natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Antal sengepladser pr. 1 000 indbyggere
Number of beds per 1 000 population
Københavns Kommune
Region short term Psychiatric Other Total
Frederiksborg Amtskommune
Copenhagen county Frederiksberg county
Roskilde Amtskommune
Roskilde county (capital region) West Zealand county Storstrøms county
A: Sjælland og Lolland­Falster tilsammen
A Zealand & Lolland-Falster total 10.7 5.9 8.3 6.7
Nordjyllands Amtskommune
The hospital doctor is paid a salary.
D: Jylland
Hospitals
Α­D TILSAMMEN (= DANMARK)
Hospitals are financed out of taxation.
D. SUNDHEDS- OG SYGEPLEJE I FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND
D. HEALTH CARE IN THE FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY
D.I. UDVIKLING OG ADMINISTRATIV OPBYGNING
D.I. EVOLUTION AND ADMINISTRATIVE STRUCTURE
Den første forbundslov vedrørende tilrettelæggelse af sundheds- og sygepleje i Tyskland blev vedtaget i 1883.
The first national law to affect the provision of health care in Germany was enacted in 1883.
Den nuværende lovgivning tager sit udgangspunkt i forsikringsloven af 1911, som er blevet ændret mange gange i de forløbne 67 år.
The current legislation starts from the 1911 insurance code which has been amended many times during the last sixty-seven years.
Den administrative opbygning af sundhedssektoren i FR Tyskland er tredelt.
There is a tripartite administrative structure of the health care sector in the FR of Germany.
Øverst finder man ministeriet for ungdoms-, familie- og sundhedsanliggender og arbejds- og socialministeriet, som varetager det øverste tilsyn med sundhedsvæsenet.
At the apex of this structure are the Federal Ministry of Youth, Family and Health Affairs and the Federal Ministry of Labour and Social Affairs which concern them selves with the general supervision of the health care system.
Det næste led er den enkelte delstats arbejds- og social ministerium, der er ansvarligt for håndhævelsen af delstatens love og forordninger.
The next tier is the Land (or State) Ministry of Work and Social Welfare which is responsible for the enforcement of the law and regulations of the Land.
Delstaten er ansvarlig for administrationen af sundhedstjenesten.
The Land is responsible for administer ing the health services.
De laveste administrative myndigheder er de lokale sundhedsnævn, der er tilknyttet de kommunale myndigheder.
The lowest administrative authorities are the local boards of health which are affiliated to the local authorities.
Disse nævn tager sig af særlige grupper (f.eks. handicappede, kronisk syge, narkomaner osv.) og yder særlige tjenesteydelser (skolelægeordning, offentlig sundhedspleje samt tilsyn med sanitære forhold) og fører endvidere tilsyn med samtlige sygehuse.
These boards are in charge of caring for specific groups (e.g. the handicapped, the chronic sick, addicts etc.), provide specific services (school health, public health and sanitary inspection) and supervise all hospitals.
Sygekasser
Sickness_funds
Størsteparten af befolkningen - ca. 90% - er med i en sygeforsikringsordning.
The majority of the population - some 90% - are members of a social insurance fund.
Alle arbejdstagere, hvis indtægt ligger under en vis grænse, skal obligatorisk tilslutte sig sygeforsikringsordningen, og andre kan gøre det på frivillig basis.
All workers below an earnings ceiling are compelled to join the health care social insurance scheme and other may join on a voluntary basis.
Der findes 1 425 sygekasser, der inddeles i 8 grupper:
There are 1 425 sickness funds and these are divided into 8 groups:
Det er selvstyrende organer, der ledes af en bestyrelse og en forsamling af repræsentanter, der vælges af de forsikrede og arbejdsgiverne, bortset fra tillægssygekasserne, hvis bestyrelse udelukkende vælges blandt de forsikrede.
They are self-governing bodies with a board of directors and an assembly of representatives who are chosen from the insured and employers, except in the case of the substitute funds whose directors come from the ranks of insured only.
De forskellige sygekasser yder stort set de samme former for ydelser.
The funds provide roughly the same range of benefits.
Personer, der ikke dækkes af den sociale sikringsordning eller af en privat forsikring, eller som ikke har de fornødne midler til selv at betale for lægehjælp, kan modtage ydelser i henhold til det sociale bistandsprogram.
Those people who are not covered by the social insurance scheme and who are without private insurance cover or the means to buy health care, are eligible for benefits under the social aid programme.
Der kan ydes social bistand til dækning af samtlige behandlingsudgifter, såfremt det godtgøres, at vedkommende ikke selv har midler til at betale; programmet dækker ca. 1% af befolkningen og administreres af delstaterne.
Social aid can meet the full cost of care and is means tested, it covers about 1% of the population and is administered by each Land.
I_øvrigt
Other
Personer, der ikke dækkes af den sociale sikring eller delstaternes sociale bistandsydelser, er henvist til privat forsikring og private midler.
Those not covered by social insurance and the social aid provision of the Land have to depend on private insurance and private resources.
Da det samtidig er således, at dem der er dækket af den sociale sikring, kan "supplere" ydelserne herfra med ydelser fra privat side, er der i FR Tyskland opstået et stort marked for privat sygeforsikring.
This together with the fact that those covered by social insurance can 'supplement' their State benefits from private income, means that there is a substantial private insurance market for health care in the FR of Germany.
Foreningen af private sygeforsikringsselskaber (Køln) har 37 medlemmer (hvoraf 9 er selskaber med begrænset ansvar).
The Association of Private Sickness Insurers (Cologne) has 37 members (of which 9 are limited liability companies).
FR Tysklands sociale sikringsordning dækker ca 93% af befolkningen.
The German social insurance scheme covers about 93% of the population.
Praktisk taget alle lønmodtagere (dvs. arbejdstagere og funktionærer under en vis indtægtsgrænse), landmænd og disses medhjælpende familiemedlemmer samt visse grupper af selvstændige er forpligtede til at bidrage til den lovpligtige sygeforsikring.
Practically all employees, (i.e. all blue collar workers and white collar workers, below the earnings ceiling, farmers and their dependents working with them, and some selfemployed groups, are obliged to contribute to the compulsory health care scheme.
Arbejdsløses bidrag betales af arbejdsløshedskasserne.
The unemployed's contribution are paid for him by the unemployment scheme.
Siden juli 1977 har pensionister skullet tilslutte sig en sygekasse.
Since July 1977 pensioners are obliged to be registered with sickness funds.
Denne syge forsikring er imidlertid kun gratis for dem, såfremt de har været forsikret gennem en vedtægtsmæssig social sikringsordning (Solidargemeinschaft der gesetzlichen Krankenversicherung) i mindst halvdelen af perioden mellem den 1.1.1950 og tidspunktet for pensionsansøgningen.
However their health care insurance is free only if they were insured with the statutory social insurance scheme for at least half the period between 1.1.1950 and their request for retirement.
De, der ikke opfylder denne betingelse, må selv betale bidrag, såfremt de ønsker at modtage ydelser.
Those not meeting this criterion have to pay contributions if they wish to receive health care benefits.
Det afgørende kriterium for obligatorisk medlemskab og bidragets størrelse er lønnen. Alle lønmodtagere og selvstændige, hvis månedlige indtægt er mindre end 2 775 DM, dækkes således af de lovpligtige sociale sygeforsikrings ordninger.
The criterion which determines contribution and membership is remuneration: i.e. all wage earners and selfemployed who earn less than DM 2 775 per month are covered by the social insurance arrangements.
Funktionærer med en indtægt, der ligger over denne indtægtsgrænse, kan tilsluttes den lovpligtige sygeforsikring som frivillige medlemmer.
White collar workers earning in excess of this ceiling can become voluntary members of the social insurance scheme. (At present about 86%
(For øjeblikket er ca. 86% af medlemmerne af den lovpligtige sygeforsikring tvungne medlemmer og 14% frivillige medlemmer).
35 - of the statutory scheme's members are compulsory members and 14% are voluntary members).
Det bør endvidere nævnes, at efterhånden som beløbsgrænsen øges (f.eks. steg den fra 2 550 (tallet for januar 1977) til 2 775 den 1.1.1978), "indfanges" flere og flere lønmodtagere og dækkes af den lovpligtige sygeforsikring.
Another important point to note is that as the ceiling rises (e.g. it rose from 2 550 (January 1977 figure) to 2 775 on 1 January, 1978) more employees are 'captured' by social insurance coverage.
Når arbejderne "indfanges", har de imidlertid mulighed for at vælge mellem to muligheder: de kan tilslutte sig den lovpligtige sygeforsikring eller (obligatorisk) tegne en privat for sikring. Pr.
However when 'captured' these workers have the choice of joining the social insurance scheme or agreeing to take out (compulsory) private insurance coverage.
33 mulighed. Siden begyndelsen af 1970'erne har stadig flere trukket sig ud på denne måde, hvilket betyder en ændring af den praksis, der var gældende i begyndelsen af årtiet.
On 1 January, 1977 approximately 79% of those people who had only just been covered by the statutory scheme, took this option, The number contracting out in this way has risen markedly since the early 1970s and is a reversal of practice at the beginning of the decade.
Den del af befolkningen, der dækkes af den lovpligtige sygeforsikring, er øget stærkt siden 1966, da 86,4% af befolkningen var dækket.
The percentage of the population covered by compulsory social insurance has increased considerably since 1966, when 86.4% of the population were covered.
Det vesttyske sundhedsvæsen finansieres ved midler fra fem forskellige kilder; lovpligtige sygekasser (den vigtigste finansieringskilde), private forsikringsinstitutter, private frivillige organisationer, offentlige midler og private midler.
The German health care system is financed from five sources: compulsory sickness funds, (the principle source of funds) private insurance organization, private voluntary organizations, public funds, and private resources.
Sygekasserne forsøger at få indtægter og udgifter til at balancere ved at vurdere udgifterne i tiden fremover, og ved med regeringens godkendelse at tilpasse satserne for de forsikredes bidrag.
The sickness funds have to try to balance income and expenditure by estimating the costs in future periods and adjusting, subject to government agreement, the contribution rates of the insured.
Sygekasserne finansierer sygehus behandling og primær sundhedspleje på grundlag af aftaler med sygehuse og læger, som betales direkte.
The funds finance hospital and primary care by contracting with the providers and financing them directly.
De forsikredes bidrag beregnes på grundlag af lønnen, dog højst op til en indtægtsgrænse på 2775 DM pr. måned.
The contributions of the insured are not assessed on full but on insurable earnings i.e. earnings up to the ceiling of DM 2 775 per month.
Siaen 1970 er indtægtsgrænsen automatisk blevet justeret, således at den svarer til 75% af den indtægtsgrænse, der gælder ved beregning af bidrag til alders og invalidepensionsordningen.
Since 1970 the earnings ceiling has been automatically adjusted to a level of 75% of the ceiling of the old age and disability scheme.
Sidstnævnte indtægtsgrænse justeres efter en bestemt vedtagen fremgangsmåde, således at der tages hensyn til ændringer i lønninger og priser.
The latter is adjusted via an agreed formula related to changes in wages and prices.
Bidragssatserne for de otte kategorier af sygekasser varierer fra 7,8% til 14,2%.
Contribution rates vary between the eight groups of sickness funds from 7.0 to 14.2%.
Gennemsnitssatsen er 11,5% (januar 1978), der fordeles ligeligt mellem arbejdsgiver og arbejdstager.
The average contribution rate is 11.5% (January 1978) and this levy is divided equally between the employer and the employee.
Disse bidrag finansierer naturalydelser, (lægehjælp) og kontantydelser (ydelser i forbindelse med sygdom, fødsel og dødsfald).
These contributions finance benefits in kind (health care) and in cash (sickness, maternity and death benefits).
34 sektoren og på at forbedre sygehusenes kvalitet og geografiske fordeling.
Contributions to the finance of health care come from the Land (State) and the Bund (Central) government.
De midler, som Forbundsrepublikken og delstaterne ofrer på sundhedsvæsenet, er steget hurtigt de seneste år.
The flow of Bund and Land resources into the health care system has risen rapidly in the recent past.
Siden 1977 har Forbundsrepublikken bidraget med 13,4 mio DM til pensionsordningen for manuelle arbejdstagere, 3,2 mio DM til pensionsordningen for funktionærer og 7,0 mio til pensionsordningen for minearbejdere.
In 1977 the Bund contributed DM 13 400 million to the pensioners' scheme for blue collar workers, DM 3 200 million to the pensioners' scheme for white collar workers, DM 7 000 million to the miners' scheme for pensioners.
Endvidere har Forbundsregeringen betalt 1,1 mio DM direkte til sygeforsikringsordningen og ydet sygehusene tilskud på i alt 0,8 mio DM.
Also the Bund directly paid DM 1 100 million to the health insurance system and financed hospital subsidies equal to DM 800 million.
Delstaterne og kommunerne bidrog med 1,6 mio DM til udgifterne til sundheds- og sygepleje i 1977.
The Land and local government units contributed DM 1 600 million towards the cost of health care in 1977.
I 1977 udbetalte private forsikringsselskaber 4,790 mio DM til finansiering af godtgørelser af de forsikredes lægeudgifter.
In 1977 the expenditure of the private insurers in financing reimbursement of members' medical expenses was DM 4 790 million.
Privat forsikring anvendes til dækning af udgifterne for personer, der ikke dækkes af nogen sygeforsikringsordning.
Private insurance is used to finance the expenditure of those with no social insurance cover.
Endvidere ønsker mange (5%), der dækkes af den lovpligtige forsikringsordning, at få en særlig god behandling (dvs. bedre inkvartering på små stuer eller enkeltværelser i stedet for på fællesstuer (standard på 3. klasse).
Also many people (5%) with compulsory social insurance cover elect to have 'superior' treatments (e.g. superior hospital accomodation in small wards or private rooms rather than in large wards (standard 3rd class cover)).
Den forsikrede betaler 1 DM pr. artikel i forbindelse med lægemidler og briller (børn og krigsveteraner er fritaget for betaling).
Those covered by social insurance get benefits in kind (i.e. there is no third party pays system as in e.g. France) and direct contributions by patients towards treatment costs are limited.
Den forsikrede betaler ligeledes en del af udgifterne til forbindssager og visse former for tandpleje, således f.eks. 20% af udgifterne til tandkroner.
The insured pay DM 1 per item for pharmaceutical products and spectacles, (children and veterans are exempt) The insured also pays part of the cost of appliances and for some types of dental care e.g. 20% of the cost of crowns.
Denne sidste ændring blev indført i 1977 samtidig med andre ændringer, der resulterede i, at visse mindre vigtige lægemidler ikke godtgøres.
The latter change was introduced in 1977 together with changes which resulted in the non-reimbursement of certain minor medicines.
Disse ændringer indgik i et program, der tog sigte på at begrænse omkostningerne i forbindelse med den sociale forsikringsordning.
These changes were part of a programme attempting to contain the costs of the social insurance programme.
Ifølge officielle skøn anvendtes i 1966 4% af BNP til sundheds- og sygepleje mod 5,7% i 1971 og 8% i 1976.
According to official estimates the percentage of GNP spent on health care was 4% in 1966, 5.7% in 1971 and 8.0% in 1976.
(Nogle skønner, at det tilsvarende tal for 1977 ligger helt oppe på 10%).
(Some estimates put the 1977 health care expenditure level as a per centage of GNP as high as 10%).
Der gøres i dette afsnit ikke forsøg på at give et samlet billede af udgiftsstatistikkerne for alle sygekasser, private forsikringsselskaber og enkeltpersoner.
Aggregation of the expenditure statistics of all the sickness funds, the private insurers and private individuals is not attempted in this section.
Formålet er blot at give et vist fingerpeg om fordelingen af sygekassernes udgifter samt udgifternes stigningstakt.
The objective is merely to give some indication of the expenditure pattern of the social insurance sickness funds and its rate of growth.
Udgifternes fordeling
The expenditure pattern
Fordelingen af sygekassernes udgifter i 1966 og 1976 (1973) fremgår af tabel 1.
The expenditure pattern of the sickness funds in 1966 and 1976 (1973) is set out in Table 1.
Udgifterne til læge- og tandlægebehandling dækker lægebehandling i privat praksis.
The medical and dental expenditures cover the finance of care by professionals in residential practice.
Udgifternes stigningstakt
Expenditure growth
Vesttyskland erkender, at et af de største sundhedspolitiske problemer er at begrænse udgifterne.
The Germans recognize that cost containment is one of their main policy problems in health care.
I 1976 og 1977 steg sygeforsikringens udgifter med henholdsvis 9,1% og 4,6%.
During 1976/1977 social insurance health care expenditure increased by 9.1% and 4.6%.
Udgifterne til sygehusbehandling steg med 9,6% i 1976 og med 5,9% i 1977.
Costs of hospital care rose by 9.6% in 1976 and by 5.9% in 1977.
Læge- og tandlægepraksis (behandling)
Medical and dental (treatment)
Lægeartikler (udstyr og medicin)
Medical appliances (equipment and drugs)
Ydelser i forbindelse med sygdom (kontant)
Hospital care Sickness benefits (cash)
+) Kontantydelser i forbindelse med fødsel og dødsfald, administrative Udgifter osv. Kilde: Sozialbericht 1978, s. 102.
1 Cash maternity and death benefits, administrative costs etc Source : Sozialbericht 1978, p. 102
Den vesttyske sygeforsikringsordnings ydelser er naturalydelser og dækker i de fleste tilfælde hele behandlingsudgiften.
The health care benefits of the German social insurance system consist of benefits in kind which, in most cases, meet all the cost of care.
Den private forsikringsordning giver kontantydelser.
The private insurance system gives benefits in cash.
I tilfælde af sygdom kan pätien ten frit vælge læge blandt de praktiserende sygekasselæger.
In the event of illness the patient can choose his doctor freely from among the practising sickness fund doctors.
Patienten kan 1 igeledes, såfremt han ønsker det, konsultere en sygekasseregistreret special læge.
The patient can also seek medical advice from a specialist registered with a fund if the patient so desires.
Enhver læge kan indgå aftale med en sygekasse om at behandle pätien ter, der dækkes af den offentlige sygeforsikringsordning.
All doctors can enter a contract with a sickness fund to provide care for patients covered by social insurance.
Reglerne vedrø rende dette forhold mellem sygekassen, lægen og patienten fastsættes ved lov gældende for hele Forbundsrepublikken.
This relationship, between the fund, the doctor and the patient, is regulated by federal law.
Der findes mindst en lægeforening (Kassenartzliche Vereinigung) i hver enkelt delstat.
There is at least one doctors' federation (Kassenaertzliche Vereinigung) in each Land.
Alle læger, der behand 1er sygekassemedlemmer, er forpligtede til at tilslutte sig en af disse foren inger, og disse er overfor sygekasserne for pligtede til at opfylde sygekas semedlemmernes behov for lægehjælp.
All doctors treating sickness fund members are obliged to join one of these bodies and the federations are obliged by the sickness funds to meet the health care demands of fund members.
Patienter, der er medlemmer af en sygekasse, kan vælge læge (alment praktiserende læge eller speicallæge) blandt de praktiserende sygekasselæger.
The patient who is a member of a sickness fund can choose his doctor (i.e. a general practitioner or a specialist) from amongst the practising insurance doctors.
Som bevis for medlemskab af en sygekasse og ret til gratis behandling, skal patienten ved den første lægekonsultation vise et "sygesikringsbevis" (Krankenschein).
As proof of fund membership and as evidence of his right to claim free treatment, the patient must hand over a medical voucher'(Krankenschein) at the first consultation.
Disse udstedes af sygekasserne og giver indehaveren ret til at søge lægehjælp i et tidsrum af 3 måneder.
These vouchers are issued to the insured by the funds which entitles the holder to claim the service of a doctor for three months.
I tilfælde af sygdom kan patienten således konsultere en alment praktiserende læge eller en speciallæge.
Thus in the event of illness the patient can go to a general practitioner or specialist.
Anses han for at have behov for sygehusbehandling, betyder dette i almindelighed, at han indlægges til behandling.
If he is deemed to be in need of hospital care this usually involves inpatient treatment.
Ambulatoriefaciliteter er ret sjældne på vesttyske sygehuse, skønt der for øjeblikket gøres en indsats for at ændre dette område af sundhedstjenesten.
Out patient hospital facilities in Germany are unusual although efforts are being made to alter this aspect of health care provision.
Sygehus behandling, der skal finansieres af sygekasserne, kan kun finde sted på anerkendte sygehuse, som er opført i den såkaldte "Krankenhausbedarfsplan" (liste over behovet for sygehuse) eller på sygehuse, som har indgået aftale med sygekasserne.
Hospital treatment financed by the funds can be carried out only in recognized hospitals listed in the 'Krankenhausbedarfsplan' (plan of hospital establishment requirements) which have contracts with the funds.
Når patienten er blevet indlagt, bliver sygdommen - om nødvendigt - på ny diagnosticeret, hvilket er en overflødig gentagelse af undersøgelsesprocedurer og spild af lægernes tid.
Once in hospital the patients' ailment - if necessary - may be diagnosed anew: a wasteful duplication of doctors' time and testing procedures.
Patienten modtager normalt 3. klasses indkvartering og betjening, men kan mod betaling nyde ekstra god betjening.
The patient is usually provided with third class hospital accomodation and can purchase superior if he is prepared to pay for it.
Dette afsnit vedrører antallet af og fordelingen af læger og sygehussengepladser samt prisen på disse faktorer.
This section is concerned with the quantity, price and distribution of doctors and hospital beds.
Skønt dette kun er en ufuldstænding oversigt over de faktorer, der indgår i sundheds- og sygeplejen, kan den være nyttig, da den giver indsigt i en række vigtige sundhedspolitiske emner.
Although this is only a partial review of the 'inputs' into the health care process it is useful because it provides insights into some important policy issues.
Tabel 2 viser den regionale fordeling af læger i FR Tyskland i 1976 samt gennemsnittet for hele Forbundsrepublikken.
Table 2 shows the regional distribution of doctors in the FR of Germany in 1976 and the national average statistic.
Antallet af læger pr. 100 000 indbyggere var i 1976 199 for Forbundsrepublikken som helhed.
The total doctor stock per 100 000 population in 1976 was 199.
Der er ret store regionale afvigelser fra dette gennemsnit.
The regional variations around this average are quite marked.
Hvis man ser bort fra det specielle tilfælde Vestberlin, var det bedst dækkede område Hamburg, hvor lægebestanden lå 63% over landsgennemsnittet, og det dårligst dækkede område Nieder-Sachsen, hvor antallet af læger i forhold til indbyggertallet lå 16% under landsgennemsnittet.
If we set aside the special case of West Berlin, the best endowed area, Hamburg had a doctor stock over 63% above the national average and Niedersachsen, the worst stocked area, had an endowment over 16% below the national average.
Der er en tendens til, at by-delstaterne (Berlin, Hamburg og Bremen) er bedre forsynet med læger end de øvrige delstater.
The city-Lands (Berlin, Hamburg and Bremen) tend to be better endowed with doctors than the non-city Lands.