natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ved Fællesskabernes oprettelse af »delegationer« kan man sige, at de med stiltiende samtykke fra medlemmsstaterne og de tredjelande, der modtager delegationerne, udøver en legationsret, der ikke helt kan sidestilles med staters.
It may be considered that, in establishing their 'delegations' the Communities are exercising, with the tacit agreement of the Member States and of the nonmember host States, a right of legation which is not completely assimilable to States' right of legation.
Når man således i forbindelse med Fællesskaberne benytter udtrykkene »legationsret« eller ret til »diplomatisk re præsentation«, må man ikke glemme de særlige træk ved Fællesskabernes rettigheder (3).
When the terms 'right of legation' or 'diplomatic representation' are used with reference to the Communities, the special circumstances in which they are exercised must be borne in mind.3
Afsnit 2: Midler til etablering af »ad hoc«-forbindelser
Section 2: 'Ad hoc' contacts
Kommunikationsmidlernes udvikling bevirker, at et af diplomatiets væsentligste in strumenter i dag er møder- for ikke at tale om almindelige telefonsamtaler-til drøftelse af et eller flere spørgsmål.
The advances made in means of communication have led to a situation today where one of the key components of diplomacy - apart from the straightforward telephone conversation - is the meeting at which one or more questions may be discussed.
Sådanne møder finder bestandig sted på forskellige niveauer, som f.eks. mellem højt stående tjenestemænd, der meget ofte kommer fra »tekniske« ministerier men ikke fra udenrigsministerierne, eller mellem ministre og stats- eller regeringschefer.
Such meetings take place continually at various levels, i.e. senior officials often from the 'specialized' ministries and not from the Foreign Ministries, ministers and finally Heads of State or Government.
Når det drejer sig om møder af teknisk karakter, underrettes offentligheden sjældent herom. Når et møde kommer op på ministerplan - eller der måske endda er tale om et topmøde - slutter det som regel med offentliggørelse af et dokument, der kan have for skellige benævnelser, som f.eks. communiqué, erklæring, protokollat mv.
In the case of the specialized meetings, the public is not generally informed but if the meeting is at ministerial level - and a fortiori at summit level - it usually ends with the publication of a text variously referred to as: communiqué, declaration, proceedings, etc.
(2) En forfatter har påpeget, at der for AVS-staternes vedkommende er tale om privilegier og immuniteter, som er snævrere end de sædvanlige diplomatiske privilegier og immuniteter, idet de »alene er indrømmet af hensyn til varetagelsen af offentlige funktioner«. Dette skulle være ensbetydende med, at enhver handling på privatlivets område ikke er beskyttet.
One author has pointed out that with the ACP States, the privileges and immunities were more limited than the usual diplomatic privileges and immunities since they were granted 'solely in the interests of official du ties'. This would suggest that no protection is given to diplomats in their private lives but, in practice, this provision is not enforced to the letter (E. Sauvignon, 'Les Communautés européennes et le droit de légation actif, Revue du Marché commun, 1978, p. 176).
(3) Således er ifølge P. Pescatore, det karakteristiske træk for den diplomatiske mission således både så generel og dens karakter i det væsentlige så politisk bestemt, at man har benævnt den ved det latinske udtryk »jus i Recueil des cours de l'Aca repraesentationis omnímodo« (Les Relations extérieures des Communautés démie de droit international (RCADI).bd. 103, s. 191).
For example, P. Pescatore writes that 'The characteristic of the diplomatic mission is thus at the same time of such a general and essentially political nature that it has been described by the Latin expression jus repraesentationis omnímodo' {'Les relations extérieures des Communautés', Recueil des cours de l'Académie de droit international, RCADI, Vol. 103, p. 191).
Et møde kan finde sted mellem to parter. I så fald taler man om »bilateralt« diplomati, der er den mest anvendte form.
A meeting may involve two partners, in which case it would be referred to as 'bilateral' diplomacy, still the most common form of contact.
Et møde kan ligeledes finde sted mellem et begrænset antal parter. Der er i så tilfælde tale om »multilateralt« diplomati, uden at det i øvrigt gør nogen større forskel.
But it may also involve several partners, in which case it will be referred to as 'plurilateral' diplomacy although this is not fundamentally different from the bilateral type.
Der kan imidlertid ligeledes være tale om et møde, som er åbent for et stort antal deltagere. Der er i så tilfælde tale om »multilateralt« diplomati enten inden for rammerne af internationale konferencer, der specielt er oprettet til behandling af et bestemt emne (eksempler fra nyere tid er: Pariserkonferencen (1975-1977) om internationalt økonomisk samarbejde og konferencerne i Helsinki og Genève (1973-1975 om sikkerhed og samarbejde i Europa) eller konferencer afholdt affaste internationale organisationer.
A meeting may, however, be open to a larger number of partners and in this case 'multilateral' diplomacy is involved either at international conferences specially convened to discuss a particular topic (recent examples being the Paris Conference of 1975-77 on In ternational Economic Cooperation, the Helsinki and Geneva Conferences of 1973 and 1975 on Security and Cooperation in Europe), or in permanent international organizations. tions.
Disse institutioner er både »skuepladser« og »aktører« (') inden for »ad hoc«diplomatiet.
Such bodies provide both the 'stage' and the 'actors'' for ad hoc diplomacy.
Deres politiske karakter understreges, og deres virksomhed berører i højere grad offentligheden, når de foregår på højeste plan.
The higher the political profile of these bodies, the more their actions will register with public opinion, especially when carried out at the highest level.
Ingen er således i dag overrasket over den diplomatiske aktivitet, der udfoldes af FN's generalsekretær, for blot at nævne et af de mest velkendte eksempler.
To take one of the bestknown examples, no one is today surprised at the diplomatic activity of the Secretary-General of the United Nations.
Tværtimod forekommer det sædvanligt inden for rammerne af den opgave med hensyn til fredelig bi læggelse af tvister, der er tillagt organisationen, at generalsekretæren personlig spiller en rolle, navnlig ved møder med stats- eller regeringschefer.
On the contrary, it seems quite normal that the Secretary-General should act in a personal capacity, particularly at meetings with Heads of State or Government, in pursuit of the organization's mission concerning the peaceful settlement of disputes.
De europæiske Fællesskabers rolle som »aktør« i »ad hoc«-diplomatiet er ligeledes ganske velkendt.
Similarly, the role of the European Communities as an 'actor' in ad hoc diplomacy is also fully recognized.
Den mest diskrete del af denne aktivitet består i, at Fællesskabernes tjenestemænd og sagkyndige tager del i mange møder af bilateral, plurilateral eller multilateral karakter med kolleger fra tredjelande.
At its most discreet, this activity involves the participation ofCommunity officials and experts in myriad meetings of either a bilateral, plurilateral or multilateral nature with their counterparts in nonmember countries.
Fællesskabernes internationale virke træder særlig frem, når det drejer sig om møder mellem deres repræsentanter på højeste plan og ministre eller stats- eller regeringschefer fra tredjelande.
The international activity of the Communities takes on particular importance when their most senior representatives meet ministers, Heads of State or Government of nonmember countries.
I disse forskellige eksempler på brug af »ad hoc«-diplomatiets virkemidler opstår spørgsmålet om Fællesskabernes internationale repræsentation.
The question of the Communities' international representation arises in all these man ifestations of ad hoc diplomacy.
Dette spørgsmål må naturligvis løses af Fællesskaberne alene, og de løsninger, der findes, følger afarten af de beføjelser, som er involveret.
Quite clearly, this question is the sole responsibility of the Communities, and the solutions are linked to the nature of the powers involved.
Således aflagde formanden for Kommisionen, Roy Jenkins, i 1978 et officielt besøg i Japan (hvor han blev modtaget af kejseren), idet for målet med besøget var at behandle handelsforbindelserne mellem værtslandet og EØF.
In 1978, for example, the Commission President, Mr Roy Jenkins, paid an official visit to Japan (where he was received by the Emperor), the purpose of the visit being to discuss commercial relations between Japan and the EEC.
På samme måde er det medlemmer af eller højtstående funktionærer ved Kommissio-
Similarly, it is the members or senior officials of the Commission who repre-
nen, der repræsenterer EØF i forvaltningsorganerne for de bilaterale handelsaftaler, der er indgået mellem Fællesskabet og forskellige tredjelande (') samt de mindre formelle »dialogstrukturer«, der er oprettet med andre lande, ligeledes til drøftelse af handelsmæssige og økonomiske spørgsmål (2).
sent the EEC on the management bodies responsible for the bilateral trade agreements between the Community and various nonmember countries' and in the less formal structures set up to provide a dialogue with other countries, also to discuss commercial and economic questions.2
Når drøftelser eller forhandlinger med tredjelande angår udenrigspolitiske spørgsmål, der henhører under det »politiske samarbejde«, der er etableret mellem EF-medlemsstaterne men uden for Fællesskabets rammer, finder den internationale repræ sentation af den gruppe, der er oprettet af disse stater, sted ved den af dem, som har for mandskabet for EF-Rådet og selve forhandlingen varetages alt efter omstændighederne af dette lands stats- eller regeringschef, hans ministre eller medarbejdere på lavere ni veau (3).
When the discussions or negotiations with nonmember countries deal with foreign policy questions coming under the 'political cooperation' arrangements between the Member States of the Communities but are outside the Community framework, the in ternational representation of the group comprising these States is the responsibility of whichever State holds the presidency of the Council of the European Communities and, depending on the circumstances is the responsibility of this country's Head of State or Government, its ministers or less senior officials.3
Det forekommer ofte at det under internationale møder af bilateral, plurilateral eller multilateral karakter viser sig nødvendigt på én og samme tid at sikre international re præsentation af et af de europæiske fællesskaber og dets medlemslande.
It frequently happens at international meetings of a bilateral, plurilateral or multilateral nature that international-level representation of a particular European Community and national-level representation of one of its constituent Member States have to be provided simultaneously.
Dette gælder særlig, hvor der på mødet samtidig skal behandles spørgsmål, der hører under Fællesskabets kompetence og spørgsmål om »politisk samarbejde«.
This is especially true when the meeting has to deal both with questions for which the Community is competent and questions relating to 'political cooperation'.
Det bedst kendte eksempel er de vestlige »topmøder«, der med visse mellemrum (Rambouillet i 1975 ... Versailles i 1982 og Williamsburg i 1983) afholdes mellem stats- eller re geringscheferne i de vigtigste industrilande (USA, Canada, Japan, Forbundsrepublikken Tyskland, Frankrig, Italien og Det forenede Kongerige).
The bestknown example is that of the periodic Western 'summits' (Rambouillet (1975), Versailles (1982), Williamsburg (1983), London (1984)) of the Heads of State or Government of the main industrialized countries (i.e. the United States, Canada, Japan, the Federal Republic of Germany, France, Italy, the United Kingdom).
Siden 1978 har formanden for Kommissionen og den fungerende formand for Rådet begge deltaget i disse »topmøder«.
Since 1978, both the President of the Commission and the President-in-Office of the Council of the European Communities have attended these summits.
Af samme grunde er der her tale om repræsentation for både EØF (gennem Kom missionen) og dets medlemsstater i de møder, der regelmæssigt afholdes med ASEAN-landene Indonesien, Malaysia, Filipinerne, Singapore og Thailand), og som angår ikke blot gennemførelsen af den aftale om handelssamarbejde, der blev indgået mellem disse lande og EØF i 1980 men tillige spørgsmål om international politik,der angår begge parter.
For the same reasons, there is dual re presentation of the EEC (by the Commission) and of its Member States at the periodic meetings with the member countries of Asean (Indonesia, Malaysia, Philippines, Singapore, Thailand), which deal not only with the implementation of the 1980 commercial cooperation agreement between these countries and the EEC, but also with international policy issues of mutual concern.
Samme praksis er blevet fulgt med hensyn til møderne inden for rammerne af den »euro-arabiske dialog« (4) og de møder, der med visse mellemrum afholdes med de latinamerikanske lande.
The practice adopted for meetings within the framework of the Euro-Arab Dialogue4 has also been used for the periodic meetings with Latin American countries.
(') Særlig kan nævnes de »blandede komiteer«, der er oprettet ved de handelsaftaler, der blev indgået af EØF i 1972-1973 med samtlige EFTA's medlemslande (se anden del, s. 68. vedrørende disse aftaler).
The Communities' international activities, even when limited to economic questions, often involve both the powers of the Communities (especially the EEC) and those re in particular, the 'Joint Committees' set up under the trade agreements concluded by the EEC in 1972-73 with all the members of the European Free Trade Association, see Part Two, p. 64.
(2) Her kan henvises til de bilaterale møder »på højt niveau«, der har været afholdt halvårligt eller årligt mel lem medlemmer af eller højtstående tjenestemænd ved Kommissionen og medlemmer af eller repræsentan ter for regeringerne i USA. Japan, Canada, Australien.
The reference here is to the high level bilateral meetings every six months or each year which have brought together members or senior officials of the Commission and members or representatives of the governments of the United States, Japan, Canada, Australia, South Korea and the People's Republic of China.
Sydkorea og Den kinesiske Folkerepublik). (') Som eksempel kan nævnes, at den fungerende formand for Rådet i sommeren 1980 efter »Det europæiske Råds« møde i Venedig foretog en rejse til Mellemøsten for at indhente oplysninger, der skulle gøre det muligt for de »ni« (Grækenland var endnu ikke medlem af Fællesskaberne) at afgøre, under hvilken form med lemslandene kunne tage et initiativ. (4) W. Hantke, The specialized group of general contract conditions within lhe Euro-Arab dialogues. Com mon Market Law Review, 1981. s. 197-203.
For example, during the summer of 1980 following the European Council in Venice, the President-in-Office of the Council went on a fact-finding mission to the Middle East to brief the Nine (Greece was not yet a member of the Communities) on what form an initiative by them could take.
under Fællesskaberne (navnlig EØF) og beføjelser, der endnu indehaves af medlemsstaterne, uden at det af retlige eller politiske grunde, som vi skal komme tilbage til ('), er muligt at drage grænsen mellem de to sæt af beføjelser.
tained by the Member States although, for either legal or political reasons which we will return to later,' it is impossible to distinguish any dividing line.
Denne situation er forklaringen på, at en række internationale aftaler af bilateral eller multilateral karakter er blevet indgået med tredjelande af ikke blot Fællesskabet (»rene fællesskabsaftaler«) (2) men både af Fællesskabet og dets medlemsstater efter reglerne om »blandede aftaler« (3), og hvorfor delegationen for den »europæiske part« i forvalt- ningsorganerne ifølge disse aftaler (»associeringsrådet« i aftalen mellem EØF og Tyrkiet, »samarbejdsudvalgene« i aftalerne mellem EØF og Maghreb-staterne, »ministerudvalget« og »ambassadørudvalget« for »AVS-EØF« ifølge de to Lomé-konventioner) består aflige så mange repræsentanter for EØF (Kommissionen) som repræsentanter for de enkelte medlemsstater.
This situation explains why many bilateral or multilateral international agreements have been concluded with nonmember countries not solely by the Community ('Community agreements'),2but simultaneously by the Community and its Member States under the 'mixed agreement' procedure3 and that, consequently, the delegation repre senting the European component in the bodies administering these agreements (e.g. the EEC-Turkey Association Council, the Cooperation Councils set up by the agreements between the EEC and the Maghreb States, the ACP-EEC Council of Ministers and the ACP-EEC Committee of Ambassadors established by the Lomé Conventions) is made up of both EEC representatives (Commission) and of representatives of each of the Member States.
Det samme forhold ligger til grund for den dobbelte repræsentation af Fællesskabet og dets medlemsstater i de besluttende organer i de internationale organisationer og konferencer, hvortil Fællesskabet efter indviklede regler, der vil blive fremstillet i kapitel 3 her i første del (4) har adgang og ret til deltagelse i arbejdet.
The same situation accounts for the dual representation of the Community and its Member States in the deliberative organs of international organizations and confer ences, in respect of which the Community - under complex conditions which will be described in Part One Chapter III of this study4 - has a right of access and participation.
Ikke mindre indviklede er de fremgangsmåder, som Fællesskabet og dets medlemsstater har valgt til sikring af denne dobbelte repræsentation, idet det skal fremhæves, at disse valg træffes uden nogen form for mellemkomst af tredjelande, der er medlemmer af de pågældende organisationer el ler konferencer, medens »anerkendelsen« af Fællesskabets ovennævnte adgang og ret til at deltage i arbejdet afhænger af deres forgodtbefindende, således som det vil fremgå af fremstillingen i kapitel III.
No less complex are the arrangements which the Community and its Member States have made to provide this dual representation, since they are entirely independent of any action which may be taken by third country members of the organizations or con ferences in question although as Chapter III points out, the 'recognition' of the Community's right of access and participation is dependent on the goodwill of these third countries.
En smule forenklet kan man sige, at Fællesskabet indtil i dag har benyttet fire frem gangsmåder (5).
To date, basically four types of arrangement have been used.5
Den første består i oprettelse af en delegation fra Fællesskabet, der alene består af repræ sentanter for Kommissionen og tjenestemænd i Rådet, medens hver enkelt medlemsstat i øvrigt har sin egen delegation (6).
The first involves the establishment of a Community delegation composed solely of Commission representatives and Council officials, each Member State having its own delegation.6
Den anden fremgangsmåde består ligeledes i oprettelse af en særlig delegation for Fæl lesskabet foruden delegationer fra hver enkelt medlemsstat, men således at Fællesskabets delegation omfatter ikke blot repræsentanter for Kommissionen og tjenestemænd fra Rådet, men tillige en eller flere repræsentanter fra den stat, der har formandskabet i Rådet (7).
The second also involves a Community delegation, which is separate from the individual Member States' delegations, but comprises not only Commission representatives and Council officials, but also one or more representatives of the State holding the Council presidency.7
En fortegnelse over de vig tigste »rene fællesskabsaftaler« findes i anden del. s. 61.
A list of the main 'Community' agreements is given in Part Two, pp. 61 -64.
O En fortegnelse over de vigtigste »blandede« aftaler indeholdes i anden del. s. 61-67.
A list of the main 'mixed' agreements is given in Part Two, pp.62-65.
Man finder ligeledes i anden del (s. 58-61) en fremstilling af grundlaget for og rækkevidden afsondringen mellem »rene fælles skabsaftaler« og »blandede« aftaler.
Part Two also contains further details about the basis and extent of the distinction between 'Community' and 'mixed' agreements.
FN's tredje havretskonference (1973-1982). (') Denne fremgangsmåde er fulgt ved EØF's repræsentation ved FN's generalforsamling.
This second arrangement is used to provide EEC representation to the United Nations General Assembly.
Den har ligeledes været brugt under forhandlingerne om tin- og kaffeoverenskomsteme.
It was also used in the negotiation of the Tin and Coffee Agreements, see Part Two p. 62.
Den tredje fremgangsmåde adskiller sig fra den foregående ved, at Fællesskabets delegation, der stadig er selvstændig, består af repræsentanter for Kommissionen, tjeneste mænd fra Rådet, repræsentanter for den medlemsstat, der har formandskabet for Rådet og repræsentanter fra hver enkelt af de øvrige medlemsstater (').
The third arrangement differs from the previous one in that the Community delegation, again separate from the Member States' delegations, includes not only Commission re presentatives, Council officials, representatives of the Member State holding the presidency of the Council, but also representatives of each of the other Member States.'
Den fjerde fremgangsmåde adskiller sig fra alle de øvrige ved, at den består i oprettelse af en »fælles« delegation fra Fællesskabet og dets medlemsstater. Sidstnævnte har ikke her egne delegationer, idet deres repræsentanter indgår i den fælles delegation sammen med Kommissionens repræsentanter og tjenestemænd fra Rådet (2).
The fourth arrangement differs from all the others, in that it involves the setting up of a single delegation for both the Community and its Member States, under which the latter no longer have any individual delegations, but their representatives are included in the single delegation alongside the Commission representatives and the Council officials.2 cials.2
Fremgangsmåden med oprettelse af en fælles delegation er utvivlsomt den, der kan skabe den bedste sammenhæng mellem Fællesskabets og dets medlemmers virke.
The single delegation arrangement is undoubtedly the one which can ensure the best cohesion of the Community and its Member States.
(') Denne fremgangsmåde har bl.a. været benyttet ved forhandlingerne om cacao- og naturgummioverens komsterne (se om disse, anden del, s. 62).
This third arrangement was used in the negotiation of the Cocoa and Natural Rubber Agreements, see Part Two p. 62.
(2) Denne fremgangsmåde, der kaldes »Rom«-formlen« benyttedes under forhandlingerne om de kornoverens komster, der blev holdt - i Rom - i 1967 som resultat af de multilaterale handelsforhandlinger inden for »Kennedy Round«.
Known as the 'Rome' formula, this arrangement was used for the 1967 cereals negotiations which took place in Rome following the multilateral trade negotiations of the Kennedy Round.
Den blev senere benyttet igen ved Pariserkonferencen om det internationale økonomiske samarbejde (1975-1977).
It was again used at the Paris Conference on International Economic Cooperation (1975-77).