (13,6 %).
In 1979, the Federal Republic of Germany had a 22.4% share, France 21.7% and Italy 15.6%, while the United Kingdom only received 8.8%, that is, less than the Netherlands with 13.6%.
Alt tyder endda på, at Det forenede Konge­rige i 1980 kun vil få 6,1 % af udgifterne.
It is even possible that in 1980 the United Kingdom will receive only 6.1 %.
Dette lave tal kan forklares ved den britiske pro­duktions ringe andel (10 til 11 % af de produkter, der er underkastet et fælles prissystem) i EF's produktion, idet landets produktion selv er utilstrækkelig til at dække befolkningens fødevarebehov.
The level is so low because of Britain's share of total Community output (10 to 11% of the products subject to a common price system). Its domestic production is insufficient to meet the country's own food requirements.
Endvidere kan den mulige nedgang fra 8,8 % til 6,1 % forklares ved nedgan­gen i de høje negative monetære udligningsbeløb (jf. s. 176).
The poss­ible drop from 8.8% to 6.1% is explained by the fall in high negative MCAs (see p. 177).
Ud fra et strukturelt synspunkt skal den britiske andel i garantiudgifterne altså fortsat være meget ringe i forhold til andre medlemsstaters, som f.eks. Belgiens, Danmarks, Irlands, Italiens og Nederlandenes.
In structural terms therefore, the British share in guarantee spending is likely to remain very much below that of the other Member States such as Belgium, Denmark, Ireland, Italy and the Netherlands.
For det andet må det konstateres, at de tre mindst velstillede stater i Fællesskabet i 1979 og 1980 modtog den overvejende del af udgifterne til intern udvikling: Italien (26,4 % og 32,6 %), Det forenede Kongerige (25,8% og 21 %) og Irland (9,8% og 11,4%), dvs. 62% i 1979 og for­mentlig 65 % i 1980 på grund afvæksten i den italienske andel.
The second conclusion to be drawn is that the three least prosperous countries in the Community received a considerable amount of the expenditure on internal development in 1979 and 1980: Italy (26.4% and 32.6%), the United Kingdom (25.8% and 21%) and Ireland (9.8% and 11.4%).
For det tredje må det konsta­teres, at Det forenede Kongerige kun har en ringe andel i Fællesskabets samlede udgifter, hvilket har fået Det forenede Kongerige til at anmode om, at disse specifikke finansieringer gennemføres udelukkende til dets egen fordel.
Their combined share in 1979 was 62%, and this will probably rise to 65% in 1980 because of the increase in Italy's share. The third conclusion is that the United Kingdom only benefits to a small extent from Community spending as a whole, and this has led it to request extra spending specifically in the UK.
EF­udgifternes struktur er altså særdeles heterogen og kun delvis viljebestemt.
The pattern of Community expenditure is accordingly very uneven and only partly control­lable.
Udgifterne til landbrugsgarantien er en følge af de landbrugspolitiske mekanismer, som ikke tager sigte på en omfordeling, mens det kun er udgifterne med strukturelt sigte, som af Fællesskabets insti­
Guarantee spending in respect of agricultural markets is determined automatically by
tutioner styres således, at de fremmer overførslerne fra de rigeste til de mindre velstillede lande.
the CAP machinery, in which the idea of redistribution plays no role at all, and it is only in the case of spending for structural purposes that the Community institutions can channel funds from the richer countries to the less prosperous.
I 1980 må der derfor stilles følgende fire krav til Fællesskabets instanser: afsikre en bedre styring at udgifterne til landbrugsgarantien, af forøge midlerne til de finansielle organer med strukturelt sigte, at undgå for stor uligevægt i den geografiske fordeling af udgifterne, og at begrænse de samlede udgifter til de egne indtægter, der tildeles Fællesskabet.
This means that the Community authorities have to reconcile four requirements in 1980. They must control agricultural guarantee spending, increase the funds available for structural purposes, avoid too great an imbalance in the geographical spread of expenditure and keep total spending within the limits of the Community's own resources.
Det svarer næsten til at finde en løsning på cirklens kvadratur.
This is like asking them to square the circle.
Det må også understreges, at Fællesskabets udvidelse mod syd vil sætte den europæiske solidaritet på en hård prøve.
It should also be emphasized that the enlargement of the Community southwards will be a severe test of European solidarity.
EF-Europa, som allerede er i uligevægt, vil blive bragt endnu mere ud af balance ved tiltrædelsen af stater, hvis levestandard ligger under den gennemsnitlige leve standard i de Ni.
The Europe of the Community is already out of balance and will be even more so once it incorporates countries whose average living standards are lower than the average among the Nine.
Der må gøres en ekstra indsats af de rigeste lande.
An additional effort will have to be made by the richest Member States.
Ved gennemlæsningen af dette værks tredje del har man kunnet konstatere, at Fællesskabets interventioner i form af tilskud bygger på modydelses-princippet, ifølge hvilket Fællesskabets interventioner er betinget af, at staterne deltager finansielt, undtagen i forbindelse med »direkte aktioner«.
It is worth repeating here a point made throughout Part Three, which is that Community disbursements in the form of grants-in-aid are based on the principle that both parties contribute. In other words, except in the case of directaction pro jects, the Community only makes a contribution if the Member States participate financially themselves.
Der er nemlig knyttet betingelser til Fællesskabets tilskud, som er, hvad man på engelsk kalder »conditional grants«, hvilket betyder, at Fællesskabets forpligtelser kun bliver udmøntet i betalinger, såfremt staterne selv har finansieret foranstaltningerne i overensstemmelse med de i EF-forordningerne fastsatte regler.
Community support takes the form of conditional grants, meaning that Com munity commitments are only disbursed if the Member States have financed the operations in question according to rules laid down by the Community.
Den endelige afregning finder således sted på grund lag af de faktisk afholdte udgifter, hvilket nødvendiggør en forudgående finanskontrol (intern kontrol) og en efterfølgende kontrol (ekstern kontrol), som er meget streng og nød vendigvis langvarig.
Payments made at the end of the day are therefore based on the actual costs incurred, and this calls for extremely rigorous and inevitably long drawn-out pre-auditing (internal audit) apd post-auditing (external audit).
En normal udbygning af Fællesskabets aktiviteter på det sociale, regionale, energipolitiske og industrielle område vil medføre en øget kontrol, og udgifterne hertil vil på længere sigt forekomme alt for store i forhold til sigtet med denne støtte, som i betragtning af de nuværende budgetmidler ikke er andet end en erstatning for eller et marginalt supplement til den nationale støtte.
Expansion of Community activities in the social, regional, energy and industrial fields would entail stepping up the amount of auditing, a price which in the long run might seem out of proportion to the effect achieved by these payments which, given the present state of budget resources, are only marginal substitutes for or additions to national support.
Det ville måske forekomme mere hensigtsmæssigt, navnlig i betragtning af den forestående udvidelse, ikke længere at hæfte sig ved de faktiske omkostninger, men at gøre bevillingerne med strukturelt sigte til et redskab til omfordeling af Fællesskabets finansielle midler mellem »rige« og »fattige«, idet der kun skal stilles det krav, at det skal kunne konstateres, om de foranstaltninger, Fællesskabet har ydet tilskud til, faktisk er blevet gennemført af medlemsstaternes kompetente instanser.
It may turn out to be a better idea, particularly in view of enlargement, to abandon the principle of meeting actual costs and to turn structural appropriations into a means of redistributing the Community's funds from the 'rich' to the 'poor', with the sole condition that proof must be given that operations supported by the Community actually have been carried out by the competent authorities in the Member States.
Den eventuelle anvendelse af ECU'en i forbindelse med EF-aktioner med heraf følgende ny omregning til nationale valutaer hver dag burde tilskynde til at finde en forenklet form for EF-støtte.
Since it is possible that the ECU will become the base unit for Community financial operations, with values that change every day in terms of each national currency, there will probably be pressure for a simpler form of Community aid.
F.eks. kunne det, der skyldes i ECU, betales i nationale valutaer, uanset hvad den reelle omkostning har været i disse valutaer, forudsat at interventionsprojekterne faktisk er fuld ført.
The amount due, in ECU, could be paid out in national currency whatever the actual cost of an operation in that currency on condition that schemes are actually carried through.
Som et sidste punkt fremhæves, at ganske vist er lånoptagelses- og långivningsvirksomheden stadig ret begrænset, men den berører allerede væsentlige sektorer, som f.eks. »økonomiske tjenester«, »international udviklingsbistand« og »betalingsbalanceligevægt«.
To conclude, it should be said that, although borrowing/lending activities remain com paratively limited, they already cover such key sectors as economic services, international development aid and balance-of-payments support.
Fællesskabet vil formodentlig ønske at udvikle denne virksomhed.
There is reason to think that the Com munity will want to expand these activities.
Det vil meget hurtigt synes rimeligt at foretrække at yde lån, som skal tilbagebetales — eventuelt med rentegodtgørelse — fremfor at yde tilskud til en række interventioner, bl.a. i forbindelse med Fællesskabets interne udvikling, ikke mindst nu, hvor der er lagt beslag på næsten alle de egne indtægter.
Very soon, it may seem preferable to make repayable loans (possibly at reduced interest rates) than grants-in-aid in a number of fields, particularly where the internal development of the Community is concerned and especially at a time when the Community's own resources are close to being fully stretched.
Tilskud dene vil så få en mindre fremtrædende plads, og den forenklede udbetalingsmåde vil føre komme mere acceptabel.
Grants-in-aid would become less predominant, while the case for simplifying the method of paying them would be stronger.
Fællesskabet tøver for øjeblikket, men det er nok kun midlertidigt, og man vil blive sig mere og mere bevidst, at det vil være en fordel at give de pågældende personer og virksomheder et vist ansvar ved at yde lån på gunstige vilkår fremfor at spænde et sikkerhedsnet ud under dem ved at yde tilskud; dette gælder navnlig, hvis ellers viljen til at forøge overførslerne bliver stærkere.
The present reluctance on the part of the Community will probably be nothing more than a passing phenomenon, and there is likely to be growing awareness of the value of shifting responsibility to the agencies carrying out projects by granting them loans rather than feather-bedding them with outright grants, especially if there is also a greater desire to improve the transfer of resources.
Almindelig konklusion
General conclusion
Det må først og fremmest konstateres, at de to EF-budgetter fortsat er beskedne.
The first point to be made is that the two Community budgets are still comparatively small.
I 1979 repræsenterede de kun 0,8 % af Fællesskabets BNP og 2,8 % af medlemsstaternes budgetter under ét.
In 1979 they amounted to only 0.8% of the Community's GDP and 2.8% of all the national budgets put together.
Selv om De europæiske Fællesskaber havde opkrævet samtlige de egne indtægter, ville denne sats kun have været på ca. 3 %, altså helt ubetydelig i forhold til de tilsvarende pro centsatser i visse forbundsstater: Australien (50%), Canada (50%), Forbundsrepublikken Tyskland (60 %) og De forenede Stater (61 %).
Even if the European Communities had exploited the full potential of their own resources, bringing the percentage to around 3%, this would still have been negligible compared with the corresponding percentage for federations such as Australia (50%), Canada (50%), the Federal Republic of Germany (60%) and the United States of America (61%).
Disse tal er selvfølgelig ikke overraskende, for ingen vil påstå, at Det europæiske Fællesskab er en færdigudbygget forbundsstat, og endnu mindre en organisation, der har bestået i så mange årtier som de fire ovennævnte føderationer. ner.
Of course the above figures are hardly surprising since it cannot be claimed that the European Community is a fullyfledged federation. In any case, it has been in existence for a much shorter time than the four federations referred to.
MacDougall-rapporten, som blev udarbejdet i 1977 efter anmodning fra Kommissionen, viser, at denne situation nok vil fortsætte længe endnu3). Ifølge MacDougall vil Det euro pæiske Fællesskab i de kommende år ikke være i stand til at integrere sine offentlige finanser i samme grad som ovennævnte føderationer; inden det kan blive en »union«, skal der ske store ændringer på det politiske, monetære og budgetmæssige område.
The MacDougall Report, drawn up at the Commission's request in 1977, indicates that this situation is likely to persist for some time yet.3It states that, as far as European public finance is concerned, the Community will not be able to attain, in the next few years, a degree of integration comparable with that achieved by the federations mentioned and that major changes in the political, monetary and budgetary fields will have to take place before it can become a Union.
Ifølge rapporten ville det være ønskeligt, om Fællesskabet brugte mellem 5 og 10 % af sit BNP til offentlige udgifter i stedet for de nuværende 0,8 %.
The report suggests that the Community should devote 5 to 10% of its GDP to public spending rather than the current 0.8%.
I første fase går rapporten ud fra hypotesen om en »præføderal integration«, som forudsætter ændringer i Fællesskabets politiske struktur, bl.a. val get af Europa-Parlamentet ved almindelige direkte valg.
It envisages a first stage of prefederal integration which would pre-suppose new departures in the political structure of the Community, in particular direct general elections to the European Parliament.
Inden for denne ramme kunne Fællesskabets offentlige udgifter forøges til 2 eller 2,5 % af BNP.
Within this framework, the Community's public expenditure could be increased to 2 or 2.5% of GDP.
Rapporten foreslår endvidere 4), at Fællesskabet yder større bidrag til udviklingsbistanden, både den regionale og den internationale, inden for en gaffel på 24 000 mio ERE på visse områder, idet nettoomkostningerne i forbindelse med disse ekstraudgifter ikke burde repræsentere mere end en forhøjelse på 1 % af Fællesskabets BNP under hensyntagen til omkostningsnedsættelse, som i et fællesmarked burde finde sted inden for landbrug, industri og teknik.
The report goes on to propose4that the Community should increase its development aid, both regional and international, in certain fields within a range of 2 000 to 4 000 m EUA, whereby the net cost of this additional expenditure would not be more than a 1% increase in Community GDP if account is taken of the cost reductions that a common market is likely to bring in the areas of agriculture, industry and technology.
Men i absolutte tal er de to EF-budgetter for tiden ikke ubetydelige og kan sammenlignes med de tre mindste nationale budgetter, eftersom de er tretten gange større end det luxembourgske budget, tre gange større end det irske budget og udgør 94 % af det danske budget.
In absolute terms, however, the two Community budgets are not insignificant and invite comparison with the three smallest national budgets, being 13 times the volume of Luxem bourg's budget, three times larger than Ireland's and 94% the size of Denmark's.
De råder dog kun over 50 % af de midler, som er opført på det belgiske budget, og 15 % af de franske budgetmidler.
At the same time, they are equivalent to 13% of the British budget.
Fællesskabets finansielle midler kan altså ikke bruges som et konjunkturredskab, som f.eks. kan benyttes i kampen mod inflationen og arbejdsløsheden, der for øjeblikket er hovedproblemet for alle medlemsstaterne; men eftersom to tredjedele af tilskuddene går til land bruget (markedsgaranti) med henblik på at beskytte landbrugernes indkomster og undgå en alt for stor stigning i landbrugspriserne, bidrager de alligevel til bekæmpelse af inflation og arbejdsløshed.
The Community's financial resources are therefore too small to be able to play a countercyclical role, for example in combating inflation and unemployment which are at present the main concerns of governments in all the Member States. Nevertheless, since twothirds of nonrepayable disbursements are for agriculture (in market guarantees) with the aim of maintaining farmers' incomes and preventing agricultural prices from rising excessively, they do contribute towards fighting unemployment and inflation.
Endvidere må det erkendes, at Fællesskabets finansielle midler begynder at fungere som et ikke ubetydeligt strukturelt redskab.
Moreover, it must be recognized that the Community's financial resources are beginning to constitute a real factor in structural change.
Europas finanser bør faktisk hovedsagelig være et middel, der gør det muligt at følge EF's politik op, at skabe solidaritet mellem medlemsstaterne og sikre en vis rationel udnyttelse af EF's midler 5).
The fact is that Europe's financial instruments should be used primarily to support Community policies, to provide the basis for solidarity among the Member States and to ensure that Community resources are employed rationally.5
Solidaritet mellem medlemsstaterne er noget, som alle offentligt går indfor, selv om »lige for Iige«-teorien allerede længe har været en latent, ja endog en nærliggende løsning.
Solidarity among the Member States is an objective publicly embraced by all, but the theory of fair shares has long been lurking in the background, if not indeed more openly in the backrooms of power.
Men man kan sige, at i tyve år har dette spørgsmål aldrig virkelig været rejst, undtagen inden for Euratom.
Yet in all of 20 years this question never really arose, except as regards Euratom.
EØF og EKSF har fungeret, uden at regeringerne har gjort sig ret mange tanker om at føre deres bidrag og deres opkrævninger til bogs; endvidere har de somme tider været i stand til ad selvbegrænsningens vej at undgå en alt for tydelig uligevægt på visse områder.
The EEC and ECSC functioned without the member governments being unduly concerned about totting up their contributions and returns, though they sometimes exercised self-restraint to avoid excessive imbalances.
Den tiltro, der her skede i nogle kredse, og den økonomiske højkonjunktur betød, at der ikke var problemer for EF's offentlige finanser, og at den europæiske vej syntes at være enten den bedste eller den eneste mulige.
As a result of the convictions of a number of people, coupled with a high level of economic growth, the Community's finances were in good shape, and the road to a united Europe seemed the best or indeed the only possible solution.
Derefter dukkede vanskelighederne op i forbindelse med udvidelsen, inflationens og arbejdsløshedens farer og konsekvenserne af de forhøjede energipriser.
Difficulties arose with enlargement, inflation and unemployment loomed large and rising energy prices took their toll.
Fællesskabsånden svækkedes, de nationale problemer trådte mere frem i forgrunden. Det måtte påvirke Europas finanser, som til en vis grad ikke længere strakte til.
The Community spirit eroded, purely national con cerns came more and more to the fore.
Med en omskrivning af en berømt aforisme kunne man sige: uden en god europæisk politik, ingen gode europæiske finanser.
Without sound European policies it was difficult for Europe's finances to prosper.
Ved Det europæiske Råds møde i Bremen i juli 1978 indtraf der en ændring.
The European Council meeting in Bremen in July 1978 was the turning point.
Den politiske vilje til at oprette Det europæiske monetære System (EMS), som kom til udtryk ved den lejlighed, blev konkretiseret på Det europæiske Råds møde i Bruxelles i december 1978.
The political will expressed there to establish a European Monetary System (EMS) was translated in practical details at the European Council in Brussels in December 1978.
Den logiske konsekvens af denne vilje til at skabe en europæisk zone med monetær stabilitet var, at man forsøgte at finde den lavest mulige fællesnævner for inflationen.
The desire to create a zone of monetary stability in Europe logically entails attempting to bring rates of inflation into line at the lowest possible level.
En indbyrdes til nærmelse af inflationsraterne på et moderat niveau er ganske vist den bedste garanti for valutastabilitet og betalingsbalanceligevægt, men den må indgå som led i en bredere strategi, som også omfatter andre vigtige økonomiske og sociale mål, f.eks. en stabil vækst, der muliggør en gradvis tilbagevenden til fuld beskæftigelse, en indbyrdes tilnærmelse af leve standarderne og en formindskelse af regionale skævheder.
However, although the convergence of inflation rates at a moderate level is the surest guarantee of exchange-rate stability and balance-of-payments equilibrium, it has to be part of a wider strategy that also covers other major economic and social goals, in particular sustained growth permitting a gradual return to full employment, the alignment of living standards and reduction in regional disparities.
En sådan strategi gør det nødven digt at træffe foranstaltninger, der kan give de svageste økonomier mulighed for at blive optaget i EMS og at forblive der, dvs. en overførsel af ressourcer.
This strategy entails measures designed to allow the lessprosperous economies to join and stay in the EMS, in other words a transfer of resources.
Der blev anmodet om såkaldte »parallelle« undersøgelser (»concurrent studies«).
Concurrent studies were called for.
Disse blev ikke gennemført så hurtigt, som forudset, men de skabte dog en ny problematik.
They did not progress as quickly as intended, and have in fact unearthed a new problem.
Det drejede sig ikke længere om »lige for lige«, det drejede sig om det modsatte.
It was not the question of a fair return this time but the opposite.