natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Direktivets artikel 2 indeholder en definition af udtrykket »den medlemsstat, hvor risikoen består«. I henhold til denne definition vil risikoen i visse tilfælde blive anset for at bestå i en medlemsstat, som hverken er det sted, hvor virksomheden er etableret, eller hvor forsikringstageren har bopæl.
Under the first case, which is treated as the normal situation, the insurer has to seek authorization from the State where he intends to provide services, and for this purpose may be called upon to provide documents and declarations falling not very far short of what would be needed if he were seeking to open a branch.
Ifølge artikel 12 finder bestemmelserne i afsnit III (særlige bestemmelser vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser) anvendelse, »når en virksomhed fra et etableret forretningssted i en medlemsstat dækker en risiko, der består i en anden medlemsstat, jf. artikel 2, litra d)«.
The State whose authorization is sought has up to six months within which to grant or refuse authorization on the basis of the compliance or non-compliance of the particulars submitted with the laws, regulations and administrative provisions applicable in its territory.
En forsikringstager med bopæl i Belgien kan eje et hus i Tyskland, som han aldrig bor i.
There has to be a right of appeal to the national courts.
Det mærkelige ved dette er, at det er Tyskland og ikke Belgien, som principielt får til opgave at beskytte den belgiske forsikringstagers interesser over for det belgiske forsikringsselskab.
The procedure may be thought cumbersome, especially as any variation in the scheme of operations later proposed by the insurance undertaking has to be dealt with in the same way.
Det skal her bemærkes, at definitionerne gør det klart, at den relevante faktor for forsikringsselskabet er det etableringssted, hvor transaktionen gennemføres.
The Directive treats as an exception those cases where the destination State does not require authorization. These fall into two categories:
Dette behøver ikke at være forsikringsselskabets hovedsæde men kan også være en filial eller et agentur i en anden medlemsstat.
(i) all transactions which fall within the largerisk definition given in Article 5 — the State where the service is provided is prohibited from requiring authorization;
artikel bygger på præmis 21 i Domstolens dom i sag 205/84, og dens ordlyd er af betydning, fordi en stor del af den forsikringsvirksomhed, der foregår på tværs af grænserne, udøves gennem en mellemmand.
Whatever the regime in the State of provisional services — that is, whether or not authorization is required there — the insurance undertaking must first obtain from its headoffice State a certificate to the effect that its solvency margin is in order in accordance with the requirements of the first Directive.
I denne forbindelse kan der opstå spørgsmål om, hvorvidt mellemmanden er så adskilt fra forsikringsselskabet, at han eller den (mellemmanden kan være en virksomhed) ikke kan betragtes som forsikrings selskabets forlængede arm.
It must also produce documents attesting that neither the headoffice State nor the State of the establishment from which the service is to be provided (which will be different if the service is being provided from a branch) objects to its engaging in the proposed operations.
Hvis ikke det påvises, at mellemmanden er tilstrækkelig adskilt fra forsikringsselskabet, vil mellemmanden blive betragtet som et af selskabets etablerede forretningssteder, således at forsikringsselskabet skal anmode om tilladelse i henhold til 1. direktiv.
The effect of this is to provide a firm starting point for later collaboration between the various supervisory authorities and also to reinforce the tenet that, where there is no authorization in the destination State, homecountry control must be effectively exercised.
Mæglernes og andre mellemmænds status gennemgås senere i denne publikation.
Articles 18 and 19, which apply whether or not the State of provision of services has required an authorization, indicate:
Direktivets artikel 5 indeholder en definition af »store risici«, som allerede nævnt ovenfor (jf. også bilag 1 i denne publikation). Overgangsforanstaltningerne for Grækenland, Spanien, Irland og Portugal findes i artikel 27.
(i) that the insurance undertaking, whether or not subject to authorization in the State of provision of services, is not dispensed from complying with rules enforced there, particularly regarding relations with policyholders (although there will be relaxations for both established and 'services' undertakings in largerisk cases);
Forbindelsen mellem definitionen af »store risici« i artikel 5 og coassurancedirektivets anvendelsesområde er behandlet i artikel 26.
(ii) that measures to put a stop to non-compliance with such rules depend primarily on the cooperation of the supervisory authority of the State from which the services are being provided (although if all else fails the State where the services are being provided may take action itself).
I henhold til 1. skadesforsikringsdirektiv skulle hver medlemsstat, hvor et forsikringsselskab havde et etableret forretningssted, påse, at de aktiver, der repræsenterer de tekniske reserver, blev udtrykt i samme valuta som forpligtelserne, dog med de undtagelser, som medlemsstaten selv måtte vedtage.
Even in largerisk cases insurers may reasonably be expected to follow the local rules of good business practice, and also special technical requirements, such as the additions to fire and property damage contracts to cover natural catastrophes imposed in France.
Det er ikke overraskende, at undtagelserne var af vidt forskelligt omfang.
It cannot be excluded, however, that some States may seek to enforce rules having the practical effect of fragmenting the proposed single market.
Direktivet om coassurancevirksomhed gik et skridt videre. I artikel 4, stk. 2, er der fastsat følgende: »Kongruensreglen kan dog lempes af de medlemsstater, hvor coassurandørerne er etableret, af hensyn til kravet om god administration af forsikringsvirksomheder«.
Article 22, which has to be read in conjunction with Annexes 2A and 2B, provides for the keeping of statistics and rudimentary trading accounts for crossfrontier services business in different classes carried on by each insurance undertaking in every Member State in which it so operates.
Der blev holdt møder og gjort fremskridt, men det har aldrig været muligt at udligne forskellene.
It may be seen, optimistically, as a useful monitoring mechanism for macroeconomic purposes or, pessimistically but perhaps more realistically, as evidence that many States fear substantial unfair price competition by non-established insurers.
Det hurtige tempo, hvormed der blev indgået aftale om det nuværende bilag 1 til 2. direktiv efter Domstolens domme (der ikke i sig selv omhandlede dette spørgsmål) vidner i bemærkelsesværdig grad om de ændrede forhold.
Like so many provisions in the Directive, it is the final uncomfortable compromise resulting from arguments that went on for 10 years or more.
Artikel 7 indeholder bestemmelser om, hvilken lovgivning der skal gælde for forsikringsaftaler, dvs. hvilken lovgivning der skal anvendes ved fortolkningen af
Article 23 provides that technical provisions, and the rules relating to the nature and localization of the assets representing them, shall be under the control of the Member State of provision of services where that State requires an authorization, and under the control of
kontraktforholdet mellem parterne, i modsætning til tilsynsregier og præceptive lovbestemmelser.
the State of the establishment from which the service is being provided in other cases.
Der blev nok afsat betydeligt mere tid til forhandling af denne artikel end til nogen anden del af direktivet.
This allocation of responsibility was inevitable in view of the line that the Directive takes generally in applying the principles emerging from the Court judgments.
Den er desuden bemærkelsesværdig ved, at der her er tale om et af de meget få vigtige spørgsmål der blev afgjort, inden Domstolen afsagde sine domme.
It was nevertheless not easily agreed, because some States considered that there ought to be a harmonization of the rules relating to technical provisions before the authorization requirement was dispensed with for large risks.
Mange stater ønskede at tage udgangspunkt i et helt andet princip, der allerede var knæsat i deres nationale lovgivning, nemlig at man altid skulle anvende den lovgivning, der er gældende i det land, hvor risikoen består (eller måske hvor forsikringstageren er bosat, hvis der her er tale om et andet land). Dette skyldes, at forholdet mellem forsikringstageren og forsikringsselskabet i de fleste tilfælde var meget ulige, idet forsikringsselskabet normalt tilbød standardaftaler og var i stand til at bruge flere penge, mere tid og mere ekspertise i tilfælde af tvister.
The settlement which took place after the Court's judgments could not ignore the fact that the Court had accepted homecountry control of technical provisions, without harmonization, for the application of the coinsurance Directive and that the whole drift of its reasoning depended upon consumer protection factors and not potential inequalities in the conditions of competition.
Nogle stater mente endvidere, at det ofte, f.eks. i forbindelse med forsikring af fast ejendom, forekom, at tredjemands interesser blev berørt, og tredjemand havde jo ikke nogen indflydelse på, hvilken lovgivning der skulle anvendes.
Nevertheless the Commission was obliged to commit itself to make early proposals for common rules to apply to technical provisions even in largerisk cases.
Artikel 7 er et forsigtigt kompromis mellem disse stater og de andre stater, der gerne havde set konventionen anvendt.
Article 25 deals with the highly controversial subject of taxes and charges levied on premiums.
Herudover erkendes det i artiklen, at forsikringstagernes forhold er forskellige, og at dette skal tages i betragtning, når det skal afgøres, hvor stor valgfrihed der skal være.
But many Member States impose premium taxes or parafiscal charges outside the ambit of VAT.
Det vigtige er, at det er forsikringstagerens og ikke forsikringsselskabets situation, der tæller.
Those States which imposed premium taxes, and particularly France, which had the highest, were fearful that under freedom of services their policyholders would choose non-established insurers in order to avoid paying the tax.
Der er derfor kun ringe mulighed for, at et forsikringsselskab kan påtvinge en forsikringstager en aftalelovgivning, som ikke egner sig til den pågældendes situation.
The United Kingdom, which does not impose premium taxes, was regarded as the most likely destination to which premiums would be diverted.
Ovennævnte bestemmelser forekommer tilstrækkeligt enkle rent umidelbart.
Examination established that neither course stood any chance of success.
Men under forskellige forhold kan eller skal en bestemt medlemsstats »ufravigelige regler« finde anvendelse.
Those States that apply little or no premium tax were unwilling to introduce it, whilst those that derive a substantial amount of revenue from such taxes could not easily afford to give them up.
Disse bestemmelser, der for størstepartens vedkommende er overtaget fra Rom-konventionen, har fået nogle til at mene, at artiklen bliver vanskelig at fortolke, og at den vil skabe retlig usikkerhed. Forhåbentlig vil erfaringerne vise, at denne frygt er ubegrundet.
Many, although certainly not all, thought that the best solution would in theory be the application of VAT, but this would be treated as an input tax by industrial and commercial policyholders and would therefore be deductible by them, being thus effectively lost to the national treasury (the existing specific premium taxes, on the other hand, are not deductible and represent a final charge).
Vi har nævnt, at Domstolens dom i den tyske sag (205/84) ikke omfatter lovpligtige forsikringer.
Neither harmonization of premium taxes nor their replacement by VAT would eliminate all the problems, even if they were achievable.
I henhold til direktivets artikel 8 kan virksomhederne dog tilbyde sådanne forsikringer som led i den frie udveksling af tjenesteydelser, hvis bestemte betingelser er opfyldt.
There are also parafiscal taxes, by which is meant levies of one kind or another raised in the same way as premium taxes, but used for the benefit not of the national treasury but of various State-approved bodies, such as the fire services, the Red Cross and many others.
Det fastslås desuden, at en stat, der i henhold til definitionerne i direktivet ikke er den stat, hvor risikoen består, alligevel kan have interesse i, at dens bestemmelser om lovpligtige forsikringer overholdes (dette kan være tilfældet, når personer, som den forsikrede er erstatningspligtig over for, er bosat på den pågældende stats område).
There is the greatest diversity between the Member States in this field and any attempt at the harmonization or elimination of these levies would meet entrenched resistance.
Da der kan opstå mange forskellige situationer, er det ikke overraskende, at bestemmelserne i artikel 8 ikke er særlig enkle.
In the end it was agreed that each Member State where a risk is situated shall have the right to charge its own premium taxes (including parafiscal taxes) on the insurance contract and use its own means to collect them, regardless of whether the insurer covering the risk is situated in the same State or another.
De har dog et ganske enkelt formål, nemlig at sikre, at direktivets bestemmelser finder anvendelse med så få ændringer, som det er nødvendigt af hensyn til en effektiv praktisk anvendelse af bestemmelserne om lovpligtige forsikringer.
There is thus no harmonization, but equality of treatment within each Member State between services and establishment business.
Andre bestemmelser i direktivets afsnit II tager sigte på at ændre, afklare og skærpe nogle af bestemmelserne i 1. direktiv for at skabe en struktur, der egner sig både til transaktioner på tværs af grænserne og til transaktioner i en enkelt medlemsstat.
In principle, this solves the problem; but there is great scope for things to go wrong in practice. Each Member State will employ its own methods, and it will not be easy for an insurance undertaking established in one country but doing services business in all the others to follow the right procedures in every case.
Afsnit III vedrører specielt fri udveksling af tjenesteydelser. I artikel 12 defineres anvendelsesområdet.
In short, this may be seen as one of the areas where the goodwill of the Member States and the effectiveness of the procedures for cooperation will be severely tested.
Det er snævrere end anvendelsesområdet for 1. direktiv, der til gengæld udelukkede en række forsikringstransaktioner og ­selskaber.
Article 26 integrates the coinsurance Directive into the general scheme of the second nonlife insurance coordination Directive.
Når direktivet eller afsnit III ikke finder anvendelse på bestemte transaktioner eller selskaber, er det ikke ensbetydende med, at de i Traktaten fastlagte rettigheder ikke gælder for de pågældende transaktioner eller selskaber.
Firstly, it settles the question of the field of application of the coinsurance Directive by stating that it shall be that of large risks as defined in the second Directive.
Direktivet indeholder bestemmelser, der skal gøre det lettere at udøve disse rettigheder, men fastlægger ikke selve rettighederne.
Secondly, it lays down that all the provisions of the second Directive which apply to an insurer covering large risks shall also apply to the lead insurer, but not his fellow coinsurers, under the coinsurance Directive.
I andre tilfælde er der tekniske årsager til, at afsnit III ikke gælder for bestemte transaktioner eller virksomheder, og dette spørgsmål skal tages op på ny inden den 1. juli 1998.
The coinsurance Directive continues to have a meaningful existence, mainly through regulating the relationship between the lead insurer and the other coinsurers, who may be subject to supervision in different States.
Den vigtigste af sådanne undtagelser, nemlig lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer, er allerede blevet nedfældet i et forslag til et særskilt direktiv.
The effects of the second nonlife insurance coordination Directive
Artikel 13, der er vagt formuleret, omhandler det såkaldte »kumuleringsspørgsmål«, som blev drøftet indgående i månederne efter, at Domstolen havde afsagt dom i den tyske sag (205/84).
The second nonlife insurance coordination Directive is a major breakthrough because it establishes — subject to certain reservations which we have mentioned — the Communitywide internal market in nonlife insurance for which the Commission had long been striving.
Nogle af Domstolens bemærkninger kunne fortolkes således, at et forsikringsselskab med hjemsted i stat A og en filial i stat Β aldrig kunne dække risici i stat Β som led i den frie udveksling af tjenesteydelser på tværs af grænserne, medmindre transaktionerne foregik via filialen. Hvis dette var tilfældet, ville det få katastrofale følger.
Admittedly, it does so only for the so-called large risks. No one can even say with any certainty what volume of premium income or what proportion of industrial and commercial policyholders these represent.
Det ville under disse omstændigheder være umuligt at etablere et EF­marked med de samme kendetegn som et nationalt marked, dvs. at en virksomhed med hjemsted i én by i en medlemsstat og en filial i en anden by i samme medlemsstat kan dække risici overalt inden for landets grænser fra sit hjemsted eller fra sin filial alt efter forholdene.
Nevertheless, the large risks, as defined, are by and large those cases where everybody had supposed that crossfrontier freedom of services would, for purely commercial reasons, have the greatest scope.
De større selskaber i EF, der har filialer i samtlige medlemsstater, ville aldrig kunne drage fordel af den frie udveksling af tjenesteydelser og ville aldrig kunne dække multinationale risici gennem en enkelt aftale, hvilket burde være en af hovedfordelene ved den frie udveksling af tjenesteydelser.
One important consequence is that industrial and commercial concerns having risks scattered throughout the Community will now be able to insure them under a single contract, if they wish, without having to resort to complicated and expensive fronting operations.
Dette ville blive overladt til mindre selskaber eller højst sandsynligt datterselskaber, som koncerner uden for EF har etableret i én af medlemsstaterne.
The Directive provides a fine example of homecountry control with mutual recognition of standards, as envisaged in the Commission's White Paper of 1985, but only for large risks.
Efter langvarige drøftelser nåede man frem til et kompromis, således at et forsikringsselskab kan dække store risici i alle medlemsstater, uanset om det har en filial i den pågældende medlemsstat eller ej; men den stat, hvor filialen er beliggende, kan eventuelt forhindre forsikringsselskabet i at dække masserisici som led i den frie udveksling af tjenesteydelser inden for forsikringsklasser,
DestinationState control continues to apply to mass risks, with the consequence that nobody expects more than a minute quantity of crossfrontier services business in mass risks to be carried out.
som det har tilladelse til at beskæftige sig med gennem filialen. Dette begrundes i direktivets betragtninger som en forbrugerbeskyttelsesforanstaltning og ikke, som nogen kunne have ønsket, som en fortolkning af Traktaten. Set ud fra dette synspunkt kan bestemmelsen meget vel blive tilsidesat ved en senere harmonisering.
The Commission could not be satisfied with this.
I det første tilfælde, som er det normale, skal forsikringsselskabet ansøge den stat om tilladelse, hvor det agter at præstere tjenesteydelserne, og vil måske i denne forbindelse skulle fremlægge dokumenter og erklæringer i lighed med, hvad der kræves, hvis det agter at oprette en filial.
The other area in which the Court said that destinationState control was permissible, pending further harmonization, is that of controls on general and special policy conditions: those supervisory rules which may determine what products may or may not be marketed. The starting positions here are very divergent.
Den stat, der anmodes om tilladelse, skal give eller afslå tilladelse inden seks måneder, og tager ved sin afgørelse hensyn til, om den fremlagte driftsplan er i overensstemmelse med statens love og administrative bestemmelser.
At one extreme, the United Kingdom holds to complete contractual freedom, which encourages diversity of product choice whilst making price comparisons more difficult, whereas Germany, at the other extreme, believes in tight control not only to prevent abuses but to encourage market transparency.
Hvis den pågældende stat ikke tager stilling til anmodningen, anses tilladelsen for afslået.
Most other States are somewhere in between.
Det skal være muligt at få sagen prøvet ved de nationale domstole.
It is not easy to see how agreement can be reached, but a first step must surely be to find out what consumers really want.
Ifølge direktivet behandles de tilfælde, hvor værtslandet ikke kræver tilladelse, som undtagelsestilfælde og opdeles i to kategorier:
The Commission could not be satisfied with the situation produced by the second nonlife insurance coordination Directive.
(i) alle transaktioner, der falder ind under definitionen af »store risici« i artikel 5 — den stat, hvor tjenesteydelsen præsteres, må ikke kræve tilladelse
It remained fully committed to securing full freedom of services, based on homecountry control, for mass risks as well as for large risks.
(ii) transaktioner, som vedrører andre risici end »store risici« — den stat, hvor tjenesteydelserne skal præsteres, bestemmer selv, at der ikke skal kræves tilladelse.
It therefore declared that it would bring forward proposals as soon as possible for whatever harmonization was necessary to create the basis for the mutual recognition of standards (meaning standards to protect the insurance-buying public).
Når der ikke kræves tilladelse, skal forsikringsselskabet blot give den stat, hvor det agter at præstere tjenesteydelserne, nogle få oplysninger, hvorefter det kan påbegynde sin virksomhed i den pågældende stat.
On 27 November 1989, Sir Leon Brittan, Vice President of the Commission, announced that the Commission's policy would henceforth be to achieve freedom of services with homecountry control in the fullest possible way, using the 'single licence' concept (then about to be adopted in another sphere in the Second Banking Directive, 89/646/EEC of 15 December 1989).
Hvad enten der kræves tilladelse eller ej i den stat, hvor tjenesteydelserne skal præsteres, skal forsikringsselskabet ved et certifikat udstedt af den stat, hvor det har sit hjemsted, godtgøre, at dets solvensmargen er tilfredsstillende, som fastsat i 1. direktiv.
Under this, a Community-based insurance undertaking need have only one authorization, delivered by the head office State, to enable it to cover the entire Community market.
Det skal også fremlægge bevis på, at hverken den stat, hvor det har hjemsted, eller den stat, hvor det har et etableret forretningssted, der skal præstere de pågældende tjenesteydelser (dvs. en anden stat, hvis tjenesteydelserne præsteres af en filial), har rejst indsigelse mod, at det indleder de påtænkte aktiviteter.
It will be able to set up branches or to sell insurance across frontiers, or to use any combination of the two, without requiring any further authorization from the other States concerned.
Herved skabes et fast udgangspunkt for et senere samarbejde mellem de forskellige tilsynsmyndigheder; det styrker også det princip, at der skal føres en effektiv hjemlandskontrol, hvis ikke der foreligger nogen tilladelse i værtslandet.
This is to be contrasted with the present cumbersome, but tried and tested, multiple authorization system, under which an insurance undertaking needs to seek separate authorization from its head office State, each State where a branch is established, and in many cases each State in which it covers a risk from across a frontier.