natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Sammenfatning: I kapitel 2.2.3 er der givet en oversigt over seks ofte anvendte hovedtyper af regioner samt tre underkategorier ( 51 ). Udgangspunkterne for disse typeinddelinger er udviklingsstadiet, sektorstrukturer, bosættelsesformer eller forskellige beliggenhedskarakteristika for regionerne.
Summary: Chapter 2.2.3 has taken a general look at six common main types of region and three subtypes, the classification being based on level of development, sectoral structures, and settlement patterns or differing locational characteristics.
Da disse kriterier optræder i forskellige kombinationer, vil der uundgåeligt være en betydelig overlapning mellem de fleste af typerne.
Since these criteria are encountered in various combinations, there is inevitably much overlapping between most types.
De enkelte hovedtyper omfatter hver især mellem 15% og 33% af Fællesskabets befolkning.
Each of the main types accounts for between 15% and 33X of the Community's population.
(51) A. Regioner, der er bagefter i udvikling.
A. Less-developed or (backward) regions;
En sammenfattende oversigt over disse regionstypers væsentligste kvantificerbare karakteristika findes i bilaget, tabellerne 2.2.3-1-3.
For a summary of their essential, quantifiable characteristics, see Annex, Tables 2.2.3-1 to 3.
For tre af de seks hovedtypers vedkommende kan der overvejende ses en kombination af forholdsvis lav befolkningstæthed, industrialiseringsgrad under gennemsnittet, stærk afhængighed af landbruget, arbejdsleshed over gennemsnittet samt ringe arbejdsproduktivitet og indkomst under gennemsnittet.
Three of the six main types display, for the most part, a combination of relatively low population density, belowaverage industrialization, heavy dependence on agriculture, above-average unemployment, low labour productivity and belowaverage incomes.
Dette gælder de perifert beliggende regioner, landbrugsregionerne og de regioner, der er bagefter i udvikling.
They are the peripheral, the agricultural and the less-developed (or backward) regions.
Disse begreber omfatter mange gange de samme områder, , men dækker ikke det samme, således som det kan ses af befolkningsandelene på 33, 27 og 19%.
Although these concepts in many cases embrace the same areas, their coverage is not identical as can be seen from their population shares of 33%, 27% and 19%.
(Denne kombination af karakteristika gælder også for underkategorierne middelhavsregioner og eregioner).
(The "Mediterranean regions" and "islands" sub-categories also exhibit this combination of characteristics).
Byregioner med særlige problemer og industriregioner, der er i tilbagegang, karakteriseres på den anden side af stor befolkningstæthed, relativt hej arbejdsleshed og visse svaghedstegn med hensyn til indkomsterne.
Urban problem regions and declining industrial regions, on the other hand, are distinguished by high population density, disproportionately high unemployment and a certain weakness of incomes.
Afvigelserne er dog mindre udtalte, end for de tre fornævnte hovedtypers vedkommende.
The divergences are, however, less pronounced than in the case of the three main types mentioned above.
Grænseregionerne kendetegnes sluttelig især af problemer, der skyldes, at de tilhorer forskellige planlægnings-, rets-, forvaltnings-, skatte- og socialsikringssystemer.
Lastly, the frontier regions have to contend primarily with problem* arising from the fact that they belong to differing planning, legal, administrative, tax and social security systems.
De socioekonomiske kendetegn for denne gruppe som helhed afviger ikke grundlæggende fra fællesskabsgennemsnittet; dog er befolknings tætheden lidt mindre og arbejdslesheden lidt sterre.
The socioeconomic characteristics of this group as a whole are not fundamentally different from the Community average although population density is somewhat lower and unemployment somewhat higher.
Mellem regionerne inden for hver enkelt type kan der i et vist omfang konstateres betydelige forskelle i indkomst- og beskæftigelsessituationen.
The income and employment situation sometimes differs substantially between regions belonging to the same type.
Det gælder især grænseregionerne, men også øerne, de perifert beliggende regioner og endog landbrugsregionerne.
This is particularly true of the frontier regions but also of the islands, the peripheral regions and even the agricultural regions.
Typer er nyttige kategorier til almen karakterisering af visse problemstillinger.
Types provide useful categories for a general description of certain problem situations.
De er.dog for det meste ikke tilstrækkelig præcise til afgrænsning af socioekonomiske problemområder.
In most cases, however, they are not sufficiently precise to help demarcate socioeconomic problem areas.
Hvis typeinddelingerne skal spille en nyttig rolle, skal de derfor suppleres med almene socioekonomiske kriterier såsom indkomst- og beskæftigelsessituationen.
For typologies to be useful, general socioeconomic criteria such as the income or employment situation should serve as filters.
Typekarakteristika kan ferst og fremmest give holdepunkter for arten og omfanget af de foranstaltninger, der skal træffes i disse omrader.
In particular, type characteristics can provide pointers.to the nature and thrust of the measures to be taken in these regions.
Eksempler herpå er i landbrugsregioner udviklingen af industrier til forarbejdning af landbrugsprodukterne, i perifert beliggende områder udbygning af tidssparende, effektive og omkostningsbesparende transport- og kommunikationssystemer, i byregioner med sarlige problemer fjernelse af hindringer for bysanering eller -udvikling, i industriområder, der er i tilbagegang, sanering og nyudvikling af ikke længere benyttede industrizoner osv.
Examples include the development of industries for the further processing of agricultural products in agricultural regions, the establishment and extension of time-saving, efficient and cheap transport and communications systems in peripheral regions, the removal of obstacles to urban renewal and development in urban problem areas, and the reclamation and conversion of derelict industrial sites in declining industrial regions.
Kapitel 3: KONVERGENS- OG SAMHØRIGHEDSPROBLEMET I DET UDVIDEDE FÆLLESSKAB
Chapter 3: PROBLEMS OF CONVERGENCE AND COHESION IN THE ENLARGED COMMUNITY
Begreberne konvergens og samherighed
1 The notions of convergence and cohesion
I det foregående kapitel blev forskellene mellem Fællesskabets regioner i den seneste tid kortlagt nærmere. Nærværende kapitel omhandler udviklingen heri over tiden samt de dermed forbundne konvergensproblemer.
The previous chapter examined disparities in recent years between the Community's regions.
Der er i denne sammenhæng hovedsagelig tale om to problemer og politiske opgaver, hvis losning i almindelighed anses for helt afgerende for Fællesskabets samherighed (1).
The main focus will be on two problems and policy tasks whose solution has proved crucial to the cohesion of the Community .
For det ferste tales der om den "nominelle konvergens" med hensyn til stabile priser og genoprettelse og opretholdelse af de makroekonomiske ligevægte, for så vidt angår de offentlige finanser og udenrigsekonomien.
First, there is the need for "nominal convergence" towards price stability and the restoration and maintenance of the main equilibria in the fields of public finance and external balance.
På kort og mellemlang sigt er man i de seneste år nået frem til felelige, omend på mange måder stadig utilstrækkelige fremskridt på disse områder.
On a short- and medium-term view, convergence in these areas has made visible progress in recent years, insufficient though it may have been in many respects.
De klareste forbedringer er registreret i de lande, som er medlem af Det europæiske monetære System.
The best performance was in the countries belonging to the European Monetary System.
For det andet tales der om den reale konvergens" inden for Fællesskabet; målsætningen er her at sætte fornyet skub i tilnærmelsen af landenes og regionernes levestandard og at sænke ledighedsniveauet såvel generelt som regionalt.
Second, there is the need for "real convergence" within the Community; for this, the process of bringing living standards closer together between countries and regions must be got moving again, and the generally high level of unemployment and of its regional disparities must be reduced.
Den nominelle og den reale konvergens står ikke i modsætning til hinanden, men udger processer, der gensidigt supplerer hinanden.
Nominal and real convergence are not opposed to each other but are processes that must be mutually reinforcing.
Den nominelle konvergens udger i to henseender en nedvendig forud sætning for samhørigheden inden for Fællesskabet: for det ferste ger. den det muligt at bevare relativt stabile valutakurser, der virker fremmende på en afbalanceret vækst mellem EF-landene indbyrdes og på gennemferelsen af det store indre marked; for det andet ger den det muligt at opbygge et bæredygtigt, kompakt og derigennem beskæftigelsesfremmende grundlag for generel ekonomisk fremgang og vækst.
Nominal convergence is necessary for cohesion within the Community in two respects: (i) to maintain relative exchange rate stability and thereby foster balanced growth of intra-Community trade and completion of the large internal market, and (ii) to put general economic development and economic growth in Member States on a sound, sustainable and hence employmentcreating basis.
Den reale konvergens udger et af Fællesskabets grundlæggende mål og har stor betydning for dets samherighed.
Real convergence is one of the Community's fundamental objectives and is essential for its cohesion.
De seneste 15 års globale skævheder og det ferste olieprischok bevirkede, at denne konvergens blev bragt til opher og til dels vendt om. Det, det drejer sig om, er at satte fornyet skub i denne proces.
As a result of the first oil shock and the major worldwide disequilibria of the last fifteen years, the process of real convergence was interrupted and partly reversed.
Med hensyn til levestandard er det en forudsætning herfor, at de lande og regioner, der ligger på et lavt niveau, realiserer en fremgang i indkomstdannelsen (beskæftigelse og produktivitet), der ligger over gennemsnittet.
To achieve convergence in living standards, the countries and regions lagging behind need to record above-average growth rates of income generation, i.e. of employment and productivity.
Hvis det nogensinde skal lykkes at få disse personer i arbejde, er det under alle omstændigheder nødvendigt at skabe en mere dynamisk vækst, navnlig i de forholdsvis tilbagestående regioner. Desuden ville dette lette strukturomlægningen i de industriområder, som er ramt af afmatning. Den nominelle konvergens kan imidlertid ikke sikre en sådan udvikling alene, I tilfalde af manglende eller utilstrækkelig real konvergens ville også den nedvendige mere dynamiske vækst blive hæmmet af forhindringer og korrektioner, som ville udføre en trussel for den nominelle konvergens. - Hvorom alting
The number of jobs in the weak areas must also grow at a much faster rate than elsewhere, because present unemployment, structural underemployment and demographically induced future growth in the labour force all tend to be highest in the weak regions.
Økonomisk Årsberetning 1986-1987, kapitel 2, meddelelse til Rådet fra Kommissionen.
See also Annual Economic Report 1986-87, Chapter 2, Communication from the
53 - er, udger den reale konvergens en proces, der kun gradvis giver mærkbare resultater.
- 53 - convergence is a process that can produce results that will become discernible only gradually.
En sådan regionalpolitik må derfor nedvendigvis tilrettelægges i et meget langfristet perspektiv, og dens effektivitet kan ikke måles på grundlag af de kortfristede resultater.
For this reason, regional policy must take a long view, short-term successes being no measure of its effectiveness.
Samspillet mellem den nominelle og den reale konvergens og de nationale og de regionale udviklingsforlebs indbyrdes afhængighed ferer direkte hen til sammenhængen mellem generel ekonomisk politik og strukturpolitik.
The interaction between nominal and real convergence and the interdependence between national and regional developments highlight the links between general economic policy and structural policy.
Hvis det skal lykkes at sikre en mærkbar formindskelse af de regionale forskelle, er det nedvendigt varigt at nå op på en kraftig vækst uden at sætte prisstabiliteten og de makroekonomiske ligevægte over styr.
For regional disparities to be narrowed appreciably, there must be sustained growth, backed up by a maximum degree of price stability and by action to preserve the main economic equilibria.
Den reale konvergens mellem regionerne indbyrdes og regional politikkens effektivitet afhænger i hej grad af den generelle ekonomiske politik, der feres.
Real convergence between regions and the effectiveness of regional policy are therefore dependent on the progress achieved by general economic policy.
Den nominelle konvergens udger derfor en nedvendig, men ikke en tilstrækkelig betingelse for den reale konvergens.
So nominal convergence is a necessary but not sufficient condition for real convergence.
For at nå så vidt skal regionalpolitikken og den generelle ekonomiske politik gensidigt supplere hinanden.
To achieve the latter, regional policy and overall economic policy must be mutually complementary.
Regionalpolitikken skal i denne sammenhæng forbedre udbudsbetingelserne, således at produktionen og beskæftigelsen i problemregionerne foreges og den generelle ekonomiske politiks effektivitet forstærkes.
In this connection, regional policy must bring about an improvement in supply conditions that will make it easier to boost output and employment in problem regions.
Dette kan nås ved at tilrettelægge regionalpolitik ken således, at den bidrager til investeringer samt erhvervs- og efter uddannelse dér, hvor arbejdskraftreserven udnyttes mindst og produkionssystemets effektivitet er lavest.
This will enhance the effectiveness of general economic policy by helping to foster investment Bnd contribute to the training and adaptation of the labour force in those areas where the underutiliration of labour is greatest and where the efficiency of the productive system is at its lowest.
Den indbyrdes afhængighed bevirker endvidere, at de tendenser i retning af eget konvergens eller divergens, som kan registreres overalt i Fællesskabet, ikke på tilfredsstillende vis kan opsplittes på isolerende og addérbare - elementer, der kan tilskrives et udviklingsforleb i denne eller hin stat eller region.
The interdependence of national and regional developments also means that Community-wide trends of convergence and divergence cannot be satisfactorily broken down into separate national and regional components that can simply be added together.
De udgifter, der afholdes inden for den fælles regionalpolitiks rammer, kan tages som udtryk for finansiel solidaritet.
Community expenditure on regional policy is an expression of financial solidarity.
De udger en overfersel af ekonomiske ressourcer, der aflaster modtagerlandenes betalingsbalancer.
It entails a transfer of financial resources that relieves the balances of payments of the recipient countries.
Sidstnævnte punkt udger dog ikke et mål i sig selv, men er blot en bivirkning af den fælles regionalpolitik, som imidlertid også virker fremmende på konvergensen og samhørigheden.
Yet this is not the essence but a side-effect of Community regional policy that also contributes towards convergence and cohesion.
Det egentlige kriterium er en varig styrkelse af det ekonomiske potentiel i en række udvalgte regioner, hvor behovet er særlig udtalt.
The real criterion is the permanent strengthening of the economies of particularly needy regions.
Det er i denne sammen hæng overordentlig vigtigt, at der vælges de bedste angrebspunkter, navnlig inden for investeringer, styring, virksomhedsledelse og forbedring af arbejdskraftens kvalifikationer.
It is especially important here to identify correctly the areas in which action should be taken. These include investment, management, business administration and manpower skills.
Det sidstnævnte aspekt dækkes på EF-plan af Socialfonden, der ud over det rent funktionelle dækningsområde også tager visse regionale hensyn (jf. kapitel 4.3).
The last aspect is covered at Community level by the Social Fund, which, alongside its functional tasks, also has a regional bias (see chapter 4.3).
I den "europæiske fælles akt" er der i underafsnittet vedrerende ekonomisk og socialt sammenhold udtrykkeligt opstillet et specifikt mål om, at forskellene mellem Fællesskabets regioner skal indsnævres.
In its subsection on Economic and social cohesion, the Single European Act explicitly states that the Community shall aim in particular at reducing disparities between regions.
Bestræbelserne for at skabe eget konvergens er med andre ord anerkendt som en væsentlig del af det noget bredere samherighedsproblem.
Attempts to achieve convergence are, therefore, viewed as an essential part of the wider political problem of cohesion.
Samherighed som basis for Fællesskabets bestandighed og videreudvikling omfatter ikke kun den nominelle og den reale konvergens.
As a basis for the stability and further development of the Community, cohesion takes in more than just nominal and real convergence.
Samhørigheden er i bredeste forstand også et spergsmål om passende ligevægt mellem de enkelte fællesskabspolitikker.
On a broader front, it involves striking a balance between individual Community policies.
Set ud fra et overordnet synspunkt skal disse politikker derfor tilrettelægges og prioriteres således, at der i rimeligt omfang tages hensyn til de mest graverende problemer i samtlige medlemsstater.
Accordingly, Community policies as a whole need to be devised and weighted in such a way that the particularly serious problems of all Member States will receive due consideration.
Dengang Fællesskabet kun havde seks medlemsstater, sikredes denne politiske balance ved gennemførelse af toldunionen sidelebende med opbygningen af den fælles landbrugspolitik.
In the original Community of Six, this political balance came about through simultaneous establishment of the Customs Union and of the Common Agricultural Policy.
Fællesskabets successive udvidelser fra seks til tolv medlemmer og den eksplosive udvikling i udgifterne til den traditionelle landbrugspolitik bevirkede, at denne politiske.ligevægt blev forstyrret.
It was disrupted by the successive enlargements of the Community from six to twelve members and by the runaway growth of expenditure on the traditional agricultural policy.
Bestræbelserne ber derfor nærmest gå i retning af at finde frem til en "helhedslosning", hvor der på én gang tages hensyn til de nu tolv medlemsstaters interesser, de optimale ekonomiske udviklingsforleb, de påkrævede smertefulde strukturtilpasninger samt de budgetmæssige begrænsninger.
A new balance is needed therefore that takes into account the interests of the present twelve Member States, the optimum course of economic developments, the particularly important structural adjustments that are needed, and budgetary constraints.
Sigtet med denne beretning er ikke at udvikle losninger og definitioner til virkeliggerelse af en sådan ny ligevægt, men blot at skitsere særlig relevante regionalpolitiske rammeforanstaltninger.
It is not the task of this report to come up with solutions and definitions for this new balance but to highlight basic aspects that are of special relevance from a regional angle.
I dette ejemed vil der ferst i dette kapitel blive foretaget en kortlægning af de konvergerende og divergerende regionale tendenser ved hjælp af socioekonomiske indikatorer.
To begin with, this chapter discusses convergent and divergent regional trends in key socioeconomic variables.
I et efterfelgende kapitel beskrives dernæst de regionalpolitiske aspekter ved nogle udvalgte EF-politikker, der betragtes som særlig vigtige.
A later chapter will then take a look at the regional aspects of a number of particularly important Community policies.7
Fra 1960 til afmatningen i 1970'erne udviklede det ekonomiske vækstmonster i det nuværende Fællesskabs enkelte medlemsstater og vækstmonstret for deres relative indkomstniveauer sig på en sådan måde, at der kunne registreres en klar konvergens i den frembragte indkomst såvel per capita som pr. erhvervsaktiv (jf. diagram 3.2-1) (1). Forskellene indsnævredes med rundt regnet en tredjedel.
Between 1960 and the onset of the recession in the mid-1970s, growth rates and relative income levels in the individual Member States now making up the Community were such that there was a marked convergence of income per head of population and per person employed (see Graph 3.2-1), with disparities narrowing by about a third.
En række ikke ubetydelige forskelle i den demografiske og beskæftigelsesmæssige udvikling fra land til land forhindrede ikke denne konvergerende udvikling.
Although not insignificant, differing population and employment trends between Member States did not impede convergence.
Denne udvikling standsede i 1974. I de felgende år kunne der tilmed periodevis registreres en svag tendens til voksende divergenser.
This process came to a halt in 1974.
Omkring 1985 lå forskellene på nogenlunde samme niveau som i 1970..
The level of disparities by the mid-1980s was roughly the same as in 1970.
Rent kvantitativt er den konvergensgevinst, der blev opnået i tidsrummet 1970-74, atter gået tabt i lobet af de seneste ti år (2).
In purely quantitative terms, the higher degree of convergence achieved in the period from 1970 to 1974 was eroded during the following ten years.
Alt i alt lå forskellene dog også i 1985 på et noget lavere niveau end i 1960-69.
Overall, however, the disparities recorded 1n 1985 were still much less marked than in the period 1960-69.
Dette gælder både for det tidligere Fællesskab med ti medlemsstater og for det nuværende med tolv.
This Is true both of the earlier Community of Ten and of the present Community of Twelve.
Denne afbrydelse af konvergensprocessen er til dels blevet forstærket af, at befolkningstilvæksten i 1970'erne til en vis grad forlob hurtigere i de svagere lande (3) og ferst begyndte at forlebe langsommere igen noget senere end i de evrige lande (4).
The interruption in the convergent* process was in part aggravated by the fact that, in some instances, population growth 1n the weaker countries accelerated for a while in the 1970s and began to slow down later than elsewhere.
Befolknings tilvæksten i de fem svageste lande lå i tidsrummet 1960-1973 på 3/4% årligt, hvilket var nogenlunde det samme som Fællesskabets gennemsnit og de stærkeste landes befolkningstilvækst, men i de efterfelgende år (1974-85) opstod der en kleft, fordi befolkningstilvæksten begyndte at forlebe langsommere i de stærkeste lande (0,2% om året), medens den vedblivende lå på et hejt niveau i de svageste lande (0,7% om året).
While*, In the period 1960-73, population growth in the five weaker countries, it 3/4X a year, was broadly in line wijh the Community average and the average for the stronger countries , positions began to diverge 1n the ensuing period (1974-85), with a deceleration in population growth in the stronger countries (down to 0.2% a year) and continuing Increases 1n the weaker countries (0.7X a year).
Alene for at sikre, at forskellene ikke blev foroget yderligere, skulle nationalindkomsten i de svageste lande med andre ord vokse et
Simply to prevent disparities from widening, the national product of the weaker countries would thus have had to grow half a
(2) Forskellige statistiske målestokke såsom standardafvigelse, Theil-koefficient og sammenligning af de fire stærkeste og de fire svageste EF-medlemsstater giver principielt samme resultat. (2) Portugal, Grækenland, Irland, Spanien og Italien.
Differing statistical measures of disparity such as standard deviation, the Theil index or a comparison between the four strongest and the four _ weakest countries yield the same results. .
B) BNP pr. erhvervsaktiv
B)GDP per person employed