natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Indtil dette tidspunkt skal Fællesskabet (EF) efterhånden få en integreret, sammenhængende økonomisk ramme, hvorved grænsekontrol og andre hindringer afskaffes, så at den frie bevægelighed for personer, varer, tjenesteydelser og kapital sikres.
The Preamble to the ECSC Treaty expresses the resolve first of all to create 'real solidarity' 'through practical achievements' and, by 'establishing an economic community', to create 'the basis for a broader and deeper community among peoples', while the Preamble to the EEC Treaty speaks of the determination 'to lay the foundations of an ever closer union among the peoples of Europe'.
I denne forbindelse drejer det sig ikke mere blot om en enkelt erhvervsgren eller et bestemt område, der er af særlig betydning for den ene eller den anden medlems stat, men om afskaffelse af alle eksisterende fysiske, tekniske og fiskale barrierer, der hindrer de frie markedskræfter i at udfolde sig.
The state of progress towards this political objective is discussed in Chapter VI — The road to political union.
d) Den sociale samhørighed i Fællesskabet
Social cohesion in the Community
Traktaterne om Oprettelse af De Europæiske Fællesskaber indeholder i sidste ende også et social element, idet de som mål for Fællesskaberne har sat en forbedring af leve- og arbejdsvilkårene samt styrkelse af den sociale samhørighed inden for Fællesskaberne.
The Treaties also contain a social component: one of the objectives they assign to the Communities is to improve living and working conditions and to strengthen social cohesion.
Denne grundlæggende målsætning har fundet konkret udtryk i f.eks. arbejdskraftens frie bevægelighed, der er garanteret som en fundamental rettighed, etableringsretten for selv stændige og for selskaber, kravet om ligebehandling af mænd og kvinder, kravet om social sikring for vandrende arbejdstagere og kravet om erhvervsuddannelse samt oprettelsen af en socialfond.
In practice this translates into the guaranteed basic right of freedom of movement for working people, the right of establishment for the self-employed and businesses, the promotion of equal rights for men and women, measures to safeguard the social security entitlements of migrant workers and to encourage vocational training, and the establish ment of a Social Fund. These topics are discussed in greater detail in the chapter on economic integration and the Community's social policy.
Disse initiativer, hvis udformning uddybes i kapitlerne om Fællesskabets økonomiske in tegration og socialpolitik, skal tages op til fornyet overvejelse og udbygges i lyset af virkeliggørelsen af det indre marked inden 1993.
As the 1993 deadline for completion of the internal market approaches, these basic achievements will have to be thought over afresh and extended further, for the single European market must also include greater safeguards for all sections of society.
Det indre marked 1992 er utænkeligt uden et solidt socialt sikringssystem.
It will not be enough just to boost economic growth and strengthen the competitiveness of business and industry.
Ved gennemførelsen af denne plan gælder det ikke om udelukkende at styrke den økonomiske vækst og gøre de europæiske virksomheder mere konkurrencedygtige, men derimod om at være opmærksom på at sikre, at der sker en ret færdig fordeling af de fordele og det udbytte, som bliver resultatet af udnyttelsen af et økonomisk integreret Europa.
Much more important is to make sure that the benefits and advantages of a common economic area are fairly distributed.
I den forbindelse drejer det sig især om, at også de kræfter kom mer med til at høste frugterne af det indre marked, som til syvende og sidst med deres arbejdskraft skaber grundlaget for, at det indre marked kan fungere.
Above all, this means giving a share in the fruits of the single market to the people whose labour is the ultimate foundation on which that market rests.
Der ville heller ikke være nogen mening med dette økonomiske område uden grænser, hvis det betød, at fællesskabsborgernes levestandard og niveauet for deres sociale sikring blev bragt i fare. Dette
There would be little point in creating a frontier-free area if this were to jeopardize living standards and social protection. Its justification — both economic and political — lies precisely in increased social progress and the benefits it of fers everyone in the Community.
Der er to forskellige forestillinger om samarbejdet mellem de europæiske stater, som har sat deres præg på opbygningen af et samlet Europa. De kan karakteriseres ved begreberne samarbejde og integration.
European integration has been shaped by two fundamentally different approaches — the 'confederalist' and the 'federalist'.
Samarbejdet består i, at nationalstaterne ganske vist er rede til at samarbejde med andre stater på tværs af deres nationale grænser, men kun ud fra det princip, at de kan bevare deres nationalstatslige suverænitet.
The essence of the confederalist approach is for countries to agree to cooperate with each other, but without ceding any of their national sovereignty.
De samlingsbestræbelser, som er baseret på samarbejde, har derfor ikke til formål, at der skal skabes en ny helstat, men blot at selvstændige stater skal samles i et statsforbund, hvor de nationalstatslige strukturer bibeholdes (konføderation).
The aim, then, is not to create a new 'super State' embracing them all but to link sovereign States in a confederation in which they retain their own national structures.
Samarbejdsprincippet er i overensstemmelse med arbejdsmåden i Europarådet og OECD.
This is the principle underlying the work of the Council of Europe and the OECD.
Begrebet integration er derimod et brud på den traditionelle sideordning af nationalstater.
The federalist approach, on the other hand, aims to dissolve the traditional distinctions between nation States.
Den hidtidige opfattelse, at staternes suverænitet er urørlig og udelelig, viger for den over bevisning, at den ufuldkomne ordning for enkeltindividers og enkelstaters sameksistens, det nationale systems egen utilstrækkelighed og de i den europæiske historie talrige magt overgreb, som en stat har foretaget over for en anden (såkaldt hegemoni), kun kan overvindes, såfremt de enkelte landes suverænitet sammenlægges til en fælles suverænitet og på et højere plan smelter sammen til et overnationalt fællesskab.
The outdated notion of inviolable and indivisible national sovereignty gives way to the view that the imperfections of social and international co existence, the specific shortcomings of the nation-State system, and the dangers of the predominance of one State over others (so frequent a phenomenon in European history) can only be overcome by individual States pooling their sovereignty under a supranational community.
Resultatet heraf bliver en europæisk (forbunds)stat, hvor de nationer, der er sammensluttet, bevarer deres individuelle særpræg, og hvor Fællesskabets myndighed styrer menneskenes skæbne og sikrer deres fremtid (føderation).
The result is a European federation in which the common destiny of its peoples — still retaining their individual identities — is guided, and their future assured, by common (federal) authorities.
EF er et resultat af denne integration, også selv om det var nødvendigt at modificere ind holdet, fordi medlemsstaterne har været i stand til at holde fast ved deres nationale suverænitet.
The European Community is a product of this federalist approach, though in a somewhat modified form owing to the Member States' reluctance simply to abandon altogether their sovereignty and the old nation-State structure which they had only just regained and consolidated after the Second World War in favour of a European federation.
Medlemsstaterne var nemlig ikke rede til at prisgive deres nationalstats struktur, som de havde fået igen efter Anden Verdenskrig og netop styrket, til fordel for en europæisk forbundsstat.
Once again a compromise had to be found which, without necessarily establishing a federal structure, would provide more than mere cooperation along confederal lines.
Der måtte altså endnu en gang findes et kompromis, som — uden at det var nødvendigt at oprette en europæisk forbundsstat — var en garanti for mere end blot et samarbejde mellem staterne.
The solution, both brilliant and simple, was to seek to bridge the gap between national autonomy and European federation in a gradual process. Rather than relinquish all sovereignty over night, the Member States were asked merely to abandon the dogma of its indivisibility.
Løsningen var et udgangspunkt, der var lige så ge nialt som simpelt, og den bestod i, at der trinvis blev slået bro over modsætningen mellem bevarelse af nationalstatslig selvstændighed og en europæisk forbundsstat.
The first question, then, was simply to decide in what areas they were prepared to cede some sovereignty to a supranational community. The result is reflected in the Treaties establishing the Communities.
Det forlanges ikke straks, at medlemsstaterne skal opgive deres suverænitet fuldstændigt, men blot at de skal opgive dogmet om dens udelelighed.
The first steps towards economic integration were to be the establishment of a common market and the gradual alignment of national economic policies.
Det gjaldt altså til at begynde med kun om at konstatere, på hvilke sagsområder medlemsstaterne var rede til frivilligt at give afkald
However, they differ in their practical significance, primarily because — even in the economic sphere — the Member States were not prepared at the outset to grant the Communities full powers of overall control.
på en del af deres suverænitet til fordel for et fællesskab, der var overordnet dem alle. Re sultatet af disse bestræbelser afspejles i EF's tre grundlæggende Traktater.
To establish the common market, which was to be the basis for an economic union, the Community was given wide powers to formulate, shape and implement a Community policy.
De er ifølge deres formål begrænset til det økonomiske område, da det fremfor alt var her, man kunne forvente, at medlemsstaterne ville give afkald på en del af deres suverænitet.
For the alignment of the various areas of economic policy, on the other hand, the EEC Treaty offers two contrasting methods: the introduction of common policies and the coordination of national policies.
Udgangspunktet for den økonomiske samling er i den forbindelse etableringen af et fælles marked og den trinvise indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes økonomiske politik.
The essential difference is that common policies — for the creation of the common market, for example — involve transferring responsibility to the Community, whereas coordination leaves responsibility for shaping policy in the hands of the Member States.
Disse to støttepiller for Fællesskabets virksomhed er af forskellig vægt og rækkevidde, hvad der fremfor alt skyldes, at medlemsstaterne ved indgåelsen af Traktaterne heller ikke på det økonomiske område var rede til straks at overdrage EF omfattende beføjelser til en samlet styring af det økonomiske hændelsesforløb.
Specifically the EEC Treaty provides for common policies on trade, agriculture, transport, and competition, but for coordination in the field of economic and monetary policy.
EF har til etablering af det fælles marked fået stillet vidtrækkende beføjelser til rådighed til formulering, politisk udformning og gennemførelse af en fællesskabspolitik, og varetagelsen af denne skal skabe grundlaget for en økonomisk union.
However, with an eye to the future and the ultimate aims of European integration, the lines drawn by the Treaties are only provisional.
EØF-Traktaten anviser derimod to forskellige veje, der fører til tilnærmelse af de forskellige områder inden for den økonomiske politik.
In the minds of the Community's founding fathers, the fusion of economic interests that began with the establishment of the Communities would automatically generate or at least foster conditions favourable to more far-reaching political integration (the functionalist approach).
Tilnærmelsen sker enten gennem indførelse af en fælles politik eller ved koordinering af medlemsstaternes nationale politik.
They believed that in the first instance the momentum of integration inherent in the Treaties themselves, through the establishment of a customs union and its gradual extension into a general common market, would be a sufficient guarantee of success.
Den væsentlige forskel mellem disse to fremgangsmåder består i, at ansvaret ved en fælles politik — som ved oprettelsen af det fælles marked — er overdraget til EF.
Before the Second World War the League of Nations had described the process as follows: 'For a customs union to come into existence, goods must be allowed to circulate freely within the union.
EØF-Traktaten indeholder detaljerede bestemmelser om en fælles handels-, landbrugs-, transport- og konkurrencepolitik.
For it to become a reality, persons must be allowed to move freely. For it to have permanence, free currency exchange and fixed parities must be maintained within the union.
Traktaten kræver koordinering i henseende til den økonomiske politik og valutapolitikken, så ledes at udformningen af denne stadig hører under medlemsstaternes kompetence.
This necessarily implies, among other things, free movement of capital within the union. But if there is free movement of goods, persons and capital within a given area, differing economic policies cannot be pursued to maintain the economic process.'
En garanti herfor så man først og fremmest i den integreringsprocesdynamik, som blev indbygget i selve EF's grundlæggende Traktater i forbindelse med oprettelsen af en toldunion og udbygningen af denne til et generelt fælles mar ked.
A further factor which the founding fathers believed would guarantee the continued ad vance of integration and act as a brake on any retrograde tendency was the Community institutional system set up under the Treaties.
Folkeforbundet havde allerede før Anden Verdenskrig karakteriseret denne således: »For at der kan blive tilvejebragt en toldunion må man tillade frie varebevægelser inden for unionen.
Conduct of the tasks assigned to the Community and control of the integration process were deliberately not left in the hands of the Member States or to international cooperation alone.
For at en toldunion kan blive realiseret, må man tillade fri bevægelighed for personer.
Instead the Treaties set up an institutional system enabling the Community, in the areas assigned to it, to enact legislation that is equally binding on all its members.
For at en toldunion kan bibeholdes, må valutaerne frit kunne veksles, og der må være faste vekselkurser inden for unionen.
Under this system, there are four leading actors on the Community stage: the Council of Ministers, the Commission, the European Parliament and the Court of Justice.1
En betingelse herfor er bl. a. frie kapitalbevægelser inden for unionen.
At the centre of the stage stands the Council of Ministers, made up of representatives of the Member States.
Men når der er fri bevægelighed for varer, personer og kapital i et område, kan der ikke føres forskellige former for økonomisk politik til opretholdelse af den økonomiske proces«.
The 12 governments send one or more representatives to Council meetings — usually, though not necessarily, the ministers responsible for the subject area
En yderligere faktor, der skulle garantere en fortsat integrationsproces og forhindre tilbageskridt i samlingsbestræbelserne til et lavere integreringsniveau, så EF-grundlæggerne i de med grundlæggelsen af EF oprettedefællesskabsorganer.
The following brief survey concentrates only on the essential functions of the four main Community institutions and is not meant to be an exhaustive description of the Community's entire institutional system.
udelukkende overladt til staternes eller det internationale samarbejdes initiativer og kom petence.
in question (eg. foreign or economic affairs, finance, employment, agriculture, transport, science).
Tværtimod blev der med EF's grundlæggende Traktater etableret et institutionelt system, der sætter EF i stand til inden for de sagsområder, der falder ind under dets kompetence, at vedtage fællesskabsret, som er lige bindende for alle medlemsstater.
It is the Council, acting on a proposal from the Commission, which take the decisions necessary for the attainment of the goals laid down in the Treaties.
Hovedpersonerne i dette system er de fire fællesskabsorganer: Rådet (også kaldet Ministerrådet), Kommissionen, Europa-Parlamentet og EF-Domstolen1)).
Ensuring freedom of movement, freedom to provide services and the right of establishment, defining common policies, and establishing the Community budget are some of its responsibilities. sibilities.
I dette er medlemsstaternes regeringer repræsenteret.
It is this, together with the fact that under the Treaties it has the power (in principle at least) to decide by a majority vote, that distinguishes it from an intergovernmental conference.
Alle tolv medlemsstater sender én eller flere repræsentanter, og det er i reglen — men ikke nødvendigvis — de for de pågældende sagsområder kompetente fagministre, f. eks. udenrigs-, økonomi, finans-, arbejds-, landbrugs-, eller transportministeren og ministeren for videnskab.
Majority voting is significant not so much because it prevents individual countries from blocking important decisions, but rather in that it allows a large Member State which could otherwise resist simple political pressure to be outvoted.
Ministerrådet skal — om end kun på Kommissionens initiativ — træffe de afgørelser, som er nødvendige for at nå Traktatens mål.
In practice, however, majority voting is rarely used.
Det er således bl. a. Rådets opgave at gennemføre fri bevægelighed, fri udveksling af tjenesteydelser, fri etableringsret og frie kapitalbevægelser, at definere den fælles politik på for skellige områder samt at vedtage EF's budget.
The explanation goes back to 1965, when France, fearing that arrangements for financing the common agricultural policy might prove detrimental to vital French interests, refused to attend Council meetings (the 'empty-chair policy') and so blocked all decision-making in the Council for more than six months.
Selv om det fremfor alt er medlemsstater nes interesser, der bliver gjort gældende i Ministerrådet, så er Rådets medlemmer dog og så forpligtet med hensyn til de mål, EF har sat sig, og de vilkår, EF i det hele taget nødvendigvis må indordne sig under.
The dispute was eventually settled on 29 January 1966 with the 'Luxembourg compromise', by which it was agreed that where vital interests of one or more members were at stake, the Council would endeavour, within a reasonable time, to reach a solution acceptable to all its members while respecting their mutual interests and those of the Community.
Derfor må de til stadighed bestræbe sig på at lægge lige megen vægt på medlemsstaternes særinteresser og Fællesskabets interesse.
At French insistence the agreement also included a statement recording their view that in such cases the discussion must be continued until 'unanimous agree ment' was reached.
Herved og ved den bemyndigelse til principielt at kunne træffe flertalsafgørelse, der er nedfældet i Traktaterne, er der en forskel mellem Ministerrådet og en regeringskonference.
If even this should prove impossible, the only solution envisaged by the Luxembourg agreement is to note that disagreement between the Member States still persists.
Den franske delegation lagde i denne sammenhæng vægt på at fastslå, at drøftelser ne i disse tilfælde skulle fortsættes, indtil der opnåedes »enstemmighed«.
The Single European Act' signed in Luxembourg in February 1986 largely remedies this weakness in the Council's decision-making capacity.
Såfremt ikke engang dette er muligt, er der heller ingen løsning at finde i Luxembourg-aftalen, hvor det blot konstateres, at der fortsat er meningsforskelle mellem medlemsstaterne.
Although the unanimity requirement has not been completely eliminated, the Act reflects a general acknowledgement that majority voting should be used more often than in the past.
Denne aftale har ganske vist gjort en ende på Ministerrådets beslutningsudygtighed, men i praksis betød den også afslutningen på flertalsprincippet.
Essentially the idea is that in future unanimity will be required only to produce a consensus between ministers on the main outlines of a policy.
Der er ingen kriterier, ved hjælp af
When putting this consensus into
') Der vil i denne brochure ikke blive givet nogen beskrivelse af EF's institutionelle system i alle enkeltheder; det følgende overblik vil derfor kun behandle de fire fællesskabsorganers grundlæggende funktioner.
For the background to the Single European Act and its place in the system of Community Treaties, see Chapter VI — The Community and progress towards political union.
Denne bedømmelse overlades helt til den pågældende medlemsstat, der som følge heraf kan forlange enstemmighed ved enhver grund læggende beslutning i Ministerrådet. Hver medlemsstat har dermed i praksis en »vetoret«.
practical effect, on the other hand, the Council will be able to take decisions by a qualified majority.
Denne beslutningsform skal f. eks. gælde for så vigtige områ der som gennemførelsen af det indre marked, den økonomiske og sociale samhørighed, forskning og teknologisk udvikling samt miljøbeskyttelse. Denne hensigt fra medlemsstaternes regeringer skal så ganske vist først stå sin prøve stillet over for hverdagens barske realiteter, når man skal finde frem til politiske afgørelser.
It is proposed to use these new decision-making arrangements in a range of important areas such as completing the internal market, promoting economic and social cohesion, furthering research and technological development and protecting the environment.
Siden 1975 er de sammen med udenrigsministrene tre gange om året trådt sammen i »Det Europæiske Råd«. Dettes egentlige funktion be står i at give opbygningen af et samlet Europa nye impulser og målsætninger.
European Community heads of government, foreign ministers and other dignitaries outside the Zappeion Palace, Athens, following the signature of the Treaty of Accession of Greece on 28 May 1979, for the second enlargement of the European Community.
Regeringscheferne, udenrigsministrene ogandre ledere i Det Europæiske Fællesskab uden for Zappeionpalœet ¡Athen efter undertegnelsen af Grækenlands tiltrædelsestraktat den 28. mai 1979, hvilket varden anden udvidelse af Det Europæiske Fællesskab.
How far this intention will actually be put into practice in the harsh world of political reality remains to be seen. In view of the very cautious nature of the move towards in creased majority voting, much will probably still depend on the good will of the governments.
Kommissionen er drivkraften bag fællesskabspolitikken, fællesskabstraktaternes vogter og den, der repræsenterer Fællesskabets interesser.
The Commission is the engine of Community policy, the guardian of the Treaties and the advocate of the Community interest.
Den har 17 medlemmer, der udnævnes for fire år af medlemsstaternes regeringer i gensidig forståelse, og som udøver deres virksomhed helt selvstændigt til fælles bedste for EF.
It is made up of 17 members who, although appointed by mutual agreement between the governments for a four-year term, are required to act in complete independence for the good of the Community.
Som drivkraft bag fællesskabspoli tikken er det Kommissionens opgave at forelægge Rådet forslag og udkast til fælles foranstaltninger, uden hvilke Rådet ifølge de gældende bestemmelser ikke kan foretage sig no-
With the introduction of direct elections in 1979 (held every five years, the most recent being in June 1989) the European Parliament can rightly claim to be the representative of the people within the Community.
get (Kommissionens såkaldte initiativret. Som EF-Traktatens vogter våger den over, at Traktaterne samt de af Fællesskabets organer vedtagne retsakter overholdes og anvendes.
Its consultative function primarily involves exercise of the advisory powers conferred on it by the Treaties, under which Parliament may deliver opinions on Commission proposals before the Council takes a decision.