natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den udtalte, at »selv om forordninger i henhold til artikel 189 gælder umiddelbart, og følgelig på grund af deres karakter kan have direkte virkning, følger det ikke heraf, at andre af de i artiklen nævnte retsakter aldrig kan have lignende virkninger«, og at »det ville være uforeneligt med den bindende virkning, som artikel 189 tillægger en beslutning, principielt at udelukke, at den heri indeholdte forpligtelse kan påberåbes af de berørte personer; især i de tilfælde, hvor fællesskabsmyndighederne ved beslutning måtte have pålagt en med lemsstat eller alle medlemsstaterne en vis handlemåde, ville den med en sådan foranstaltning tilsigtede virkning svækkes, dersom den pågældende stats befolkning ikke kunne gøre den gældende ved domstolene, og de nationale retter ikke kunne anvende den som en del af fællesskabsretten« ').
121 certain way, the effectiveness (l'effet utile) of such a measure would be weakened if the nationals of that State could not invoke it in the courts and the national courts could not take it into consideration as part of Community law.'1
Det ses, at Domstolens konklusion vedrørende spørgsmålet om den direkte virkning af andre retsakter end forordninger bygger på betragtninger, der tager hensyn til bestemmelsernes tilsigtede virkning, i fuld overensstemmelse med den i Van Gend & Loo.s-dommen etablerede forbindelse mellem den direkte virkning og fællesskabsret tens effektivitet. I iSace-dommen undersøgte Domstolen den kombinerede virkning af Traktatens artikel 9 og 13, stk. 2, vedrørende Toldunionen og herunder navnlig afskaffelsen af afgifter med tilsvarende virkning som indførselstold, samt af beslutningen om fremskyndelse af tempoet for gennemførelsen af Toldunionen og endelig af et direktiv rettet til den italienske stat med henblik på ophævelse, inden for den i førnævnte beslutning fastsatte frist, af afgifter, som denne stat opkrævede for »administrative ydelser«.
Thus, the Court based its conclusion that decisions and Community legislation other than regulations were directly effective on consider ations of their effectiveness, an approach fully consistent with its decisions since Van Gend & Loos which linked direct effect to the need for effective enforcement of Community law. In the SACE judgment the Court dealt with the combined effect of Articles 9 and 13(2) of the EEC Treaty on the customs union, and in particular on the abolition of charges having equivalent effect to customs duties on imports, a Council decision accelerating the introduction of the customs union, and a directive which the Commission had addressed to the Italian Government ordering it to abolish by a specified date a duty for administrative services charged on imported goods.
Domstolen udtalte i den anledning, at »direktiv 68/31, som fastsætter en tidsfrist for en medlemsstat til gennemførelse af en fællesskabsforpligtelse, vedrører ikke alene forholdet mellem Kommissionen og denne stat, men har også retlige følger, som kan påberåbes både af de øvrige medlemsstater, der selv berøres af forpligtelsens opfyldelse, og af private, når den bestemmelse, som fastsætter forpligtelsen, i kraft af sin karakter gælder umiddelbart, således som det forholder sig med hensyn til forpligtelsen i Traktatens artikler 9 og 13« 2).
It ruled as follows : ' Directive 68/31, the object of which is to impose on a Member State a final date for the performance of a Community obligation, does not concern solely the relations between the Commission and that State, but also entails legal consequences of which both the other Member States concerned in its performance and individuals may avail themselves when, by its very nature, the provision establish ing this obligation is directly applicable, as are Articles 9 and 13 of the Treaty. '2
Det var dog først med Van Dwyn-dommen, at Domstolen tog stilling til spørgsmålet om den direkte virkning af en bestemmelse i et direktiv taget isoleret. Domstolen skulle her afgøre, om en privat til sin fordel over for den nationale dommer kunne påberåbe sig artikel 3, stk. 1, i direktiv 64/221 om samordning af bestemmelserne vedrørende fremmedpolitiet. Denne artikel bestemmer, at »forholdsregler vedrø-
It was not until the Van Duyn judgment, however, that the Court established that provisions of directives could be directly effective on their own.
') Dom af 6.10.1970, sag 9/70, Sml. 1970, s. 160, præmis 5.
In its judgment the Court repeated verbatim, except for referring to a directive instead of a decision, the argument quoted above from the Grad judgment.
Den gennemgik således den pågældende bestemmelses art, opbygning og ordvalg og konkluderede, at bestemmelsen gav borgerne rettigheder, som de kunne gøre gældende ved domstolene ')·
Relationship to national law scheme and wording' of the provision in question and concluded that the provision did confer on individuals rights which they could ask courts to enforce.'
Efter denne dom fulgte en række andre afgørelser vedrørende samme spørgsmål, nemlig den direkte virkning af bestemmelserne i direktiv 64/221 for så vidt angår fremmedpolitiet.
The judgment was followed by several others on the same subject : the direct effect of provisions of Directive 64/221 concerning restrictions on the admission and movement of aliens.
To senere domme skal også nævnes som følge af den rolle, de tillægger den nationale dommer med henblik på at efterprøve, om nationale gennemførelsesforanstaltninger er i overensstemmelse med direktiverne.
Two later judgments must also be cited because they recognize the jurisdiction of national courts to check whether national legisla tion applying directives conforms to the requirements they impose.
Den første sag vedrørte anvendelsen af fradragsreglen for moms, betalt for varer, der var indkøbt til en virksomheds eget brug, samt medlemsstaternes beføjelse til at fravige dette princip med hensyn til »investeringsgoder«.
In the first, it was a question of the application of the principle of the deductibility of VAT paid on goods acquired for the purposes of the purchaser's business and of the possibility of Member States to make an exception from this principle for capital goods.
I den konkrete sag gjorde sagsøgerinden over for den nationale domstol gældende, at begrebet »investeringsgoder« fortolkedes for vidtgående af den nederlandske stat.
The defendant in the proceedings claimed that the definition of capital goods used by the Dutch administration was too wide.
Den nationale dommer havde stillet EF-Domstolen spørgsmålet, om den retsundergivne havde en »ubegrænset fradragsret«, som de nationale domstole skulle beskytte.
The Dutch court had asked the Court of Justice whether taxpayers had an unrestricted right to deduction of business expenses which courts must protect.
Efter at have henvist til de klassiske præmisser, der allerede var indeholdt i Grad- og Van Z)i/iw-dommene, og herunder til borgernes ret til at gøre en bestemmelse i et direktiv gældende ved domstolene, tilføjede EF-Domstolen: »Dette gælder navnlig, når den retsundergivne for den nationale domstol påberåber sig en bestemmelse i et direktiv, for at det kan efterprøves, om de kompetente nationale myndigheder under udøvelse af det valg, der tilkommer dem med hensyn til form og midler for direktivets gennemførelse, har holdt sig inden for de i direktivet afstukne grænser for skønnet« 2).
After rehearsing the classic statements made in the Grad and Van Duyn cases, and in particular the right of individuals to call upon a national court to enforce the provisions of a directive, the Court added that 'this is especially so when the individual invokes a provision of a directive before a national court in order that the latter shall rule whether the competent national authorities, in exercising the choice which is left to them as to the form and the methods for implementing the directive, have kept within the limits as to their discretion set out in the directive'.2
Den nationale ret kan ikke foretage prøvelse med hensyn til det valg, staten måtte have truffet om at udøve eller ikke at udøve de beføjelser, som direktivet hjemler, men hvis staten gør brug af den skønsfrihed, som dette direktiv tillægger den, kan og skal retten prøve, om den nationale foranstaltning overskrider medlemsstatens skønsfrihed, det
A national court could not interfere with the Member State's choice whether or not to exercise the discretion allowed by the directive, but if the State did exercise the discretion the court could, and indeed had a duty to, examine whether the national provisions went beyond the limits of the discretion allowed, in this case whether the exception for capital goods was in accordance with the directive and in particular with the sense of capital goods intended.
Dom af 4.12.1974, sag 41/74, Sml. 1974, s. 1348-1349. Dom af 1.2.1977, sag 51/76, Verbond der Nederlandse Ondernemingen, Sml. 1977, s. 113, præmis 24.
In the Enka case, the valuation of a consignment of goods exported in 1973 from a new entrant to the Community to one of its founding members was at issue.
»det fremgår af Traktatens artikel 189, stk. 3, at den kompetence, der er overladt medlemsstaterne, for så vidt angår form og midler for de foranstaltninger, der skal træffes af de nationale organer, er bundet til det resultat, som Rådet og Kommissionen ønsker at net«.
'It emerges from the third paragraph of Article 189 of the Treaty that the choice left to the Member States as regards the form of the measures and the methods used in their adoption by the national authorities depends upon the result which the Council or the Commission wishes to see achieved.'
I det her omhandlede tilfælde følger det imidlertid af Fællesskabets regler, at direktivet sigter mod at skabe fuldstændig overensstemmelse mellem de nationale regler, der gælder for behandlingen af importerede varer.
In the instant case it was possible, the Court said, that the Community legislation intended the treatment of imported goods to be absolutely identical.
Domstolen konkluderede, at »direktivet, for så vidt angår indholdet af begrebet 'den pris, der er betalt eller skal betales', omhandlet i artikel 9 i forordning nr. 803/68, ikke giver de nationale organer nogen skønsmargen, således at direktivets indhold har forrang for bestemmelser i medlemsstaterne, som måtte være uforenelige med direktivet« ').
The Court concluded that as regards the content of the concept of the 'price paid or payable' referred to in Article 9 of Regulation No 803/68 the Directive leaves the national authorities no area of discretion, with the result that the terms of the Directive must prevail over any provisions which may be incompatible with it in each Member State.'
Det fremgår heraf, at det afgørende kriterium er og forbliver, hvorvidt medlemsstaterne har en skønsbeføjelse.
Once again, the key test was the grant of discretion to the Member States.
Direkte virkning kan kun forekomme, hvor en sådan skønsbeføjelse ikke findes.
A provision has direct effect only if there is no discretion. tion.
EF-Domstolens retspraksis med hensyn til direktivers direkte virkning er i høj grad blevet anfægtet af Conseil d'État i Frankrig2) og af
The Court ruling on the direct effect of directives was vigorously challenged by the French Conseil d'Etat and the German Federal Financial Court.2-3
1979, s. 155 ff; se også CE, 28.11.1980.
Cohn-Bendit [1979] Dalloz Recueil 155 et seq.; see also CE 28.11.1980 [1981] RJF 2.74 and 25.2.1981 [1981] Dalloz, Informations rapides.
R.J.F., 1981, 2.74 og 25.2.1981, Dalloz, 1981. Inform, rapides. Droit fiscai af
'Droit fiscal' by J. Schmidt, p. 331.
Jf. ligeledes dom af 13.12.1985, Zakine, Sml. 1985, s. 515. )
See also judgment of 13.12.1985 in Zakine [1985] Recueil 515.
BFH 16.7.1981, Europarecht, 1981. s. 440 ff., med E. Millargs bemærkninger.
BFH 16.7.1981 [1981] Europarecht 440 et seq., with note by E. Millarg.
Men Cohn-Bendit-dommen åbnede mulighed for, at et direktiv kunne påberåbes til støtte for en sag, hvori man anfægtede en retsbestemmelse, der er i strid med et direktiv.
But the Cohn-Bendit ruling left open the possibility that a directive could be invoked against general national legislation contrary to a directive.
Dette har Conseil d'Etat taget til følge i en række domme 2).
In fact this was what the Conseil d'Etat decided in several later judgments. '
Grunden til, at de fleste retsteoretikere kraftigt kritiserede Conseil d'État's holdning, er, at den pågældende dom virkede som en provokation over for EF-Domstolens retspraksis.
The French supreme court's ruling was strongly criticized by most commentators because it evinced open defiance of the case-law of the Court of Justice.
Ikke alene nægtede den øverste forvaltningsdomstol at anerkende EF-Domstolens præjudicielle afgørelser, men den udtalte samtidig, at EØF-Traktatens artikel 189, stk. 3, indeholdt en klar bestemmelse, der gik i en anden retning end den fortolkning, som EF-Domstolen havde udledt.
Not only had the court refused to recognize the authority of preliminary rulings handed down by the Court of Justice of the European Communities, but it had held that the third paragraph of Article 189 had a clear meaning opposite to that the Court of Justice had given to it.
Under henvisning til Cohn-Bendit-dommen traf Bundesfinanzhof (femte afdeling) to afgørelser, henholdsvis den 16. juli 1981 og den 25. april 1985, hvori man nægtede at tillægge en bestemmelse vedrø rende ensartet beregningsgrundlag i det sjette momsdirektiv direkte virkning ud fra en generel opfattelse af, at direktiver ikke kan have direkte virkning.
Referring to the Cohn-Bendit judgment, the Fifth Chamber of the German Federal Financial Court refused on 16 July 1981 and 25 April 1985 to recognize the direct effect of a provision of the 6th Directive on the uniform Community VAT base, and expressed a hostile view towards the direct effect of directives in general.
Den tyske forfatningsdomstol annullerede den 8. april 1987 (2 BvR 687/85) den afgørelse, som Bundesfinanzhof havde truffet den 25. april 1985, under henvisning til, at Bundesfinanzhof havde tilsidesat EF-Domstolens retspraksis ved »arbitrært« at have undladt at forelægge et præjudicielt søgsmål, hvilket var i strid med den i artikel 101, stk. 1, andet punktum, i den tyske forfatning
The Federal Constitutional Court on 8 April 1987 (2 BvR 687/85) overruled the Federal Financial Court's second decision on the ground that it had departed from the settled case-law of the Court of Justice by arbitrarily refusing to refer a question for a preliminary ruling and had thereby denied the right to trial by the proper court guaranteed by Article 101(1), second sentence, of the German Constitution.
2) Jf. dom af 28.9.1984. Confédération nationale des sociétés de protection des animaux de France et des pays d'expression française m. fl., Rev. trim. dr. eur., 1984, s. 759, hr. Jeannenez's konklusioner og dom af 7.12.1984, Fédération française des sociétés de protection de la nature m.fl..
759, submissions of Mr Jeannenez, and judgment of 7.12.1984, Fédération française des sociétés de protection de la nature et autres [1985] Rev. trim. dr. eur. p.
Rev. trim. dr. eur., 1985, s. 187, hr. Dutheillet dc Lamothes konklusioner, navnlig s. 189.
187, submissions of Mr Dutheillet de Lamothe, especially p. 189. See also CE 6.3.1988 Fédération française des sociétés de protection de la nature [1988] Rev. trim. dr. eur. p. 118, CE 7.10.1988. Fédération française des sociétés de protection de la nature et Ligue française pour la protection des oiseaux [1989] AJDA p.
I forbindelse med en sag anlagt af Kommissionen mod Belgien4), udtalte EF-Domstolen:
34, submissions of Mr E. Guillaume, CE 3.2.1989, Alitalia [1989] AJDA p.
Afgørelsen er offentliggjort i EuR, 1987. s. 333.
The decision was published in [1987] EuR p. 333.
Også i Italien er der blevet draget paralleller til Colin-Bendit-dommen.
In Italy, too, the Cohn-Bendit decision had its imitators.
Jf. de domme, der er nævnt af E. Traversa, italiensk Retspraksis vedrorende Europæisk Ret (årene 1984-1987), R.M.C., 1988, s. 340 ff., navnlig s. 343.
See the judgments cited by E. Traversa, 'La jurisprudence italienne concernant le droit européen (années 1984-1987)', [1988] RMC, p. 340 et seq., especially p. 343.
I Äeive-dommen ') kommer Domstolen igen — tydeligvis for at overbevise dem, der er forbeholdne - - ind på rækkevidden af sin retspraksis vedrørende direktivets retsvirkninger.
In Ratti,1for example, the first judgment it delivered on the matter after the Cohn-Bendit decision by the French Conseil d'Etat, it added to the now standard arguments as to why directives could have vertical direct effect the following:2
De relevante passager i denne dom gengives på grund af deres betydning gengivet in extenso:
'A Member State which has not adopted the implementing measures required by the directive in the prescribed periods may not rely, as against individuals, on its own failure to perform the obligations which the directive entails.'
Det folger af det anførte, at en privat for de nationale domstole kan hævde de rettigheder, han har i henhold til en forordning.
It thus came out fairly clearly against the horizontal direct effect of directives.
På samme måde kan en national myndighed ikke over for en privat håndhæve love — og administrative bestemmelser - - der ikke er i overensstemmelse med en ubetinget og tilstrækkeligt præcis forpligtelse i et direktiv.«
In a 1980 judgment in a case brought by the Commission against Belgium,3the Court emphasized :
At de »særlige omstændigheder«, der berettiger en national domstol til at tillægge et direktiv virkning, dersom en medlemsstat overtræder det, ikke er det samme som »exceptionelle« omstændigheder, fremgår af Becker-dommen, hvori EF-Domstolen fastslog, at en borger til sin fordel kan påberåbe sig en bestemmelse i det sjette momsdirektiv, selv om den konkrete sammenhæng ikke indicerede en sådan »direkte virkning« 2).
'Only in specific circumstances, in particular where a Member State has failed to take the implementing measures required or has adopted measures which do not conform to a directive, has the Court of Justice recognized the right of persons affected thereby to rely in law on a directive as against a defaulting Member State.'
I den foreliggende sag var der tale om, at staten havde pligt til at give Kommissionen underretning om enhver fravigelse fra den i direktivet etablerede ordning, således at fravigelsen kan gøres til genstand for en procedure, hvorved Rådet stiltiende eller udtrykkeligt giver sit samtykke hertil.
'The binding effect of a directive implies that a national authority may not apply to an individual a national legislative or administrative measure which is not in accordance with a provision of the directive which has all the characteristics necessary to render possible its application by the court.
I det foreliggende tilfælde havde medlemsstaten vedtaget en fravigelse uden at give underretning herom.
It follows from these considerations that a person may rely before the national courts on his rights under the regulation.
EF-Domstolen har imidlertid fået forelagt spørgsmålet om, hvorvidt internationale aftaler har direkte virkning.
Case 148/78 [1979] ECR 1629, especially at p.
Det andet spørgsmål gik ud på, om denne bestemmelse havde direkte virkning.
Case 102/79 Commission ν Belgium [1980] ECR 1473, at p.
') Dom af 5.2.1976, sag 87/75, Sml. 1976. s. 136.
1487 (paragraph 12).
131 forfægtede en restriktiv holdning.
Relationship to national law
Den første betragtning var baseret på forskellene i internationale aftalers art og formål. Den anden betragtning gik ud på, at der nødvendigvis måtte fastholdes gensidighed med hensyn til de fordele og ulemper, der var knyttet til traktater som frihandelsaftalerne.
Likewise, a national authority may not apply to a person legislative or administrative measures which are not in accordance with an uncon­ditional and sufficiently clear obligation imposed by the directive.'
EF-Domstolen tog således ikke i Polydor-dommen stilling til dette omtvistede spørgsmål, men blev i to senere domme konfronteret med problemet vedrørende internationale aftalers direkte virkning.
That the specific circumstances in which a national court can give direct effect to a directive if it is breached by a Member State are not necessarily exceptional circumstances was also shown in the Becker judgment where the Court held that a private individual could claim the benefit of a provision from the sixth Directive on the standard Community VAT base, despite the unpromising context for direct effect. '
Domstolen konstaterede, at arti kel 53 »findes blandt en række bestemmelser, som havde til formål at forberede Grækenlands tiltrædelse af Fællesskabet ...«.
The same directive was at issue in Direct Cosmetics, in which the Court based itself on the binding nature of the directive to establish the direct effect of one of its provisions.
Det fulgte således af artikel 53's ordlyd samt af formålet med og arten af associeringsaftalen, som bestemmelsen er en del af, at den er til hinder for en afgiftsmæssig favorisering af indenlandsk fremstillet spiritus i forhold til spiritus indført fra Grækenland.
In this case the question concerned the obligation on Member States to notify the Commission of proposed special measures departing from the system of the directive so that they could be cleared with the Council, by circulation to the Member States and formal decision if any objection was raised.
En senere afgørelse gav vigtige præciseringer vedrørende dette spørgsmål.
The Member State had introduced such a special rule without notifying.
EF­Domstolen imødegik ét efter ét hvert af disse argumenter. Ifølge Domstolen var hverken arten eller opbygningen af overenskom­sten mellem EØF og Portugal til hinder for at anvende princippet om direkte virkning.
The Court decided that in those circumstances the Member State could not invoke the rule against the claim of an individual taxpayer to have applied to him provisions conforming to the directive.2
Efter at have understreget betydningen af et forbud mod afgiftsmæssig forskelsbehandling i en frihandelsaftale og et sådant forbuds ubetin­gede karakter nåede Domstolen til den konklusion, at forbuddet fandt direkte anvendelse.
In so holding, the Court attributed to an obligation to notify laid upon Member States by a directive the same direct effect as a similar obligation concerning State aid imposed by Article 93(3) of the Treaty.3
Sidstnævnte dom har således bidraget til en væsentlig afklaring. Det udelukkes i princippet ikke, at bestemmelserne i visse aftaler, der er indgået af Fællesskabet, har direkte virkning.
In more recent judgments the Court has come out unequivocally against the direct effect of directives in horizontal relations between individuals.
Men de institutioner, der er kompetente til at indgå sådanne aftaler, kan med den anden part bestemme, hvilke virkninger aftalen skal have i de kontraherende parters interne retsorden. Kun såfremt dette spørgsmål ikke er regule­ret i aftalen, vil EF­Domstolen træffe afgørelse som i ethvert andet fortolkningsspørgsmål.
For example, in Marshall it pointed out that under Article 189 of the Treaty the binding nature of a directive, which was the basis for the possibility of relying on the directive in an action before a national court, existed only in relation to 'each Member State to
Jf. dom af 15.1.1985. sag 253/83, Sml. 1985, s. 157 ff. ) Sag 12/86, Demirel, præmis 14, Sml. 1987, s. 3719 ff., specielt s. 3752.
Case 5/84 [1985] ECR 631.