natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det er i de mindre velstående lande, merværdiafgiften har en markant degressiv virkning (Irland, på en måde, der skal analyseres nærmere, og Det forenede Kongerige).
The regressive effect is most marked in the least-rich countries (Ireland—in a way which calls for analysis—and the United Kingdom).
I denne gruppe lande skyldes degressionsfænomenet især tre ting:
There the effect is due mainly to the following three factors:
Β — Begrænsninger for de egne indtægter
Β—Limits imposed on own resources
Ifølge traktaten og afgørelsen af 21. april 1970 er en stigning i EF's indtægter underkastet en række begrænsninger.
The Treaty and the Decision of 21 April 1970 lay down certain limits to the increase in Community resources.
Maksimumsgrænse — I medfør af afgørelsen af 21. april 1970 er der lagt loft over EF's ind­tægter, idet de sammensættes af to beløb, der består af faktiske størrelser: landbrugsafgifter, sukkerafgifter og told samt højst 1 % af det ensartede beregningsgrundlag for merværdiafgif­ten.
Maximum level—The Decision of 21 April 1970 sets a ceiling on the Community's resources, since these are drawn from two specific sources: agricultural levies, sugar levies and customs duties on the one hand, and a maximum of 1% of the uniform VAT assess­ment basis on the other.
Således ville EF's indtægter i 1980 kunne blive på: Landbrugsafgifter Sukkerafgifter Told 1 % af beregningsgrundlaget for merværdiafgiften
Agricultural levies Sugar levies Customs duties 1% VAT
Kommissionen har ganske vist inden for rammerne af sit udkast til en »styrkelse af Europa­Parlamentets budgetbeføjelser« af 10 oktober 1973 foreslået indførelsen af en ren EF­proce­dure med henblik på skabelse af nye egne indtægter (jf. s. 8).
In its proposal for the strengthening of Parliament's budgetary powers of 10 October 1973, the Commission did in fact propose to set up a purely 'Community' procedure for creating new own resources (see p. 8).
Men for øjeblikket er procedu­ren national; EØF­traktatens artikel 201 er ikke blevet ændret, og ifølge artiklens stk. 3 gælder det fortsat, at Rådet kan fastsætte bestemmelser vedrørende egne indtægter, men at disse bestemmelser skal vedtages af medlemsstaterne i overensstemmelse med deres respek­tive forfatningsregler, hvilket svarer til, at afgørelsen får værdi af traktat.
But for the present, the procedure is national; Article 201 of the EEC Treaty remains unamended and paragraph 9 thereof still stipulates that the Coun­cil may lay down the appropriate provisions on own resources but that these provisions must be adopted by the Member States in accordance with their respective constitutional re­quirements, thus bestowing on the decision the status of a treaty.
Tidsmæssig grænse — Udover denne maksimumsgrænse fastsættes der i EØF­traktaten en margen, der beregnes hvert år.
Temporal limits—Besides this maximum limit, the EEC Treaty provides for a further limit to be calculated year by year.
I denne traktats artikel 203, stk. 9, fastsættes det nemlig, at de ikke­obligatoriske udgifter (if. s. 40), dvs. dem, der ikke nødvendigt følger af traktaterne eller af den afledede EF­ret, hvert år skal begrænses af en »maksimalsats for forhøjelser«.
Article 203(8) of the Treaty lays down that noncompulsory expenditure (see p. 40), i.e. expenditure not resulting from the Treaties or secondary legisla­tion, must be restricted each year to a maximum rate of increase.
Kom­missionen »fastslår« denne sats efter høring af Udvalget for økonomisk Politik, og derefter meddeles den til alle institutionerne inden den 1. maj.
That rate is ' established ' by the Council, after consulting the Economic Policy Committee, and then notified to all the institutions before 1 May.
For at budgettet for regnskabsåret for 1975 kunne forberedes på grundlag af de nye bestem­melser i traktaten af 21. april 1970, måtte Kommissionen i 1974 udarbejde en metode til at fastslå den maksimalsats for forhøjelser af de ikke­obligatoriske udgifter, der fremgår af tre elementer, som er fastsat i traktaterne.
To enable it to draw up the budget for the 1975 financial year according to the new provi­sions of the Treaty of 21 April 1970, the Commission worked out a method in 1974 of determining the maximum rate of increase of noncompulsory expenditure based on three factors specified by the Treaties and matched the appropriate macroeconomic indicator to each of them, as follows: (a) 'the trend, in terms of volume, of the gross national product within the Community', to be calculated according to the indicator of GNP in terms of volume, subsequently con­verted to value terms; (b) 'the average variation in the budgets of the Member States', to be calculated from central government expenditure, an indicator in value terms; (c) 'the trend of the cost of living', as measured by an indicator converting GNP in terms of volume to GNP by value; this is, of necessity, the GNP deflator and not that of private consumption since the latter represents only a part of GNP.
For budgettet for 1975 har referenceåret således været 1973, og beregningerne har været følgende: udviklingen i BNP i faste priser: 5,7%; gennemsnitlig ændring i medlemsstaternes budgetter: 15,4% og udviklingen i BNP­deflatoren: 7,7 %.
tions were as follows: trend of GNP by volume: 5.7%; average variation in Member States' budgets: 15.4%; trend of GNP deflator: 7.7%.
Disse tre elementer giver et interval fra 15,4% (centraladministrationernes udgifter) til 13,8 % (dvs. 105,7 χ 107,7: BNP i løbende priser), hvilket i gennemsnit er 14,6 % (15,4+ 13,8:2), der er blevet anvendt som den konstaterede maksimalsats.
These three factors give a bracket of 15.4% (central government expenditure) to 13.8% (105.7 χ 107.7; GNP by value) and thus an average increase of 14.6% (15.4 + 13.8 -f- 2), which was duly adopted as the maximum es­tablished rate.
For budgettet for regnskabsåret 1976 var denne sats på 15,3 %, for 1977 17,3 %, for 1978 13,6 %, for 1979 11,4 % og for 1980 13,3%.
For the 1976 budget, the rate was 15.3%; for 1977, 17.3%; for 1978, 13.6%; for 1979, 11.4%; and for 1980, 13.3%.
Denne ordning med en »maksimalsats for forhøjelser« af de ikke­obligatoriske udgifter er foruden at være meget kompliceret en betydelig hindring for EF­budgettets udvikling, efter­som dette afhænger af de begrænsninger, der to år tidligere er blevet pålagt medlemsstater­nes nationalbudgetter.
Apart from being highly complicated, this system of a maximum rate of increase for noncompulsory expenditure is a major obstacle to growth of the Community budget, since it subjects it to the growth limits imposed on the Member States' own budgets two years previously.
Ved denne ordning tages der således ikke hensyn til den problematik, der gør sig gældende for Fællesskaberne, som råder over et begrænset budget, dvs. hvor omplaceringer mellem de store poster kun i lidet omfang eller slet ikke er mulige, og et bud­get, der består af nye udgifter eller udgifter i udvikling, dvs. det kan visse år være nødvendigt med betydelige forøgelser af budgetmidlerne.
The system does not therefore take any account of the Communities' main problem, which derives both from the constraints of their limited budget (with its extremely limited scope for transferring appropriations between major budget categories) and from the new or expanding character of much of the expenditure, which may call for considerable in­creases in budgetary resources in some years.
Det skal imidlertid bemærkes, at der i EØF­traktatens artikel 203, stk. 9, hjemles en undtagelsesbestemmelse, for så vidt angår maksimal­satsen, idet »en anden sats« kan fastsættes ved aftale mellem Rådet og Europa­Parlamentet, når »Fællesskabernes virksomhed nødvendiggør« dette.
It must be noted, however, that Article 203(9) of the EEC Treaty provides for exceptions to the system of a maximum rate of in­crease, since it states that 'another rate' may be fixed by decision of the Council and Parlia­ment, 'where the activities of the Communities so require'.
Denne bestemmelse er meget hen­sigtsmæssig og er blevet anvendt i forbindelse med hvert budget siden budgettet for regn­skabsåret 1975, enten ved vedtagelsen af det oprindelige budget eller ved tillægsbudget­terne9).
This most fortunate provision has been used for every budget since that of 1975, whether at the time of adoption of the initial budget or for supplementary budgets.9The maximum rate may under certain condi­tions also be exceeded without this requiring the adoption of a new rate (see p. 44).
Hvorom alting er, kan de to års forskydning mellem de omtalte indikatorer og det pågæl­dende regnskabsår bevirke, at stigningen på EF­budgettet kommer til at passe dårligt sam­men med medlemsstaternes budgetpolitik og derfor giver anledning til frugtesløse diskussio­ner.
At any rate, the two-year time-lag between the indicators used for the calculation and the financial year in question can mean that the Community budget develops in a way ill-suited to the current trend of Member States' budgetary policies and gives rise to unproductive disputes.
C — Kompensationer som følge af ordningen med egne indtægter
C—Compensations under the own resources system
Hidtil har ordningen med egne indtægter været betragtet som et endeligt resultat på EF­plan, der ikke kunne røres ved.
Hitherto, the own resources system has always been regarded as a Community right which cannot be encroached upon.
Udover de overgangsforanstaltninger, der er fastsat i til­trædelsesakten af 1972, er der imidlertid blevet indført tre typer af kompensationer for at tage hensyn til de uacceptable forhold, der følger af en fuldstændig anvendelse af ordningen med egne indtægter.
Besides the traditional measures laid down in the 1972 Act of Accession, three types of compensation have, however, been invented to deal with unac­ceptable situations arising from full application of the system.
Det drejer sig om den finansielle mekanisme, overgangsforanstaltnin­gerne i forbindelse med Grækenlands tiltrædelse og de finansielle kompensationer for lande, der ikke deltager i EMS.
They are the financial mechanism, the transitional measures adopted with a view to the accession of Greece, and financial compensation for non-participation in the EMS.
Målet med alle disse bestemmelser er, at EF­principperne skal over­holdes, og samtidig skal princippernes beståen sikres ved at undgå, at de anfægtes.
All these provisions are designed to comply with Community principles, and at the same time ensure that they are main­tained without dispute.
De er derfor i overensstemmelse med Fællesskabets ånd.
Whilst they therefore comply with the spirit of the Community, they do have a serious drawback in that they do not make the use of 'recovered funds' subject to the objectives laid down by the Community.
Imidlertid bør det bemærkes, at de har en alvorlig fejl, idet de midler, medlemsstaterne igen har skaffet sig rådighed over, ikke nødven­
The special provisions adopted for the three States which joined the European Communities in 1973 did not depart from this system since it did not exist at the time.
De var blot et forsøg på at ligestille de oprindelige stater og de nye stater på dette meget ømtålelige område (jf. bilag 10, s. 376).
very sensitive area (see Annex 10, p. 380).
Fra den 1. januar 1978 blev ordningen med egne indtægter derfor anvendt fuldt ud for såvel de seks oprindelige med lemsstater som de tre nytilkomne medlemsstater.
On 1 January 1978, the system of own resources was therefore applied fully both to the six founding States and to the three new Member States.
Bestemmelserne i artikel 131 i tiltrædelsesakten af 22.januar 1972 forårene 1978 og 1979 har kun fået konsekvenser uden for EF-budgettet, det vil sige, de har ikke haft indvirkning på Fællesskabets regnskaber, hvilket i øvrigt ikke har lettet forståelsen heraf, skønt disse beløb optræder til orientering i forvaltningsregnskabet.
As for the provisions of Article 131 of the Act of Accession of 22 January 1972 for the years 1978 and 1979, they only had an impact outside the Community budget, which means that the amounts involved did not affect the Community accounts—this is rather difficult to understand—although they appear in the revenue and expenditure account as a point of information.
Harold Wilson betegnede den 4. juni 1974 i Rådet ordningen med egne indtægter som værende »uretfærdig« (unfair) og forlangte en »rimelig ligevægt mellem indtægter og udgifter«.
On 4 June 1974, speaking before the Council, Mr Wilson described the system of own resources as unfair and called for an equitable balance between revenue and expenditure.
Samme dag anmodede Rådet Kommissionen om at undersøge spørgsmålet.
On the same day, the Council asked the Commission to look into the situation.
I overens stemmelse med dette mandat foretog Kommissionen en vurdering af den »økonomiske og finansielle situation i Fællesskabet«, der blev suppleret med en »kortfattet fremstilling af den kommende udvikling«10), som blev tilstillet Rådet den 27. oktober 1974.
The Com mission accordingly produced an 'Inventory of the Community's economic and financial situation', and a 'Survey of future developments'10 which it forwarded to the Council on 27 October 1974.
Kommissionen konstaterede, at fordelingen af medlemsstaternes bidrag til Fællesskabets udgifter for fremtiden faktisk kunne give anledning til nogle problemer.
It found that the distribution of Member States' contributions to Community expenditure could indeed produce problems in future.
På Paris-topmødet den 10. december 1974 gav stats- og regeringscheferne deres principielle tilslutning til den britiske anmodning.
At the Paris Summit on 10 December 1974, the Heads of State or Government accepted in principle the British request.
Det henstilledes derfor til Rådet og Kommissionen, »at de snarest muligt udarbejder en generel justeringsmekanisme, som ... kan medvirke til, at det under forløbet af den indbyrdes tilpasning af medlemsstaternes økonomier undgås, at der eventuelt udvikler sig situationer, som er uantagelige for en medlemsstat og uforenelige med Fællesskabets tilfredsstillende funktion« (jf. bilag 3, s. 349).
The Council and the Commission were therefore invited 'to set up as soon as possible a correcting mechanism of a general application which... could prevent during the period of convergence qf the economies of the Member States the possible development of situations unacceptable for a Member State and incompatible with the smooth working of the Com munity' (see Annex 3, p. 351).
Den 30. januar 1975 var Kommissionens forslag udarbejdet.
On 30 January 1975 the Commission completed its proposal.
Den 11. marts 1975 vedtog »Det europæiske Råd« i Dublin justeringsmekanismen (jf. bilag 3, s. 349), og Harold Wilson erklærede »genforhandlingerne« for afsluttet.
On 11 March 1975, the 'European Council', meeting in Dublin, agreed on the correcting mechanism (see Annex 3, p. 352) and Mr Wilson declared the renegotiation over.
Den 18. marts 1975 meddelte han i Underhuset, at hans regering ville anbefale at stemme ja ved den folkeafstemning, der ville finde sted om Det forenede Kongeriges forbliven i EF.
On 18 March 1975 he announced to the House of Com mons that his government would recommend a 'yes' vote for the forthcoming referendum on whether the United Kingdom should remain in the Community.
Forordningen om indførelse af mekanismen, der herefter blev kaldt »den finansielle mekanisme«, blev under henvisning til EØF-traktatens artikel 235 vedtaget den 17. maj 1976 (forordning (EØF) nr. 1172/76) for en forsøgsperiode på syv år.
The regulation setting up the mechanism, henceforth known as the 'financial mechanism', was adopted on 17 May 1976 (Regulation (EEC) 1172/76), pursuant to Article 235 of the EEC Treaty, for a trial period of seven years.
Den »finansielle mekanisme« kan træde i kraft, såfremt der i en medlemsstat opstår en uantagelig situation, der beskrives ved en kombination af en indikator for den nationale vel stand (et BNP pr. indbygger på under 85 % af gennemsnittet for EF) og en indikator for den økonomiske vækst (en faktisk vækstrate for BNP på under 120% af gennemsnittet for EF).
The financial mechanism is triggered off when an unacceptable situation arises in a Member State. This involves a particular combination of readings from an indicator of national wealth (per capita GNP falling below 85% of the Community mean) and an indicator of economic progress (real rate of growth of GNP falling below 120% of the Community mean).
Hvis der konstateres en indbetalingsoverskridelse, beregnes tilskuddet i henhold til en pro gressiv ordning med trancher, der medfører, at tilskuddet bliver forholdsmæssigt større, når overskridelsen udgør en høj procentdel af det pågældende lands BNP11). Tilskuddet kan imidlertid ikke overstige det mindste af følgende beløb:
step with the percentage of the State's GNP represented by the excess payment.11 However, the payment may not exceed the lowest of the amounts below:
1. underskuddet på den pågældende medlemsstats saldo på balancen over landets overfør sler af midler til EF-budgettet og overførslerne fra dette budget.
(1) the amount of the deficit balance for the Member State concerned between its transfers of funds to the Community budget and the transfers received from that budget.
Såfremt der er overskud på saldoen for den pågældende medlemsstat, kan ordningen ikke anvendes.
If a Member State has an excess balance this mechanism becomes inapplicable.
Saldoen opgøres uden hensyntagen til de indbetalinger, der foretages ved anvendelse af ordningen.
The balance is established irrespective of payments made in application of this mechanism.
2. medlemsstatens indbetalinger til budgettet for det løbende regnskabsår i form af merværdiafgift eller på grundlag af BNI.
The pay ments received by a Member State include, however, payments to it by other Member States in the form of monetary compensatory amounts; (2) the amount of payment by the Member State to the budget of the current financial year in the form of VAT or on the basis of GNP.
Det samlede tilskud (eller de samlede tilskud i det tilfælde, hvor flere medlemsstater nyder godt heraf) kan ikke overstige det største af følgende beløb : 250 mio ERE eller 3 % af de udgifter, der konteres det løbende regnskabsår.
The total payment (or payments if several Member States are eligible) may not exceed the higher of the following amounts: 250 m EUA or 3% of expenditure chargeable to the current financial year.
Såfremt det samlede tilskudsbeløb overstiger dette loft, nedsættes tilskuddene i forhold hertil for den enkelte medlemsstat.
If the total payments exceed this limit, they are reduced to the proportional limit for each Member State.
Når der er overskud på de løbende poster på medlemsstatens betalingsbalance (gennemsnitstallene på grundlag af de løbende markedskurser for de tre år, der går forud for det løbende regnskabsår), tages der dog ikke hensyn til medlemsstatens samlede indbetalinger (summen af told, landbrugsafgifter og momsindtægter eller bidrag på grundlag af BNI, men blot til indbetalingerne i form af merværdiafgift eller på grundlag af BNI.
However, where the balance of current payments of the Member State (average balance of payments over the three years preceding the current financial year, at current market ex change rates) is positive, the overall payments by that Member State are not taken into account (total of customs duties, agricultural levies and VAT resources or GNP contributions), but only the VAT or GNP payments.
Betingelsen for tilskuddet anses altså som opfyldt, når disse sidste indbetalinger med mere end 10% overstiger det beløb, som medlemsstaten skulle have betalt (til finansiering af de udgifter, der ikke dækkes af told og landbrugsafgifter) ved anvendelse af den andel, som dens BNI udgør af de Ni's samlede BNI, idet disse tal er skøn vedrørende det løbende regnskabsår.
So the condition for this payment is that these latter payments must exceed 10% of the amount which the Member State would have had to pay (to finance expenditure not covered by customs duties and agricultural levies) on the basis of the proportion of its GNP to the total GNP of the Nine, the figures being estimates for the current financial year.
Der udbetales straks ved begyndelsen af det efterfølgende år og på anmodning af den pågældende medlemsstat et forskud på 75 % af det foreløbige tilskudsbeløb.
At the request of an interested Member State, a part payment of 75% of the provisional amount of the total payment can be paid at the beginning of the following year.
Kommissionen foretager dernæst på grundlag af de endelige data beregningen af det endelige tilskudsbeløb.
The Com mission then calculates the final amount on the basis of the final figures.
Årsagerne til, at den finansielle mekanisme ikke fungerer
Why the financial mechanism was not used
Det drejer sig om en meget kompliceret ordning, der kan bringes i anvendelse til fordel for hvilken som helst stat i EF.
The financial mechanism was a very complex system which could work in favour of any Member State.
Den første frist for at anmode om anvendelse af mekanismen udløb den 30. juli 1976.
The first deadline for application was 30 June 1976.
Budgetterne for disse regnskabsår indeholder dog en budgetpost under afsnit 4 »Refusion og støtte til medlemsstaterne samt diverse« for at angive, at det vil være muligt at sætte mekanismen i gang.
Not one State applied in 1976, 1977, 1978 or 1979.11 Yet for those financial years a budget heading was provided for the purpose in Title 4 (Miscellaneous repayments and aid to Member States).
Af hvilke årsager er mekanismen ikke blevet anvendt?
Why was this mechanism not used?
Som tidligere nævnt må tre forudsæt ninger være opfyldt på samme tidspunkt.
Three conditions had to be satisfied.
Den første er, at BNP pr. indbygger i medlemsstaten er mindre end 85 % af den gennemsnit lige BNP pr. indbygger i Fællesskabet.
The first was that per capita GNP in the Member State had to be below 85% of average per capita GNP in the Community.
Denne betingelse var opfyldt af de tre mindst velstående stater i EF i 1976, 1977 og 1978: Irland (51, 49 og 48 %), Italien (64, 63 og 62 %) og Det forenede Kongerige (77, 75 og 73 %).
The three poorest Community States satisfied this con dition in 1976, 1977 and 1978: Ireland (51, 49 and 48%), Italy (64, 63 and 62%), and the United Kingdom (77, 75 and 73%).
Den anden forudsætning er, at stigningen i BNP i faste priser pr. indbygger i medlemsstaten er mindre end 120 % af den gennemsnitlige vækstrate i Fællesskabet. Det er til en vis grad en konstatering af, at der ikke er konvergens mellem medlemsstaterne.
The third condition was that a Member State's contribution to the Community budget must exceed by more than 10% the amount it would have had to pay if the contribution had been based on the share of its GNP in the Community GNP.
Den tredje forudsætning er, at medlemsstatens indbetalinger til Fællesskabets budget over stiger det beløb, som den skulle betale, med mere end 10 %, såfremt finansieringen skete ved anvendelse af den andel, som medlemsstatens BNI udgør i forhold til Fællesskabets BNI Denne forudsætning kunne vanskeligt opfyldes af Det forenede Kongerige og Irland som følge af de betingelser, der er anført i tiltrædelsesakten, og som satte en grænse for de nye medlemsstaters indbetalinger indtil 1977 og endda til og med 1979 (jf. bilag 10, s. 376).
It was difficult for the United Kingdom or Ireland to satisfy that condition because of the terms of the Act of Accession which limited the payments by new Member States until 1977 and even up to and including 1979 (see Annex 10, p. 380).
Den 4. maj 1979 anmodede en regering, nemlig den britiske, imidlertid for første gang om anvendelse af ordningen "). Kommissionen erkendte, at denne anmodning var velbegrundet, idet de tre foregående kriterier var opfyldt, og havde derfor i sit foreløbige budgetforslag for 1980 opført et beløb på 68 mio ERE.
Yet on 4 May 1979, for the first time, a government, the British Government, called for ap plication of the mechanism.11The Commission, having accepted the soundness of the re quest since the above three conditions had been satisfied, entered an amount of 68 m EUA in its preliminary draft budget.