natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det er ligeledes i egenskab af internationale organisationer, at de har status som observatører i de organisationer og konferencer, der henhører under FN.
It is also as international organizations that they have observer status with organizations and at conferences within the United Nations system.
I øvrigt er den retlige kategori internationale organisationer tilstrækkelig vid til at rumme meget forskellige organisationer.
Furthermore, the legal category of international organization is broad enough to in clude a very wide variety of institutions.
Dette, at man henfører Fællesskaberne hertil, begrænser med andre ord ikke på nogen måde deres særlige karakter og ej heller de problemer, de kan rejse på det folkeretlige område.
In other words, the inclusion of the Communities in this category in no way limits their specific character or the problems they may raise in the context of international relations. tions.
Disse problemer stammer dels fra selve det grundlæggende princip for Fællesskaberne og følger dels af den sammensatte karakter af det fællesskabsretlige system.
Such problems stem, firstly, from the basic principles underlying the Communities and, secondly, from the complexity of the Community system.
Det grundlæggende princip i det fællesskabsretlige system er, at Fællesskaberne på de områder, der er fastlagt ved traktaterne, udøver beføjelser på medlemsstaternes vegne.
The fundamental principle of this system is that, within the area specifed by the Trea ties, the Communities exercise powers for and in place of the Member States.
Ved EØF-traktaten (artikel 113) er dette princip indført på området forde handelsmæssige forbindelser.
The EEC Treaty (Article 113) provided for the application of this principle to commercial relations.
EØF, der allerede fra første færd havde kompetence til at indgå han delsaftaler, er blevet enekompetent hertil ved overgangsperiodens udløb (1. januar 1970)0).
The EEC had powers from the outset to conclude commercial agreements and became solely competent to do so on the expiry of the transitional period (1 January 1970).'
Alene dette område er i og for sig tilstrækkeligt til at vise Fællesskabernes internationale beføjelser.
This single area would have been enough to establish the importance of the Communities' international powers.
EF-Domstolen har nemlig ved en lang række afgørelser udstrakt Fællesskabernes internationale beføjelsessfære betydeligt, idet den principielt har fastslået, at der til enhver intern beføjelse forudsætningsvis svarer en international beføjelse.
Through a whole series of rulings, the Court of Justice of the European Communities has considerably widened the scope of these international powers, by laying down the principle that each internal legal power is at least potentially matched by an international legal power.
Så længe Fællesskabets internationale beføjelse ikke udøves i praksis, og når man ser bort fra de tilfælde, hvor Fællesskabet er enekompetent, har staterne ganske vist fortsat ret til at indgå individuelle internationale aftaler, hvis de afholder sig fra at begrænse Fællesskabernes selvstændige adgang hertil, men så snart disse benytter deres kompetence, udelukker denne principielt medlemsstaternes (2).
Of course, as long as this competence is not effectively exercised, other than in cases of exclusive powers, the States retain the right to enter individually into international commit ments, provided that they do not limit the Communities' contractual autonomy.
Overdragelsen af internationale beføjelser er med andre ord langt fra en gang for alle be grænset til handelsaftaler og associationsafta 1er med tredjelande og kan udstrækkes
But, as soon as the Communities have used an international power, the Member States in principle lose that power.2
langt videre, således som det allerede fremgår af de internationale aftaler, der er indgået af Fællesskaberne på f.eks. transport, landbrugs-, fiskeri- og miljøbeskyttelsesområdet.
In other words, far from being limited once and for all to commercial agreements and association agreements with nonmember countries, transfers of international powers can be extended to other areas, as already shown by the international agreements con cluded by the EEC on such subjects as transport, agriculture, fisheries and the protection of the environment.
På alle de områder, hvor Fællesskaberne er enekompetente, kan tredjelande nu kun holde sig til Fællesskabernes institutioner.
In all areas of exclusive Community competence, third parties must henceforth deal with Community institutions only.
På samme måde er det Fællesskaberne, der optræder på staternes vegne, når der indledes multilaterale forhandlinger.
Similarly, when multilateral negotiations take place, the Communities must take part for, and in place of, the Member States.
Det forudsættes naturligvis, at tredjelandene er villige til at acceptere denne form for re præsentation.
The nonmember countries concerned must of course be willing to accept the substitution. tion.
Tredjelandene, som allerede geråder i en vis tvivl ved at stå over for en international or ganisation i stedet forstater, må imidlertid yderligere vænne sig til fællesskabssystemets indre sammensatte karakter. Sidstnævnte har flere årsager.
Already concerned by the fact that they have to deal not with States but with an inter national organization, third parties also have to put up with the inherent complexity of the Community system, for which there are several reasons.
For det første fremgår det ikke klart ved læsning af traktaterne om oprettelse af Fælles skaberne, på hvilke områder disse i et givet øjeblik er enekompetente til at forhandle med tredjelande.
Firstly, the fields in which the Communities have the sole right to deal with nonmember States at any given time are not clear from the Treaties establishing the respective Communities.
Man må nemlig tage hensyn til de principper, der er fastslået i Dom stolens praksis, og navnlig undersøge, om Fællesskabernes beføjelse allerede er bragt i anvendelse.
Account has to be taken of the principles laid down in the rulings of the Court, particularly as to whether the Communities' powers have already been used.
For det andet må udstrækningen af de internationale beføjelser under alle omstændigheder ændre sig med tiden.
Secondly, the extent of their international powers is bound to vary in the course of time.
Denne dynamiske udvikling lå allerede fra første færd i indførelsen af de overgangsperioder, der var fastsat ved traktaterne om Fællesskabernes oprettelse.
From the outset, such changes were built in by the establishment of the transitional periods provided for in the Community Treaties.
Den følger tillige af ovennævnte princip om udøvelsen af Fællesskabernes beføjelser, samt endelig af Fæl lesskabernes mulighed for at indføre nye former for politik ud over dem, der er om handlet i traktaterne, navnlig ved brug af EØF-traktatens artikel 235.
They also stem from the aforementioned conditions for the use ofCommunity powers. Lastly, they spring from the fact that the Communities can add new policies to those listed in the Treaties, in particular by making use of Article 235 of the EEC Treaty.
Det er forståeligt, at tredjelande, der stilles over for dette, finder det nødvendigt at an mode Fællesskaberne og medlemsstaterne om en fortegnelse over Fællesskabernes beføjelser, således som det var tilfældet i forbindelse med havretskonventionen.
In view of these facts, it is understandable that nonmember countries feel occasionally obliged to ask the Communities and the Member States for a list of the Community powers, as happened in the case of the Convention on the Law of the Sea.
Det er imidlertid også forståeligt, at Fællesskaberne nægter at efterkomme dette ønske, navnlig for di deres beføjelser ikke er endeligt fastlagt.
It is equally understandable that the Communities are unwilling to accede to this de mand precisely because their powers are not clearly defined.
Da det for det tredje i en række tilfælde er umuligt nøjagtigt at fastlægge formålet med en international forhandling i forhold til dels Fællesskabernes dels medlemsstaternes kompetenceområde, er man i praksis tyet til blandede aftaler, der på sin vis omfatter både det kompetente Fællesskab og dets medlemsstater som en part, der består af flere.
Thirdly, as it is impossible in many cases to match the subject of international negotia tions exactly to either the area ofCommunity competence or the area of State powers, the practice of the 'mixed' agreement has been devised, associating the Community and its Member States as a kind of complex party.
Afgørelsen af, i hvilke tilfælde man skal gribe til en blandet aftale følger ikke afsig selv og giver desuden ofte anledning til meningsforskelle mellem Kommissionen og med lemsstaterne. Disse søger nemlig i videst muligt omfang at udstrække anvendelsesområdet for de blandede aftaler.
There is no clear way of determining the cases which require a mixed agreement and the matter is often a source of disagreement between the Commission and Member States, which in fact try to maximize the area covered by mixed agreements.
Det er således svært at angive et bestemt system, og tredje landene kan for deres vedkommende forbavses over at stå over for snart Fællesskabet alene, og snart dette sammen med dets medlemsstater.
Any systematic application is therefore difficult and nonmember countries may therefore be surprised to be faced sometimes by the Community alone and sometimes by the Community and its Member States.
føjelse til samordning af medlemsstaternes virke.
Fourthly, there are a number of activities linked with the common market, in respect of which the Treaty conferred on the Community institutions only powers to coordinate the Member States' activities.
Disse er således fortsat direkte parter i de internationale forhandlinger, men inden for de rammer og med de begrænsninger, der følger af samordningen.
The Member States therefore continue to take a direct part in international negotiations but within the context and limits of concerted action.
Det er således ved EØF-traktatens artikel 116 pålagt medlemsstaterne at optræde i fæl lesskab i internationale organisationer af økonomisk karakter »i alle spørgsmål, som er af særlig interesse for fællesmarkedet«.
For example, under Article 116 of the EEC Treaty, the Member States are required to proceed by common action within the framework of international organizations of an economic character on 'matters of particular interest to the common market'.
Ved denne bestemmelse er det overladt til Kom missionen og Rådet at fastsætte rækkevidden og gennemførelsen af den fælles optræden (').
Under the same article, the Commission and the Council are required to work out the terms of such common action.1
Yderligere er der i praksis føjet flere tilfælde til dem, der er omhandlet i traktaten.
Furthermore, practice in this area has added to the cases covered by the Treaty.
Det sker nemlig, at Fællesskaberne efter i det mindste midlertidigt at have givet afkald på helt eller delvis selv at udøve egne beføjelser, som de i hvert fald forudsætningsvis har fået tillagt ved traktaterne, underkaster medlemsstaternes virke en forudgående eller ef terfølgende kontrol, som Fællesskaberne selv udøver.
While the Communities have, for the time being, foregone the exercise of some or all of the powers vested in them, at least potentially, by the Treaties, they have subjected Member States ' action to prior or subsequent Community monitoring.
Som eksempel herpå kan omtales de forskellige ordninger, hvorefter medlemsstaterne skal indhente samtykke fra Rådet eller Kommissionen til at foretage visse handelspolitiske foranstaltninger (ændringer i importkontingenter, anvendelse af beskyttelsesklausuler mv.) (2). Ligeledes kan nævnes de mange retsakter, der er vedtaget af Rådet med henblik på ratifikation eller fremme af ratifikation i alle medlemsstaterne af visse inter nationale overenskomster.
For example, a number of provisions require Council or Commission approval for the adoption by Member States of certain trade policy measures (variation of import quotas, application of safeguard clauses, etc.)2 Other examples are the numerous instruments adopted by the Council to ensure or promote ratification by all Member States of certain international conventions.
Det mest karakteristiske eksempel er utvivlsomt Rådets for ordning af 15. maj 1979, hvorved det foreskrives medlemsstaterne at samordne deres ratifikation af den af UNCTAD i 1974 vedtagne kodeks for afholdelse af søretskonferencer, og hvorved der sker fastlæggelse af de forbehold, som skal tages ved samtlige disse ratifikationer (3).
The most typical example is unquestionably the Council Regulation of 15 May 1979 which required the concerted ratification by Member States of the Code of Conduct for Maritime Conferences adopted by Unctad in 1974 and formulated reservations to accompany all the ratifications.3
Forekomsten af disse »fælles« former for aktivitet, der udføres gennem medlemsstater ne, kan volde ømtålelige problemer for de tredjelande, der kan se sig foranlediget til i denne anledning at tvivle ikke blot på de stater, der har udfoldet dem, men tillige på det fællesskab der har påvirket dem hertil, i hvert fald når vedkommende fællesskab er gået videre end til at fastsætte procedureregler og har fastsat selve indholdet af de foranstaltninger, som staterne skal træffe.
The existence of such 'Community' activities carried on by the Member States may cause difficult problems for nonmember countries which may be temped to challenge not only the States which initiate such activities but also the Community which instigates them, at least when it has done more than adopt rules of procedure and has ruled on the substance of measures to be taken by the Member States.
For det femte manifesterer Fællesskabet sig i dag i internationale forhold uden for den fællesskabsretlige kompetencesfære ved brug af politiske samarbejdsmekanismer mel-
Fifthly, the collectivity composed of the Member States is now involved in international relations, outside its own sphere of competence, through use of the machinery for political cooperation."
(') På samme måde er Kommissionen i medför af EKSF-traktatens artikel 73 og 74 beføjet til at rette »henstillinger« (pålæg vedrorende de mål. der skal nås) til medlemsstaterne med henblik på varetagelse af samordningen af deres handelspolitiske foranstaltninger (administration af ind- og udforselsbevillinger. kvantitative restriktioner, foranstaltninger mod dumping, mv.).
Similarly, Articles 73 and 74 of the ECSC Treaty empower the Commission to make 'recommendations' to Member States (which are binding as to the aims to be pursued) for the coordination of some of their commercial policy measures (administration of import and export licences, quantitative restrictions, antidumping measures, etc.).
Efter Euratom-traktatens artikel 103 påhviler der li geledes medlemsstaterne en forpligtelse, for så vidt de ikke kan afslutte aftaler, der falder inden for traktatens område uden forst at have fjernet Kommissionens betænkeligheder eller indhentet Domstolens afgørelse. relse.
Article 103 of the Euratom Treaty also imposes a restriction on the Member States through the requirement that the Commission and, where applicable, the Court of Justice must declare that there is no impediment before those States may conclude international treaties which concern the field of application of the said Treaty.
(') Se herom Rådets forordninger af 5.2.1982 (EFT nr. L 35/82) om indførsel af varer hidrorende fra andre lande end statshandelslande og Kina og 30.6.1982 (EFT nr. L 195/82)og 14.11.1983 (EFT nr. L 346/83) om indførsel af varer fra statshandelslandene og Kina.
On this subject, see the Council Regulations of 5.2.1982 (OJ L 35, 1982), concerning the import of products from nonmember countries other than State-trading countries and China and of 30.6.1982 (OJ L 195, 1982) and 14.11.1983 (OJ L 346, 1983) concerning the import of products from State-trading countries and China. OJL 121, 1979.
lem medlemsstaterne (')· Disse mekanismer gør det ganske vist ikke muligt for med lemsstaterne under ét at indgå en international aftale, men de gør det muligt for dem at indtage fælles standpunkter, som i forhold til udenforstående er udtryk for »Fællesskabets« holdning, selv om der i virkeligheden ikke er tale om Fællesskabet i retlig for stand.
elude an international agreement collectively, but it does allow them to adopt common positions which to the outside world represent the 'Community', even though this is not really so in the legal sense of the term.
Denne dualistiske holdning gør ikke sagen klarere for udenforstående.
This duality is another factor which does not help to make things clear to the outside world.
Endelig udgør »fællesskabsretten« et sammensat og hierarkisk ordnet system, der er underlagt en særlig udviklet domstolskontrol.
Lastly, 'Community law' constitutes a complex, stratified legal system, administered by a highly-developed judicial hierarchy.
Visse af de grundlæggende fællesskabsretlige regler, navnlig reglerne om umiddelbar anvendelighed, kan høre til de internationale regler, der binder Fællesskaberne.
Some principles ofCommunity law may be applicable to the international rules binding the Communities.
Ganske vist er problemerne i denne henseende af samme art som dem, de enkelte medlemsstater står overfor, men tredjelandene er ikke forberedt på at blive stillet over for sådanne problemer i forbindelse med en internatio nal organisation.
In this respect, it is true that the problems are of the same nature as for a State. Here again, however, nonmember countries are unwilling to allow such questions in relation to an international organization.
Når man vil undersøge Fællesskabernes placering i den internationale retsorden, må man således optage en række problemer til undersøgelse og redegøre for situationer, som man normalt ikke behøver at behandle i forbindelse med en international organisation. tion.
Any study of the Communities' place in the international order therefore involves raising a series of issues and describing situations not normally discussed in connection with an international organization.
En række af disse problemer drejer sig særlig om Fællesskabernes adgang til at deltage i procedurer og være part i retsakter inden for folkeretten.
The crux of many of these problems is the concept ofCommunity access to the procedures and instruments of international law.
Af selve den omstændighed, at disse udstrakte beføjelser træder i stedet for staternes, må Fællesskabet fremfor nogen anden international organisation have adgang til internationale forhandlinger (første del).
By the very fact of its powers replacing those of the Member States, the Community, more than any other international organization, should have access to international negotiations (Part One).
Efter behandlingen af det på sin vis præjudicielle spørgsmål om anvendelsen i forhold til Fællesskaberne af teorien om anerkendelse og Fællesskabernes brug af deres lovgivende beføjelser, er det fundamentale spørgsmål, hvorvidt og hvorledes Fællesskaberne indgår i internationale konferencer og tilkendegiver deres synspunkter i de internationale organisationer.
When the application of the theory of recognition to the Communities and their use of the prerogatives attaching to the right to establish legations have been dealt with as a kind of preliminary issue, the fundamental problem is whether and how the Communities take part in and make their voice heard in international conferences and organizations.
Selv om der endnu kun er tale om problemet om adgang hertil, har vi på grund af spørgsmålets vigtige karakter fundet det hensigtsmæssigt i en særlig del at behandle spørgsmålet om Fællesskabernes deltagelse i aftaler og andre internationale retsakter (anden del).
Although still a problem of access, it was thought best, in view of its importance, to de vote a separate section to the subject ofCommunity involvement in international trea ties and other international legal instruments (Part Two).
Undersøgelsen af disse to spørgsmål hviler på en allerede righoldig praksis.
The study of these two questions is based on already extensive practice.
Derimod er de spørgsmål, der behandles i tredje del, af mere fremtidspræget karakter, selv om der redegøres for den eksisterende praksis.
By contrast, although reference is made to existing practice, Part Three deals with ques tions which are more a matter for the future.
Disse spørgsmål er også mere for skelligartede og drejer sig om anvendelsen af traktaterne på spørgsmålet om bilæggelse af tvister eller om Fællesskabernes internationale ansvar.
They are also more varied and range from the application of the Treaties to the settlement of disputes and the international liability of the Communities.
De er samlet under overskriften »Fællesskaberne og anvendelsen af folkeretten«.
They have been brought together under the title 'The European Communities and the application of international law'.
(') Se vedrørende det politiske samarbejde: D. Hurd, Political cooperation. International Affairs, bd. 57, nr. 3, 1981, s. 383-393, P. Bruckner, La coopération politique européenne. Revue du Marché commun, 1982, s. 59-63. og E. Stein, European Political Cooperation (EPC) as a component of the European Foreign Affairs System, Zeitschrift für ausländiches Öffenllisches Recht und Völkerrecht, nr. 43, 1983, s. 49-69.
This study, which sets out essentially to examine Community action from an external viewpoint,does not go into great detail concerning the international powers of the Communities according to the principles of Community law.
Endelig har vi gennemgående foretrukket at give en neutral bedømmelse af praksis fremfor en vurdering.
Finally, the authors have in all cases preferred a neutral description of a practice to a value judgment.
I mange henseender er Fællesskaberne endnu ukendt land til trods for de mange undersøgelser, de har været genstand for.
In many respects, the Communities are still little known despite the many studies dealing with them.
Denne undersøgelse er således først og fremmest af oplysende karakter.
The main purpose of this study is therefore to provide information.
Fællesskabernes indtræden i internationale forbindelser
Entry of the European Communities into international relations
Internationale forbindelser oprettes ved de kontakter, som de forskellige retssubjekter i det internationale samfund optager med hinanden.
International relations are the contacts established between the various members of international society.
For at følge den klassiske problem stilling inden for folkeretten må man forudsætningsvis rejse spørgsmålet, om og hvorvidt et retssubjekt - og da navnlig et, der udviser særlige karaktertræk - skal »anerkendes«af de øvrigefor at blive deltager i disse forbindelser (kapitel I).
In order to understand the classic problems of international law, the first, almost preliminary, question is whether and how far any subject ofthat law (especially when that subject has special characteristics) must have been ''recognized' by the others in order to participate in international relations (Chapter I).
Disse internationale kontakter skabes af organer, der er beføjet til at repræsentere de folkeretlige retssubjekter. Visse af disse organer er specialiserede, andre ikke.
These international contacts are made by organs qualified to represent the subjects of international law.
Spørgsmålet er, hvorledes Fællesskaberne er stillet i forhold til den praksis, der gradvis er skabt af s ta terne (kapitel II).
The question is where the Communities stand in relation to the practice gradually established by States (Chapter II).
De fleste af disse kontakter har tilformål at indlede en drøftelse eller en forhandling.
The purpose of most such contacts is to start discussions or negotiations.