natgillin/translations-raw huggingface dataset:
De grundlæggende rettigheder risikerer således at være helt uden mening for de dårligst stillede i befolkningen.
Fundamental rights are thus likely to remain a dead letter for the most disadvantaged among us.
Med vedtagelsen af den europæiske socialpagt (1961) ønskede Eu roparådets medlemslande at sikre en mere effektiv håndhævelse af rettighederne ved at forbedre levestandarden for alle befolkningskategorier.
In adopting the European Social Charter in 1961, the intention of the signatory Governments, members of the Council of Europe, was to ensure that these rights could be more effectively exercised in practice by improving the standard of living of all the categories of their populations.
Socialpagten beskæftiger sig med mennesket i dets egenskab af arbejdstager og forpligter til aktivt at opfylde en række betingelser: retten til arbejde, retten til social sikring, retten til en rimelig løn og retten til faglig uddannelse.
The contracting parties look at the individual in his capacity as a worker and commit themselves to action to bring about a number of conditions: the right to work, the right to safety, the right to a fair wage and the right to vocational training.
Socialpagten supplerer naturligvis menneskerettighedskonventionen, men fordi den på lægger staterne så omfattende forpligtelser, har de endnu ikke gjort den virkeligt bindende.
The Charter obviously supplements the Convention, but because of the lofty obligations it imposes upon them, the member States of the Council of Europe have still not given it really binding force.
Den økonomiske udvikling og demokratiet
Economic development and democracy
Fællesskabet forfølger helt klart samme måsætninger som menneskerettighedskonventionen og socialpagten: at skabe »en stadig snævrere sammenslutning mellem de europæiske folk«.
The Community, for its part, is working for the same aims as the Convention and the Charter: to achieve a closer union between peoples.
Denne union forudsætter meget realistisk, at alle har interesse i den, og hvorfor ikke især økonomisk interesse?
This union very realistically presumes that there should be something in it for everyone, especially — and why not? — something of an economic nature.
Hvis ikke hvert enkelt medlemsland havde en sådan meget konkret interesse, ville unionen være forfærdelig skrøbelig og kunne kun overleve, hvis medlemsstaterne udviste en englelig selvopofrelse.
Without such an advantage, which anyone can readily grasp, the union would remain fragile and, for its continued existence, would require the States involved to display superhuman qualities of abnegation.
Det er med andre ord den rene ønsketænkning.
In other words, it would be just a dream.
Ser man på verdenskortet, kan man måske noget forenklet sige, at på nogle få undtagelser nær, er demokrati og overholdelse af menneskerettighederne fortsat de økonomisk ud viklede landes privilegium.
A glance through an atlas will show that, roughly speaking, with a few notable exceptions, democracy and respect for human rights remain the privilege of the economically developed countries.
Men det er ikke ensbetydende med, at der ikke i disse lande foregår mere eller mindre åbenbare krænkelser af de grundlæggende rettigheder.
That obviously does not mean that those countries never suffer in fringements of fundamental rights, of varying degrees of flagrancy.
Men de rige lande har helt klart bedre mulighed for at håndhæve respekten for den enkel te borgers værdighed, end de lande, der er ved at drukne i fattigdomsproblemer.
However, they obviously have greater resources for enforcing respect for the dignity of their citizens than countries overwhelmed by the problems of poverty.
I denne henseende er begrebet »fattigdommens diktatur« ikke nogen tom floskel.
In this respect, the dictatorship of poverty is not an empty phrase.
Der ligger således ikke nogen modsætning i at forfølge et økonomisk mål og søge borger nes rettigheder og frihed respekteret.
There is no inherent contradiction between the pursuit of an economic aim and respect for civil rights and freedoms.
Desuden kan man hævde, at hvis dette økonomiske mål underordnes en social retfærdig hed, giver det borgerne større frihed, især de økonomisk svageste borgere, og det giver dem konkrete midler i hænde til at udøve deres grundlæggende rettigheder.
Furthermore, if this economic aim is itself subordinated to social justice, it broadens the field of human rights, above all the rights of the economically weak, and provides them with concrete ways of exercising their fundamental rights.
Kommissionen forelagde derfor et memorandum, der anbefalede tilslutning til konventionen om beskyttelse af menneskets rettigheder og grundlæggende friheder.
The Commission therefore put forward a memorandum recommending accession to the Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
Det drejer sig ikke om at udfylde et hul i lovgivningen eller komme nogle juridiske spidsfindigheder i forkøbet.
It was not a matter of filling a legal vacuum or preventing astute legal quibblings.
Det er langt mere enkelt: Traktaten og konventionen bidrager hver på deres måde og på deres niveau til den samme retfærdighed.
Far more simply, the Treaty and the Convention, each at its own level and in its own way, contribute to the same justice.
Nej, der var ikke tale om nogen modsætning eller noget forbehold, men tværtimod om en naturlig komplementaritet, uden at man der med skal forveksle Europarådets og Fællesskabets respektive roller og målsætninger.
In fact there was no contradiction or area of reservation; rather, the two naturally complemented each other without in any way confusing the role and aims of the Council of Europe with those of the Community.
Fællesskabet i krise
Recession puts the Community to the test
Efterhånden som »markedet« voksede, måtte dets målsætning præciseres stadig mere nøjagtigt for at undgå, at hele befolkningsgrupper, der stod økonomisk svagt, blev lukket ude.
As the 'market' grew, its aim was to be defined with increasing clarity so as to avoid pushing whole economically weak categories of the population onto the sidelines.
I begyndelsen af 1970'erne vendte oliekrisen op og ned på den økonomiske balance og bragte de opnåede resultater på det sociale område i fare.
At the beginning of the 1970s, the oil crisis threw the existing economic balances into disarray and called social achievements into question.
Forskellene mellem fællesskabs landenes bruttonationalprodukter, som var blevet stadig mindre, begyndte igen at vokse.
The gaps between the gross domestic products of the Member States of the Community, which had been steadily narrowing, began to widen.
Arbejdsløsheden steg voldsomt og ramte visse befolkningsgrupper urimeligt hårdt.
Unemployment rose by leaps and bounds and hit some sections of the population harder than others.
Havde den Traktat, som tilstræbte en harmonisk uvikling og en velafbalanceret ekspansion, spillet fallit?
Had we arrived at the breakdown of a Treaty which was meant to promote harmonious development and balanced expansion?
Det var der nogen, der mente, og de bebrejdede Fællesskabet dets magtesløshed og pas sivitet.
Some people thought so and accused the Community of powerlessness, if not negligence.
Der er et klogt ord, der siger, at det er i nøden, man skal kende sine sande venner.
It is commonly held that you only know who your real friends are when you are in trouble.
På sam me måde måles styrken af en union i krisetider, hvor hver enkelt er tilbøjelig til tænder-
By the same token, the cohesion of a union may be measured in times of crisis when each member has a tendency to retreat cosily within itself, more concerned with clinging onto
klaprende at skutte sig, mere optaget af at bevare de allerede opnåede fordele end af at satse på retfærdigheden.
the advantages it has won than with seeking justice for all.
Sådan var situationen formentlig i midten af 1970'erne.
That is probably the state we were in in the mid-1970s.
Den første begejstring havde lagt sig.
The initial enthusiasm had waned.
Fællesskabet så ikke ud til at kunne imødegå krisen.
The Community seemed incapable of rising to the challenge of the recession.
Den solidaritet, som det havde skiltet med, blev sat på en hård prøve, og den offentlige opinion gav udtryk for en vis ligegyldighed over for »eurokraterne i Bruxelles«.
The solidarity so widely advertised was sorely tried and the public at large exhibited a degree of indifference to 'those Eurocrats in Brussels'.
Fra økonomisk krise til identitetskrise
From an economic crisis to a crisis of identity
Men når vi nu ser tilbage, var denne periode i virkeligheden en gavnlig saltvandsindsprøjtning for Fællesskabet.
However, with the passage of time, that period has proved to be one of prodigious vitality for the Community.
Der var behov for at forny og omdefinere det, som bandt de europæiske folk sammen på tværs af deres uoverensstemmelser, og for at få slået fast, at de i bund og grund havde sammenfaldende interesser.
There was a need to innovate, to clarify in so many words what brought the peoples of Europe together above and beyond their divergences and to take cognizance of the fundamental unity of their interests.
Det var med andre ord nødvendigt at forme en europæisk identitet med et menneskeligt ansigt.
In other words, a European identity with a human face had to be given a recognizable form.
Det gjaldt Fællesskabets overlevelse.
It was a matter of the Community's very survival.
Allerede inden krisens første dønninger tog stats- og regeringscheferne udfordringen op (Paris 1972, København 1973), da de bekræftede staternes vilje til at »basere udviklingen af deres samfund på demokrati, meningsfrihed, f ri bevægelighed for personer og idéer og folkets deltagelse via deres frit valgte repræsentanter«.
Even before the first flurries of the crisis, and almost swimming against the current (Paris, 1972 and Copenhagen, 1973), the Heads of State or Government affirmed the determination of the Member States to 'base the development of their Community on democracy, freedom of opinion, the free movement of people and ideas and participation by their peoples through their freely elected representatives'.
Men det er nok at se for unuanceret på det.
However, that is too bald an assessment.
De bragte ganske vist ikke nogen umiddelbar løsning.
Admittedly, they brought no immediate solution.
Mens stats- og regeringscheferne er klærede, at den økonomiske ekspansion først og fremmest skulle bruges til at udjævne forskellene i levevilkår, blev skellene stadig større.
While the Heads of State said that economic expansion should first and foremost be geared to reducing disparities in living conditions, the gap widened.
De evindelige studehandler mellem medlemsstaterne om bl.a. deres finansielle bidrag gav Fællesskabet et usselt image og gik tilsyneladende stik imod de smukke erklæringer.
The endless horse-trading between the Member States about their financial contributions to the Community gave it a poor image and seemed in total contradiction to their declarations.
Institutionerne var lammede, og beslutningsprocessen blev undermineret af de ødelæggende virkninger af en underforstået »vetoret«, der blev indført i januar 1966 for at imødegå den krise, som general de Gaulle havde udløst i juli 1965 (»den tomme stols« politik).
The institutions were paralysed and the decisionmaking process was sapped by the perverse effects of an implicit veto right, introduced in January 1966 to resolve the crisis triggered by General de Gaulle in July 1965 (the 'empty chair' policy).
De kombinerede virkninger af de institutionelle problemer og oliekrisen bremsede således planerne for opbygningen af Europa, og den nationale egoisme og dermed også den manglende solidaritet og politiske vilje mærkedes kun alt for tydeligt.
The combined effects of institutional shortcomings and the oil crisis thus slowed down the plans for building Europe, on which narrow national self-interest and the resulting lack of solidarity and political purpose had a crippling influence.
Europa-Parlamentet, der blev valgt ved direkte almindelige valg for første gang i 1979, forsøgte at bringe Fællesskabet ud af dødvandet.
The European Parliament, elected by universal suffrage for the first time in 1979, did its part to try to get the Community out of its rut.
Denne store indsats, der blev påbegyndt af S. Spinelli, førte i februar 1984 til vedtagelsen af et »Udkast til Traktat om Oprettelse af Den Europæiske Union«.
The outcome of its endeavours, initiated by A. Spinelli, was the adoption in February 1984 of a 'draft treaty establishing the European Union'.
Ved denne milepæl slog stats- og regeringscheferne samtidig et afgørende slag for et »Borgernes Europa«.
After turning that page, the Heads of State or Government forged ahead to the concept of a 'people's Europe'.
Der blev nedsat et ad hoc-udvalg under forsæde af M. Adonnino, og udvalgets forslag blev godkendt på Det Europæiske Råds møde i Milano (juni 1985).
An ad hoc committee chaired by Mr Adonnino was set up and its proposals were approved by the Milan European Council held in June 1985.
Dette »BorgernesEuropa«, som langsomt havde taget form, satte nyt skub i udviklingen.
This 'people's Europe', which has gradually acquired a more concrete form, gave the Community a new impetus.
Skeptikerne og pessimisterne måtte give sig, og det virkede oven i købet så tiltrækkende, at nye stater tiltrådte det.
It took the wind out of the sails of the sceptics and the pessimists. It even exerted a magnetic influence, since new States joined the Community.
Og endelig var det i stand til at trække unionen op af det institutionelle dødvande og udvide den til også at omfatte miljøspørgsmål og endog føre en mere samordnet udenrigspolitik (Den Europæiske Fælles Akt — 1987).
What is more, it enabled the Community to extricate itself from the institutional quicksand in which it had become bogged down, to extend its activities to the environment and even to conduct a more coherent foreign policy (Single European Act — 1987).
15 år efter krisen kunne Fællesskabet gennemføre nogle grundlæggende forandringer og således på en enestående måde give udtryk for sin vilje til at videreføre det værk, der var påbegyndt. Et værk, hvis endelige mål er »frihed, lighed og social retfærdighed« (Præamblen til den Europæiske Fælles Akt).
Some 15 years after the crisis which rocked it to its foundations, the Community — by introducing profound changes — proved capable of showing its determination to continue the task upon which it had embarked, a task whose ultimate aim is 'freedom, equal ity and social justice' (preamble to the Single Act).
En ramme
A framework
Hvordan skal man definere Fællesskabet på det institutionelle plan?
How are we to define the Community in institutional terms?
Det er en vanskelig opgave.
It is not easy.
Det drejer sig ikke om »Europas Forenede Stater« med en stærk central magt i skikkelse af en folkevalgt præsident og en magtfuld kongres.
It is not a 'United States of Europe' with a strong central authority represented by an elected President and a powerful Congress.
Det drejer sig heller ikke om en løs konstellation af stater, som overdrager visse beføjelser, eller om en form for international organisation, der kun har kompetence i mere tekniske anliggender.
Nor, on the other hand, is it a vague assemblage of States which delegate certain powers, or a kind of international organization endowed with technical powers.
Det er endog umuligt at forsøge at placere det mellem disse to yderpunkter.
There is no point even in trying to place the Community somewhere between these two extremes.
Dets indhold og betydning er langt mere subtilt og præget af de historiske begivenheder, der gik forud for dets oprettelse.
Its essence is far more subtle and rich, given the long history which preceded its setting-up.
Den Europæiske Union er en union i sin vorden i konstant udvikling.
The European Community represents an endeavour to become a Union and is thus in a state of constant development.
De stater, der udgør den, har udviklet sig med forskellige traditioner og forskellige kulturer, men er fælles om en reel vilje til demokrati og fred.
The States which make up the Community came into being out of a variety of traditions and cultures, but have in common a genuine will to democracy and peace.
Det sker, at der opstår uoverensstemmelser, og så vantrives unionen; til andre tider står staterne skulder ved skulder, fordi de har erkendt, at de hver for sig har sværere ved at løse de samfundsproblemer, der truer demokratiet og freden.
Sometimes divergences arise and the Community gets a rough handling, at others the ranks close because the Member States realize that on their own they are less able to meet the challenges which society throws down to democracy or peace.
Og så styrkes unionen.
At such times, there is an advance towards Union.
EF-INSTITUTIONERNE OG MENNESKERETTIGHEDERNE
THE COMMUNITY INSTITUTIONS AND HUMAN RIGHTS
Næsten en ud af to europæere er ikke tilfreds med EF-institutioner-nes indsats for de grundlæggende rettigheder.
Almost half the people in the Community say they are not satisfied with the European institutions' record on promoting fundamental rights.
Lidt mere end en fjerdedel af de adspurgte er af den modsatte opfattelse. Og endelig kan en stor del af dem ikke besvare spørgsmålet.
Rather more than a quarter of the people asked took the opposite view, while a fairly large percentage said they did not know.
Meningerne er en smule mere positive i Belgien og Nederlandene, de to lande, hvor en ud af tre finder EF-institutionernes indsats til fredsstillende (Eurobarometer).
Opinions are slightly more positive in Belgium and The Netherlands, where one in three respondents thinks the Community institutions are doing enough.
Her følger de stillede spørgsmål i en opinionsundersøgelse (Eurobarometer) og de afgivne svar hos en repræsentativ del af den offentlige mening:
Here is the question put to a representative sample of public opinion in a Eurobarometer opinion poll and the answers collected:
Spørgsmål: Mener De, at EF-institutionerne er tilstrækkeligt effektive til beskyttelse af menneskerettighederne eller ikke til strækkeligt effektive?
Question: Do you think the Community institutions are doing enough about protecting human rights, or not?
Fællesskabet er dog heller ikke en fuldstændig kaotisk organisation, det være langt fra, men vi kan hurtigt blive enige om, at den hårfine fordeling afmagt og kompetence mellem medlemsstaterne og unionen er udmøntet i regler, der er så komplicerede, at kun nogle få indviede helt forstår dem ')·
This development, made up of both advances and retreats, makes it especially hard to analyse the Community's institutions, for the word institution suggests a highly specific, almost rigid, framework, in which everyone knows what he may or may not do and how to do it.
Hvilken form for flertal kræves der for at få vedtaget en beslutning på landbrugsområdet?
The Community is far from being an area of anarchy but we have to agree that the subtle ways power and jurisdiction are shared out between the Member States and the Community are reflected in complex rules which only a few initiates can grasp.5 What kind of majority is required for a decision on an agricultural issue?
Hvad skal der helt nøjagtigt til for at få ændret Den Europæiske Fælles Akt?
What precisely is the Single Act going to change?
Kan et enkelt land blokere hele fællesskabspolitikken på uddannelsesområdet?
Can one Member State block the whole Community's entire policy on education?
Der er utallige spørgsmål, som trods alt er vigtige, men som størsteparten af Europas borgere ikke uden videre ville kunne besvare.
Can an Italian living in Belgium vote in European elections in the host
Emile Noël »Det Europæiske Fællesskabs Institutioner«, Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Of ficielle Publikationer.
See Emile Noel: The institutions of the European Community, Office for Official Publications of the European Communities.
med udgangspunkt i deres respektive beføjelser, men snarere med udgangspunkt i deres betydning for »Borgernes Europa«: Hvordan kan de hjælpe Europas indbyggere til at styrke deres status som europæiske borgere, dvs. give dem medindflydelse på en fælles fremtid?
We shall examine the Community institutions not from the viewpoint of their respective areas of authority, but from the citizenship angle: how do they provide the in habitants of the Community with an opportunity to strengthen their sense of citizenship, in other words of playing a greater part in a collective process of development?
Man måtte gå forsigtigt til værks i starten, men uden at standse op undervejs.
At first a modest start had to be made, not omitting any of the intermediate steps.
11957 ville et parlament valgt ved direkte almindelige valg omgående have bragt sindene i kog.
In 1957, a Parliament elected by universal suffrage would have been too much to swallow for many.
Tænk bare, en europæisk folkevalgt forsamling i direkte konkurrence med de nationale parlamenter! menter!
Imagine a European assembly in direct competition with national parliaments.
Tiden var endnu ikke moden.
The time was not yet ripe for it.
Man måtte derfor forestille sig en forsamling, der havde tilstrækkelig myndighed til at sætte vægt bag borgernes ønsker og krav over for dem, der sad på magten.
An assembly with sufficient authority to voice the aspirations of the individual citizen confronted with the impersonal mechanisms of power therefore had to be devised.
Men denne forsamling kunne ikke have beføjelser, der gjorde indhug i de nationale parlamenters prærogativer. Grundtanken med Europa-Parlamentet er der-
However, this assembly could not have any powers which en croached upon the prerogatives of national parliaments.
for, at det skal være uafhængigt og repræsentativt.
Parliament is thus to be independent and representative.
Deri bunder dets legitimitet, og med tiden vil det få ikke blot mere formel magt, men sandsynligvis også større autoritet.
It is from this that it derives its legitimacy and, the longer it exists, the more extended is the formal power it wields and, probably, the greater the authority it acquires.
Det har flere gange givet bevis på sin uafhængighed.
It has given proof of its independence on several occasions.
Pressen har systematisk svælget i uoverensstemmelserne mellem Parlamentet og Rådet.
The press has consistently highlighted the disagreements between Parliament and the Council.
Man behøver blot at nævne de mange gange, Parlamentet har blokeret for vedtagelsen af Fællesskabets budget.
One need only think of the hold-ups caused by Parliament's votes on the budget.
For ny lig tog Parlamentet klar stilling til politikken på det audiovisuelle område.
More recently, Parliament took a clear stand on audiovisual policy.
Rådet traf en anden afgørelse.
The Council decided otherwise.
Det er atter et bevis på Parlamentets uafhængighed, at det tog stilling vel vidende, at det var i modstrid med Rådets holdning.
It is worth stressing the independence shown by Parliament, which consciously adopted a position which would not be accepted by the Council.
Parlamentets uafhængighed hænger nøje sammen med dets repræsentativitet.
Parliament derives its independences from its representativeness.
Og selv om denne er reel nok, var den i begyndelsen forsigtig: Parlamentsmedlemmerne blev oprindeligt udpeget efter et indirekte valgsystem uden borgernes direkte medvirken.
Though genuine enough, this was at first very discreet: the Members of the European Parliament were initially appointed with the aid of machinery not involving the direct participation of the individual citizen.
De havde dog en vis indflydelse på udpegelsen af parlamentsmedlemmer, eftersom de valgte medlemmerne af de nationale parlamenter.
However, the individual citizen did play a part in the appointments to the extent that he elected the members of the national parliaments.
Med tiden har man overvundet den første frygtsomhed.
Over the years, this initial timorousness became blurred.
Skjulte uoverensstemmelser og gammel mistro er veget for et mere åbent samarbejde ')· Medlemslandene er ved at lære at arbejde sammen.
Latent rivalries or earlier distrust gave way to freer cooperation.6 The Member States learned to work together.