natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Forhandlingerne indledtes faktisk den 30. juni 1970 og fik et positivt forløb, indtil tiltrædelsestraktaten blev undertegnet den 22. januar 1972.
These began on 30 June and the Treaty of Accession was signed on 22 January 1972.
Principperne for denne første udvidelse var følgende: a) At tiltræde en traktat og blive optaget i et fællesskab er noget andet end at genforhandle en ny traktat og oprette et nyt fællesskab.
The principles underlying this first enlargement were as follows:
Heraf følger logisk, at det nye medlem må akceptere traktaten uden ændringer, og at det indgår i fællesskabet som en levende enhed på det stadium, det har nået i den øjeblikkelige udvikling.
(a) Acceding to a treaty and entering an existing Community is quite a different thing from negotiating a new treaty and founding a new Community. The new member must accept the Treaty without amendment and join the Community, which is a living entity, at the stage of development which it has reached.
Præsident Hallstein havde forinden givet udtryk herfor i et billede: At tiltræde er som at gå om bord som passager i et skib i linjefart; det er undervejs og kan hverken vende tilbage til sit udgangspunkt eller ændre den fastlagte rute.
The President of the Commission, Walter Hallstein, used the following simile to convey this idea: accession is like the embarkation of new passengers on a liner—the ship has started its journey and can neither return to its point of departure nor change its route.
Fællesskabet opnåede således, at kandidaterne accepterede »Fællesskabet som det var«, dvs. traktaterne og deres politiske mål samt alle afgørelser og valg, der var truffet efter traktaternes ikrafttrædelse.
Hence the Community required applicants to accept the acquis communautaire, that is the Treaties and their policy aims, all the decisions taken since the Treaties came into force and the options already selected. (b) Naturally the Treaties required a degree of'adaptation' to enable the new members to take their places in the institutions.
b) Der måtte nødvendigvis foretages »tilpasninger« af bestemmelserne i traktaterne for at gøre det muligt for de nye medlemsstater at tage del i institutionerne, nemlig fastsættelse af antallet af deres repræsentanter i Europa-Parlamentet, ny vægtning af stemmerne i Rådet og en udvidelse af antallet af medlemmer af Kommissionen og Domstolen.
The number of seats in Parliament had to be determined, votes in the Council had to be weighted afresh and the number of Members of the Commission and of the Court of Justice had to be increased.
Forhandlerne begrænsede disse tilpasninger til det strengt nødvendige, selv om bestemmelserne i traktaterne vedrørende nye medlemsstaters tiltrædelse åbnede mulighed for andre tilpasninger med henblik på at sikre, at institutionerne kom til at virke godt.
The negotiators kept these changes to what was strictly necessary, although the Accession Treaties could have been used to go further to ensure the smooth functioning of the institutions. (c) Any change requires transitional arrangements.
Tiltrædelsen betyder en omskiftelse for den nye medlemsstat, der skal integreres i den nye retsorden, og for det oprindelige fællesskab, der skal åbne sig for den nye partner.
Accession involved changes both for the new members, who had to integrate themselves into a new legal order, and for the founder members, who had to accept their new partners.
Kandidaterne accepterede en kort overgangsperiode (på fem år), der principielt var fælles for alle og for alle sektorer. ,,
The applicant countries accepted a short transitional period (five years), which was to be the same for all of them and for all sectors of the economy.
Tiltrædelsestraktaten blev ratificeret af samtlige medlemsstater i løbet af 1972.
All the Member States ratified the Treaty of Accession during 1972.
I maj stemte 83% af befolkningen i Irland »ja«, det samme gjorde 63,5% af befolkningen i Danmark i september måned, og det engelske Underhus vedtog i oktober med stort flertal »European Communities Act«. Derimod stemte et mindre flertal (53%) af den norske befolkning »nej« i september.
In May, 83% of Irish voters said 'yes', in September, 63.5% of Danish voters did likewise and in October the House of Commons passed the European Communities Act by a large majority.
VII — Igangsættelsen af Den økonomiske og monetære Union
VII — Economic and monetary union is launched
På tærsklen til tiltrædelsestraktatens ikrafttrædelse mødtes stats- og regeringschefer ne den 19. og 20. november 1972 i Paris og erklærede, at nu, hvor udvidelsen skulle føres ud i livet, »var timen kommet, hvor man i Europa måtte gøre sig sine fælles interesser, omfanget af sin formåen og sine pligter klart bevidst.
Shortly before the Treaty of Accession came into force, the Heads of State or Government of the enlarged Community met in Paris on 19 and 20 October 1972. They declared that, at the moment when enlargement was about to become a reality, 'the time has come for Europe to recognize clearly the unity of its interests, the extent of its
Europa skal være i stand til at gøre sin røst gældende på verdensplan og yde et selvstændigt bidrag i forhold til sine menneskelige, intellektuelle og materielle ressourcer«.
capacities and the magnitude of its duties; Europe must be able to make its voice heard in world affairs, and to make an original contribution commensurate with its human, intellectual and material resources'.
Med henblik herpå »er medlemsstaterne besluttet på at styrke Fællesskabet ved oprettelse af en økonomisk og monetær union, der skal sikre stabilitet og vækst, danne grundlaget for deres solidaritet og være en helt nødvendig basis for sociale fremskridt og afhjælpning af uligheder mellem de forskellige regioner«.
To this end, the Member States were 'determined to strengthen the Community by establishing an economic and monetary union, the guarantee of stability and growth, the foundation of their solidarity and the indispensable basis for social progress, and by ending disparities between the regions'.
Oprettelsen af denne union, der i øvrigt allerede var blevet besluttet den 22. marts 1971 og 21. marts 1972, indebærer ikke blot store beslutninger på det politiskøkonomiske og det monetære plan, men tillige en styrkelse af den fælles politik, der allerede føres, og iværksættelse af forskellige former for politik, der enten er helt nye, eller som hidtil har ført en meget beskeden tilværelse.
The implementation of all this, which echoed decisions already taken on 22 March 1971 and 21 March 1972, involved not only important decisions on economic and monetary policy but also the strengthening of existing common policies and the launching of others which were either entirely new or had hitherto existed only in embryo.
Der tænkes herved på det regionale, sociale, industrielle, videnskabelige og teknologiske område samt på miljø- og energiområdet.
These included regional policy, social policy, industrial policy and policies on science and technology, the environment and energy.
Med henblik herpå er der mellem staterne enighed om, at »man i videst muligt omfang bør benytte samtlige bestemmelser i traktaterne, herunder EØF-traktatens artikel 235«.
For this purpose they agreed that it was 'desirable to make the widest possible use of all the provisions of the Treaties including Article 235 of the EEC Treaty'.
Der er her tale om den nøglebestemmelse, der gør det muligt for Rådet (med enstemmighed) at fastsætte forskrifter til virkeliggørelse af Fællesskabets mål, i tilfælde hvor traktaten ikke indeholder de fornødne beføjelser.
Article 235 is a key provision which permits the Council (acting unanimously) to take measures to attain one of the objectives of the Community even if the Treaty has not provided the necessary powers.
Som nævnt ovenfor enedes stats- og regeringscheferne ligeledes om at styrke »det politiske samarbejde mellem medlemsstaterne på det udenrigspolitiske område«.
As we have already seen, the Heads of State or Government also agreed to intensify political cooperation between the Member States in the area of foreign policy.
I slutningen af erklæringen fra topmødet hedder det tillige, at deltagerne i mødet har sat sig som deres største mål »at ændre samtlige forbindelser mellem medlemsstaterne i retning af en europæisk union inden udgangen af indeværende årti og under absolut overholdelse af allerede underskrevne traktater«.
The Summit communiqué ended by stating that the Heads of State or Government had 'set themselves the major objective of transforming, before the end of the present decade and with the fullest respect for the Treaties already signed, the whole complex of the relations of Member States into a European Union'.
Hvordan skulle nu denne europæiske union, hvis oprettelse var lovet senest i 1980, være indrettet? Var der tale om en forbundsstat? Eller et statsforbund?
What sort of European Union was promised for 1980?
Eller måske noget andet? Stats- og regeringscheferne udtalte intet herom, men anmodede Fællesskabets institutioner om at udarbejde en rapport om spørgsmålet før udgangen af 1975.
The Heads of State or Government did not say but asked the Community institutions to prepare a report by the end of 1975.
VIH — De økonomiske vanskeligheder i 70erne
VIII — The economic difficulties of the 1970s
I Fællesskabet havde man troet det muligt at gøre store fremskridt på det økonomiske og monetære område.
The Community had hoped to make great progress in economic and monetary union.
I Kommissionens memorandum af 12. februar 1969 eller »Barre-planen«, der var opkaldt efter Kommissionens formand og hovedkraften bag arbejdet, foresloges en harmonisering af den økonomiske politik inden for en kortere tid samt solidaritet på det monetære område.
The Commission memorandum of 12 February 1969, named the 'Barre Plan' after the Vice-President of the Commission who was its main architect, proposed a shortterm harmonization of economic policies, and solidarity on the monetary front.
Rådet tilsluttede sig disse forslag den 17. juli 1969, og i 1970 blev der oprettet en fond på 2 milliarder dollars, der skulle træde til med automatisk støtte.
The Council accepted these proposals on 17 July 1969 and in February 1970 an automatic support fund of USD 2 000 million was set up.
I Werner-rapporten, der var udarbejdet af Luxembourgs premierminister, fastlagdes nøje de midler, der skulle til, for i tiden indtil 1980 at gennemføre målene for en »økonomisk og monetær union«.
The Werner Report, drawn up under the direction of the Luxembourg Prime Minister, set out the ways and means of attaining the objectives of economic and monetary union by 1980.
Den 22. marts 1971 blev denne plan i alt væsentligt godkendt af Rådet, og man indsnævrede grænsen for de svingninger, som var tilladt for de europæiske valutaer, fra 0,75% til 0,60%.
The Council accepted the main outlines of this plan on 22 March 1971, when the margins of fluctuation of Community currencies were reduced from 0.75% to 0.6%.
Men tiderne var ugunstige.
The time was not right, however.
Den svingende tillid til dollaren gav sig udslag i en storm på Dmarken, og Tyskland og Nederlandene traf beslutning om at lade deres valutakurser flyde på højere niveau.
The crisis of con fidence in the US dollar caused a massive shift to the German mark, and Germany and the Netherlands decided to let their currencies float upwards.
Den 21. marts 1972 genindførtes ordnede forhold inden for Fællesskabet ved indførelse af »valutaslangen«.
On 21 March 1972 the Community tried to redeem the situation by setting up the 'snake', which ousted the dollar from its central role in the Community currency system and allowed a 2.25% margin of fluctuation between any two Community currencies.
Der fastsættes en margen på 2,25% for kurssvingninger mellem to vilkårlige valutaer i Fællesskabet.
intervene in Community currencies.
Centralbankernes intervention skulle finde sted ved hjælp af medlemsstaternes valutaer, men Det forenede Kongerige og Irland og senere Italien trådte ud af »slangesamarbejdet«.
However, first Ireland and the United Kingdom, and then Italy, left the 'snake'.
Efter dollarkrisen fulgte oliekrisen.
After the dollar crisis came the oil crisis.
De produktionsindskrænkninger, der var blevet besluttet af de arabiske lande i 1973, og som først var forbundet med et totalt forbud mod leverancer til Nederlandene, åbnede udsigter til økonomisk tilbagegang og bragte solidariteten inden for Fællesskabet i fare.
The production cuts imposed by the Arab countries in October 1973 and the total embargo on deliveries to the Netherlands raised the spectre of recession and put Community solidarity in jeopardy.
Dette rummede begyndelsen til en ugunstig udvikling, der førte til en dyb økonomisk krise.
This was the first of a scries of adverse developments which was to culminate in a severe economic crisis.
I Det forenede Kongerige ledsagedes Labour's overtagelse af magten af en trussel om landets udtrædelse af Fællesskabet, dersom betingelserne for dets tiltrædelse ikke blev »genforhandlet«.
The Labour Party came to power in the United Kingdom and threatened with drawal from the Community if the terms of accession were not 'renegotiated'.
Men Fællesskabet holdt. Regeringscheferne deltog med fornyet interesse i Europas anliggender.
The Com munity remained intact, however, and the Heads of Government looked at European affairs with renewed interest.
I marts 1975 fandt spørgsmålet om den britiske »genforhandling« sin endelige afgørelse i Dublin. I juni samme år afholdtes en folkeafstemning, hvor 67,2% af befolkningen i Det forenede Kongerige stemte »ja«.
In March 1975 the British renegotiations were declared completed at Dublin and a referendum in June produced a 67.2% vote in favour of continued membership.
IX — Det europæiske Råd
IX — The European Council
Et fornyet politisk samarbejde i Europa begunstigedes ved forbundskansler Helmut Schmidts og præsident Giscard d'Estaings overtagelse af magten i henholdsvis Tyskland og Frankrig i maj 1974, idet de begge var overbevist om, at det var umuligt at løse tidens alvorlige problemer på rent national basis.
Europe received a new political impetus in May 1974 when Valéry Giscard d'Estaing became President of France and Helmut Schmidt became Federal Chancellor in Germany, for both men were convinced that it was impossible to solve the serious economic problems of the day by purely national measures.
På topmødet i Paris den 9. og 10. december 1974 meddelte Frankrig, at landet ikke længere var imod almindelige direkte valg til Parlamentet, og at det tværtimod ønskede, at man hurtigt nåede frem til en sådan ordning.
At the Paris Summit on 9 and 10 December 1974, France announced that it no longer opposed direct elections to the European Parliament but, on the contrary, hoped that they could be arranged quickly.
Yderligere pålagdes det Belgiens premierminister Leo Tindemans inden udgangen af 1975 at fremlægge en samlet rapport angående indholdet af Den europæiske Union, der var blevet omtalt på topmødet i 1972, samt om midlerne til dens gennemførelse.
The Belgian Prime Minister, Leo Tindemans, was given the task of preparing a general report on what was involved in European Union as agreed by the 1972 Summit and how it was to be achieved. This report was to be submitted by the end of 1975.
Endelig besluttede de ni regeringschefer for fremtiden at mødes regelmæssigt tre gange årligt i et »Europæisk Råd«.
The nine Heads of Government also decided that in future they would meet regularly, three times a year, as the 'European Council'.
Der var her tale om noget væsentligt nyt.
This was a significant change.
Topmøderne havde hidtil været højtidelige møder, som blev holdt ved vigtige vendepunkter i den europæiske politik og til løsning af en række vitale problemer.
Previously summits had been solemn occasions held at turning points in European affairs to resolve a number of important issues.
Ved at gøre disse møder til en institution tog stats- og regeringscheferne sig personligt af de mere politisk prægede sager i Europa, som førhen sædvanligvis havde været behandlet af Rådet sammensat af udenrigsministrene.
By institutionalizing these meetings, the Heads of State or Government were taking into their own hands the management of policy issues which had hitherto been the responsibility of the Council composed of Foreign Ministers.
Det europæiske Råd behandler både Fællesskabets sager og sager, der hører under »det politiske samarbejde« inden for udenrigspolitikken. Der er tale om yderligere en bro mellem de to former for aktivitet.
The European Council deals with both Community matters and those aspects of foreign policy which form part of'political cooperation'—this constitutes another link between the two spheres of action.
For så vidt angår Fællesskabets anliggender er Det europæiske Råd formelt nøjagtigt det samme som De europæiske Fællesskabers Råd i en sammensætning på højere niveau end det sædvanlige, se fusionstraktatens artikel 2, hvori det hedder: »Rådet består af repræsentanter for medlemsstaterne.
As far as Community affairs are concerned, the European Council is, strictly speaking, none other than the Council of the European Communities meeting at a higher level : 'The Council shall consist of representatives of the Member States.
Hver regering udpeger et af sine medlemmer som delegeret«.
Each government shall delegate to it one of its members' (Article 2 of the Merger Treaty).
Det betegner dog i praksis et skridt hen imod en ny institution.
Yet in practice, it has all the appearances of a new institution.
Alene regeringscheferne (som oftest, men ikke altid) under ledsagelse af deres udenrigsministre er medlemmer af dette råd, og formanden for Kommissionen tager del i dets arbejde under ledsagelse af et andet medlem af Kommissionen.
It is attended only by the Heads of Government, usually but not always accompanied by their Foreign Ministers, together with the President of the Commission and another Member of the Commission directly con cerned with the matters under consideration. None of the other people normally present
Ingen af de øvrige personer, der sædvanligvis deltager i Rådets møder, herunder de faste repræsentanter, har adgang.
at Council meetings, including the Permanent Representatives, attend.
Dette er i praksis bl.a. til hinder for, at Det europæiske Råd kan udstede retsakter i behørig form.
One practical result is that the European Council is unable to enact legislation in due and proper form.
Der er tale om en politisk instans, der drøfter problemer og foreslår løsninger, som det herefter pålægges Rådet (udenrigsministrene eller finansministrene) at føre ud i livet.
It is a political body which discusses problems and finds solutions which it then leaves to the Council (either of Foreign Ministers or of Finance Ministers) to implement.
Kommissionens rolle i dette nye spil er fortsat væsentlig, men den udfolder sig mere diskret end i forhold til Rådet i dettes normale sammensætning. Kommissionens rolle er her snarere hjælperens end initiativtagerens.
The Commission still has a vital role to play in this mechanism but it operates in a lower key than at ordinary Council meetings—it is there to provide assistance rather than to take initiatives.
Forholdet er normalt det, at Det europæiske Råd efter krav fra en regeringschef tager en vigtig sag op til drøftelse (og vedkommende sag kan fra dette øjeblik kun behandles af Det europæiske Råd).
Normally the European Council decides to consider a question of importance (which then becomes its exclusive concern) at the request of a member government.
Kommissionen tager naturligvis stilling til hver enkelt sag.
Naturally, the Commission adopts a position on every question.
De emner, der skal drøftes på et møde i Det europæiske Råd, aftales almindeligvis på forhånd, og Kommissionen har adgang til at forberede mødet ved at tilstille Det europæiske Råd et kort dokument af politisk karakter, hvori den giver en analyse af problemerne ved hvert enkelt emne og foreslår løsninger.
The agenda for the European Council is generally agreed in advance and the Commission can help with preparations by providing the European Council with a brief policy document on each point analysing the problems and suggesting solutions.
Der finder ingen dialog sted mellem Europa-Parlamentet og Det europæiske Råd. Parlamentet får sjældent mulighed for at ytre sig, førend terningerne er kastet.
There is no provision for dialogue between Parliament and the European Council, and Parliament is rarely in a position to give its opinion before matters have been finally settled.
Rent formelt sker der ganske vist ikke noget brud på reglerne i traktaten, enten der ganske enkelt finder en politisk debat sted, uden at der træffes beslutninger af lovgivningsmæssig art, eller man befinder sig i en indledningsfase til lovgivning, som herefter skal fastsættes på sædvanlig vis.
Legally, of course, this does not violate the Treaties because either there is only a policy debate which is not intended to produce legislation or matters remain at a stage prior to the legislative process, which will happen later in the normal way.
Men der består ganske givet en fare for. at den endelige afgørelse foregribes.
Nevertheless, there is undoubtedly a danger of prejudging the final decision.
X — Drøftelserne af Den europæiske Union; direkte valg til Europa-Parlamentet
X — The discussions on European Union — Direct elections to the European Parliament
I juni 1975 fremlagde Kommissionen sin rapport om Den europæiske Union, som topmødet i Paris 1972, havde villet gennemføre inden udgangen af årtiet. Efter
In June 1975 the Commission presented its report on European Union—a union which the Paris Summit in 1972 had hoped to see attained by the end of the decade.
I denne forbindelse ville Europa-Parlamentet, hvis medlemmer er valgt ved direkte valg, blive en afgørende faktor for udviklingen af unionen«.
role of a directly-elected European Parliament will be decisive in the development of the Union.'
Tindemans lagde megen vægt på en hurtigere iværksættelse af politikken på de områder; hvor der efter den offentlige mening var særligt behov derfor, nemlig de økonomiske, sociale, regionale, miljømæssige og forskningsmæssige områder.
Mr Tindemans insisted that priority should be given to the rapid implementation of those policies which dealt most directly with matters of public concern such as economic, social, regional, environment and research policies.
Efter hans opfattelse indebar gennemførelsen af en politik på disse områder overførelse af beføjelser til fælles institutioner og overførelse af ressourcer fra de mere velstillede lande til de mindre velstillede.
Responsibilities would be transferred to common institutions and resources would be transferred from more prosperous to less prosperous countries.
Til trods for den pragmatiske karakter af de forslag, som Tindemans havde stillet, fik de ikke større succes end de »utopiske« forslag, der var stillet af Parlamentet og Kommissionen.
Despite their pragmatism, Mr Tindemans's proposals met with no more success than the more 'utopian' ideas of Parliament and the Commission.
Derimod godkendte Rådet efter vanskelige forhandlinger i Det europæiske Råd, navnlig om antallet af pladser i det kommende Parlament og disses nationale fordeling, den 20. september 1976 ordlyden af akterne om almindelige direkte valg af repræsentanterne i Parlamentet. Disse forslag blev herefter vedtaget af medlemsstaterne i overensstemmelse med disses forfatningsmæssige bestemmelser (EØFT artikel 138), og datoen for afholdelsen af de første valg blev fastsat til den 10. juni 1979.
But, after difficult negotiations in the European Council, mainly concerned with the number and allocation of seats in the new Parliament, the legislation providing for direct elections to the European Parliament was approved on 20 September 1976 and subsequently ratified by the Member States in accordance with their respective constitutional procedures (Article 138 of the EEC Treaty).
Disse valg skulle afholdes samtidig i hele Fællesskabet, hvilket skulle bidrage til at gøre forestillingen om Europa mere levende hos befolkningerne i medlemsstaterne.
The first election was to be held at the same time (10 June 1979) through out the Community in order to bring Europe into the public eye in all the Member States.