natgillin/translations-raw huggingface dataset:
En lang række organisationer og virksomheder fra EF-landene samt producenter og brugere har haft lejlighed til at udtale sig om situationen og fremtidsudsigterne for deres egen sektor i relation til det indre marked efter 1 992.
Dozens of organizations and enterprises representing the Member States, energy producers and energy users were given an opportunity to comment on the state of the energy industry and its development in the run-up to 1 992.
Særnummer i serien 61 sider, pris: 12,70
This is the first time that the European energy market has been put under the microscope.
ANDRE LANDE officielles des
/ 992 and Beyond is an unusual contribution to the morass of print that has been pouring out of Brussels.
Ottiliavej 18 2500 Valby Tlf. 36 44 22 66 Telefax 36 44 01 41 Girokonto 6 00 08 86
HMSO Books (PC It) HUSO Publica« Centre SI Nine Elms Laos London SWS SDR Tel.
Jeg betaler ved modtagelsen af regningen
Payment to be made on receipt of invoice
Endvidere foreligger :
Also available :
Deres boghandel :
Your bookseller :
Tlf.
Tel. :
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER ■ DIVISION SG/B/4 rue de la Loi 2(H). 1049 BRUXELLES
COMMISSION OF THE EUROPEAN COMMUNITIES - DIVISION SG.C/4 rue de la Loi 200,1049 BRUXELLES
KONTORET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS OFFICIELLE PUBLIKATIONER 2. rue Mercier L-2985 LUXEMBOURG
OFFICE FOR OFFICIAL PUBLICATIONS OF THE EUROPEAN COMMUNITIES 2. rue Mercier L-2985 LUXEMBOURG
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer rue Mercier 2, L-2985 Luxembourg
Office for Official Publications of the European Communities 2, rue Mercier, L-2985 Luxembourg
1992 og derefter af John Palmer
1992 and beyond by John Palmer
Denne publikation er blevet udarbejdet af en af EF uafhængig person. Det er hensigten hermed at yde et bidrag til den offentlige debat om Europas opbygning.
This publication, designed to contribute to public debate on European integration, was prepared outside the Commis­sion of the European Communities.
Publikationen afspejler ikke nødvendigvis Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers mening.
The views expressed are those of the author alone, and do not necessarily reflect the opinion of the Commission.
Den binder alene forfatteren.
This publication is also available in:
Kapitel 1 — Den europæiske scene
Chapter 1 — Setting the scene
Kapitel 2 — Omkostningerne, hvis »Europa« ikke realiseres
Chapter 2 — The cost of 'non-Europe'
Kapitel 3 — Fællesskabets nye dynamik
Chapter 3 — Relaunching Europe
Kapitel 4 — Den nye mærkesag
Chapter 4 — The new agenda
Kapitel 5 — Vil det alt sammen ske?
Chapter 5 — Will it all happen?
Kapitel 6 — Mod Europa år 2000
Chapter 6 — Towards Europe 2000
Dette er en bog, der begyndte som en redegørelse for »1992«, som er det årstal, der er blevet et næsten universelt symbol på virkeliggørelsen af EF's indre marked.
This is a book which started off as an account of '1992' the date which has become the nearly universal symbol of Jhe completed European internal market.
I månederne efter EF-Kommissionens opfordring til mig om at skrive bogen er der opstået en meget mere omfattende og langsigtet debat om Det Europæiske Fællesskabs fremtid.
In the months which followed the invitation from the European Commission to write the book, a much wider and more longterm debate about the future of the European Community has taken off.
Jeg er uundgåeligt blevet smittet af den megen røre, som denne debat har vakt, og derfor er bogen i mindre grad blevet en historisk redegørelse for det indre markeds tilblivelse og i højere grad et forsøg på at undersøge de forskellige fremtidsperspektiver, der måtte åbne sig for europæerne frem til 1992 og derefter.
Inevitably, I have been infected with the excitement which this debate has engendered and thus it has become less a historical account of the genesis of the single market and rather more an attempt to examine the different futures which may be on offer for the peoples of Europe up to and beyond 1992.
Jeg retter en tak til Kommissionen for ikke blot at have bedt mig om at skrive denne bog, men også for at have insisteret på, at der skulle være tale om et helt personligt syn på fremtiden.
My thanks are due to the Commission not only for having asked me to write the book but for having insisted that it should be a purely personal view of the future.
Jeg er taknemlig for den ubegrænsede frihed, jeg har fået til at give udtryk for mine personlige hold ninger og vurderinger — som Kommissionen ikke i alle tilfælde vil kunne tilslutte sig.
I am grateful for having been given complete freedom to express personal opinions and judgments — not all of which the Commission will endorse.
Jeg retter også en varm tak til min tidligere kollega, Alex Scott, for al den hjælp, han har betydet for realiseringen af dette projekt, og til en lang række venner i EF-institutionerne, der desværre må forblive anonyme, men som tappert påtog sig at læse manuskriptet og rette mine værste fejl.
I must also express my warm thanks to my former colleague, Alex Scott, for all his help in turning this project into reality and to a variety of friends working in the European Community institutions who, alas, must remain anonymous, but who gallantly undertook to read the manuscript and correct my grosser errors.
Det siger sig selv, at de ingenlunde er ansvarlige for eventuelle tilbageværende ukorrektheder eller fejlvurderinger eller for de til tider kontroversielle synspunkter, jeg giver til kende om EF-spørgsmål.
It goes without saying that they are in no way responsible for any residual errors of fact or judgment nor for the sometimes controversial views I pronounce on aspects of Community affairs.
En oprigtig tak også til Gay Kavanagh for hendes store indsats, uden hvilken der aldrig var frem kommet et forståeligt manuskript.
Sincere thanks are also due to Gay Kavanagh for all her efforts, without which no intelligible manuscript would ever have emerged at all.
Endelig et ord til påskønnelse af min familie og mine venner, som så længe har måtte lide under det pres og de belastninger, der har været forbundet med denne bogs tilblivelse.
Finally a word of appreciation to my long-suffering family and friends for putting up with the stresses and strains of this book's gestation.
»Må du leve i en interessant tid«, lyder en gammel kinesisk hilsen.
'May you live in interesting times', says the old Chinese greeting.
Ja, ikke blot er dette en interessant, men også en spændende tid for den, der beskæftiger sig med at berette om og analysere europæiske spørgsmål.
Well these are not just in teresting but exciting times to be reporting and analysing European affairs.
Efter flere års stagnation og selvbeskuelse oplever Europa nu en række betydningsfulde økonomiske og politiske forandringer.
After years of stagnation and introspection, Europe is experiencing major economic and political changes.
Blandt befolkningen i de fleste EF-lande hersker der en tydelig stemning for større europæisk enhed.
There is an evident mood among peoples in most Community countries for greater European unity.
Nylige skridt — uanset hvor tøvende — hen imod en tæt tere europæisk integration betragtes i dag med langt større alvor af den omkringliggende verden end på noget andet tidspunkt siden begyndelsen af 1950'erne.
Recent steps, however hesitant, towards closer European integration are being taken far more seriously by the outside world than at any time since the early 1950s.
Det giver naturligvis anledning til spørgsmålet: Hvilket Europa?
But of course this begs the question: what Europe?
Der findes stadig flere forskellige »Europa'er«, så lad os straks fra starten gøre det klart, hvem vi taler om.
There are still several different 'Europés' and it is as well to be clear from the start about whom we are talking.
Denne bog handler om udviklingen i det tolv nationer store Europæiske Fællesskab og navnlig, planerne om at skabe et enkelt europæisk marked med over 300 millioner mennesker inden udgangen af 1992.
This book deals with developments in the 12-nation European Community and specifically the pro ject to complete a single European market of more than 300 million people by the end of 1992.
Det Europæiske Fællesskab danner den økonomiske og politiske kerne i Vesteuropa og virker i stigende grad også som en økonomisk og politisk magnet på mange lande i det centrale og østlige Europa.
The European Community forms the economic and political core of western Europe and is, increasingly, also an economic and political magnet for many of the countries of central and eastern Europe.
Så historien om 1992-markedet — og de langt mere omfattende økonomiske, politi ske og sociale forandringer, der følger i dets kølvand — har afgørende indflydelse på Europa som helhed.
So the story of the 1992 market — and the much wider economic, political and social changes which are being generated in its wake — is one that intimately affects Europe as a whole.
Dette er for eksempel en af grundene til, at de seks lande i Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA) er så ivrige efter at forhandle om »et fælles europæisk økonomisk område« med EF-landene.
This is one reason why, for example, the six nations of the European Free Trade Association are so keen to negotiate a 'common European economic space' with the countries of the EC.
Det hjælper også til at forstå både aftalen om gensidig anerkendelse mellem Det Europæiske Fællesskab og Rådet for Gensidig Økonomisk Bistand (Comecon) og forhandlingerne om nye handels- og samarbejdsaftaler mellem EF og individuelle Comecon-lande.
And it also helps to explain both the agreement on mutual recognition by the European Community and the Council for Economic Cooperation (Comecon) and the negotiations of new trade and cooperation agreements between the EC and individual Comecon States.
Så danne aftaler er nu blevet indgået mellem Fællesskabet og både Ungarn og Polen.
Such agreements have now been signed between the Community and both Hungary and Poland.
Planerne om det europæiske indre marked har naturligvis først og fremmest at gøre med de han delsmæssige, økonomiske og industrielle aktiviteter i Fællesskabet selv.
The single European market project is, of course, primarily, to do with the commercial, economic and industrial life of the Community.
Men udviklingen af det indre marked og de sideløbende politiske tiltag, der skal fremme EF-integrationen, vil — som vi skal se senere — sandsynligvis ændre det økonomiske billede ikke blot i EF-landene, men også i større eller mindre grad i andre vesteuropæiske og måske endda østeuropæiske lande, som søger et tættere samarbejde med Fællesskabet i 1990'erne.
But its evolution and the parallel policies designed to encourage EC integration are, as we shall see, likely to transform the economies of not only the EC countries but, to a greater or lesser extent, those of other western and possibly even eastern European countries who seek a closer association with the Community in the 1990s.
Et af de vigtigste formål med Den Europæiske Fælles Akt (Fællesakten) er at forøge antallet af afgørelser, som træffes af EF's Ministerråd ved flertalsafstemning.
One of the most important provisions of the Single European Act (SEA) is to increase the range of political decisions taken by the EC Council of Ministers on the basis of a majority vote.
Ministerrådet er det EF-organ, der vedtager den nødvendige lovgivning på grundlag af forslag fra Kommissionen og ef ter samråd med det direkte valgte Europa-Parlament, som binder de 320 millioner indbyggere i de 12 EF-lande sammen.
The Council of Ministers is the body in Community affairs which passes the laws on the basis of policy proposals from the Commission and after consultation with the directly elected European Parliament which binds the 320 million people of the 12 EC countries.
Denne og andre ændringer som følge af Fællesakten — bl.a. en styrkelse af Europa-Parlamentets indflydelse på lovgivningen — samt planerne om at skabe en europæisk »social dimension« har udløst en større politisk debat i samtlige medlemsstater om Fællesskabets fremtid på længe re sigt.
These and other changes ushered in by the SEA — including an enhanced role in influencing legislation for the European Parliament — and the planned implementation of the European 'social dimension' have sparked a major political debate throughout the Member States on the longer term future of the Community.
Undervejs rejses der mange nye spørgsmål om den retning, som Fællesskabet bør tage.
In the process many new questions are being raised about the direction which should be taken by the Community.
Er det indre marked alene et spørgsmål om at nedbryde direkte og indirekte hindringer for den frie handel og den frie bevægelighed for kapital, personer og tjenesteydelser?
Is the single market merely a matter of eliminating direct and indirect barriers to free trade and the free movement of capital, people and services?
Vil det samtidig med etableringen af dette marked være nødvendigt at skabe et vist minimum af social sikkerhed til gavn for arbejdstagere, og skal de europæiske borgere i højere grad sikres ret til at bo og arbejde, hvor de har lyst inden for Fællesskabet?
Will the market have to be accompanied by the extension of minimum social provision for the working people and will there have to be greater provision for the rights of European citizens to live and work wherever they wish in the Community?
Er det rent faktisk muligt at skabe et indre marked med ensartede konkurrenceregler og fuld stændigt frie kapitalbevægelser uden at udvide Det Europæiske Monetære System?
Can you really have a single internal market subject to the same rules on competition and with complete freedom of movement of capital without a much more developed European Monetary System?
Kan Fællesskabet i det hele taget ret meget længere undvære et monetært system, som alle de nationale valutaer deltager i på lige fod, og inden for hvilket der gradvist indføres en fælles europæisk valuta, og hvor den monetære politik koordineres af et overstatsligt organ som for eksempel en europæisk centralbank?
Indeed can the Community for much longer delay having a monetary system in which all national currencies are equally involved, in which a single European currency is progressively introduced and in which monetary policy is coordinated by a supranational body such as a European central bank?
Vil den nuværende balance for politisk suverænitet mellem nationalstaterne og Det Europæiske Fællesskab i det store hele forblive uberørt af det indre marked og de udviklingstendenser, der er forbundet dermed?
Will the single market and these related developments leave essentially untouched the present balance of political sovereignty between national States and the European Community?
Og omvendt, vil disse udviklingstendenser — for slet ikke at nævne udviklingen i det udenrigs- og sikkerhedspolitiske samarbejde — ikke meget hurtigt føre Fællesskabet på vej mod en økonomisk og i sidste ende en politisk union?
Conversely will these developments, to say nothing of the evolution of cooperation in policy areas such as foreign affairs and security, not propel the Community quite rapidly down the road to economic and eventually, to political union?
Nogle af de ledende skikkelser i EF mener allerede i dag, at vi nok ikke kan hindre denne udvikling.
Some European Community leaders already believe something like this may have already become inevitable.
Kommissionens formand, Jacques Delors, fortalte i juni 1988 medlemmerne af Europa-Parlamentet, at Fællesskabet måske vil skulle lægge »kimen til en europæisk regering« i løbet af 1990'erne, og han forudså, at Fællesskabet under alle omstændigheder ville blive ansvarlig for cirka »80 procent af den økonomiske og sociale lovgivning«.
The President of the Commission, Mr Jacques Delors, told Members of the European Parliament in June 1988, that the Community might have to develop 'the embryo of a European government' during the 1990s and he predicted that, in any event, the Community would be responsible for some '80% of economic and social legislation'.
Det var forudsigelser af denne art, som — sammen med andre EF-lederes bekræftelse af deres ønske om i sidste ende at skabe en forbundsstat — fik den britiske premierminister, Margaret Thatcher, til at gå ind i debatten.
It was predictions of this kind, together with the reaffirmation by other EC leaders of their commitment to eventual federal union, which stimulated the intervention in the debate of the UK Prime Minister, Mrs Margaret Thatcher.
I en tale i Brugge i september 1988 gjorde Margaret Thatcher sin holdning klar og tog afstand fra enhver plan, der blot tilnærmelsesvis mindede om en for bundsstat, som hun beskrev som en trussel ikke blot mod den nationale politiske suverænitet, men også mod de forskellige EF-landes nationale og kulturelle identitet.
Speaking in Bruges during September 1988,
Denne holdning er blevet kraftigt bestridt af de fleste andre stats- og regeringschefer i EF og af gamle tilhængere af en europæisk union.
This view has been strongly contested by most other EC Heads of State or Government as well as by long-standing supporters of European union.
Da de mødtes i Bruxelles i oktober 1988, gentog lederne af de kristelig-demokratiske regeringer i Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Hol land, Italien og Luxembourg deres tilslutning til den type overstatsligt Fællesskab, der omtales i Rom-Traktaten — og senere i Fællesakten — og de fremførte endda behovet for at udvikle en europæisk sikkerhedsunion.
When they met in Brussels during October 1988, the leaders of the Christian Democrat-led governments of Belgium, the Federal German Republic, the Netherlands, Italy and Luxembourg reiterated their backing for the kind of supranational Community envisaged in the Treaty of Rome — and reiterated in the SEA — and even suggested the need to evolve a European Security Union.
Debatten om Europas fremtid er nu kommet godt og grundigt i vej.
The debate on the future of Europe is now well and truly under way.
Hidtil har den især udspundet sig blandt politikere og professionelle politiske rådgivere og beslutningstagere.
Thus far it has mainly been the preserve of politicians and professional policy advisers and decision-makers.
Men den foregår efterhånden også i politiske partier over hele det ideologiske spektrum i Fællesskabet — både i Europa-Parlamentet og i de forskellige nationale lovgivende forsamlinger.
But it is also gradually being taken up by political parties across the ideological spectrum in the Community — both in the European Parliament and in the different national legislatures.
Det er oplagt, at de nye perspektiver for Det Europæiske Fællesskab primært er opstået som følge af interne økonomiske og politiske faktorer.
It is obvious that the new perspectives for the European Community have been stimulated primarily by internal economic and political factors.
Men det vil være fejlagtigt at negligere den enorme indflydelse, som begivenheder i den omkringliggende verden har på spekulationerne om EF's fremtid.
But it would be wrong to ignore the pro found impact on thinking about the future of the European Community which events in the outside world are having.
Der er sket dramatiske ændringer i de seneste år, bla. med hensyn til de europæiske sikkerhedsforhold.
Recent years have seen dramatic changes, for example in the European security environment.
Under præsident Reagan tog USA en række skridt, herunder det strategiske forsvarsinitiativ (»Stjernekrigsprogrammet«), som nogle europæere ser som et tegn på en ny amerikansk stræbenefter større selvtilstrækkelighed i forsvarsspørgsmål, hvilket potentielt vil kunne medføre en destabilisering af den fremtidige militære balance mellem supermagterne.
Under President Reagan, the United States has taken a number of steps, including encourage ment for the Strategic Defence Initiative, which some Europeans see as a symbol of a new American aspiration for greater self-reliance for its own defence anda potential cause of a future destabilization in the balance of military power between the super-powers.
Samtidig har den alvorlige krise, der har ramt USA's statsbudget og handelsbalance, givet næring til den opfattelse, at en fremtidig amerikansk regering måske vil se sig nødsaget til at gen nemføre væsentlige besparelser i de udgifter, der går til forsvaret af Vesteuropa.
At the same time, the grave financial crisis which has affected the US Federal Government budget and the foreign trade balance has encouraged the conviction that a future American administration may be obliged to make major savings in expenditure on the defence of western Europe.
Der har været vedholdende antydningerfremme om, at USA under visse omstændigheder måske vil være rede til at skære ned på antallet af amerikanske tropper, der er placeret i Vesteuropa, med eller uden en aftale med Warszawa-pagten om en reducering af NATO's og Warszawa-pagtens samlede konventionelle styrker i Europa.
There have been persistent suggestions that the US, under certain circumstances, might be ready to run down the present scale of its commitment in terms of US forces stationed in western Europe, with or without an agreement with the Warsaw Pact reducing the overall level of conventional forces deployed by NATO and the Warsaw Pact in Europe.
Sandsynligheden herfor syntes at stige, da den sovjetiske præsident, Mikhail Gorbatjov, i december 1988 bebudede unilaterale troppenedskæringer.
The likelihood of this appeared to increase after the announcement of unilateral reductions in forces made by the Soviet President, Mr Mikhail Gorbachev in December 1988.
Topmødet i Reykjavik mellem præsident Reagan og Mikhail Gorbatjov i november 1986 frem kaldte også en frygt blandt nogle af USA's NATO-allierede i Europa for, at Washington efterhånden var begyndt at tage mindre hensyn til de europæiske synspunkter vedrørende alliancens forsvars- og våbenkontrolstrategi.
The Reykjavik Summit meeting between President Reagan and Mr Gorbachev, in November 1986, also excited fears among some of America's NATO allies in Europe, that Washington was becoming less sensitive to European views about Alliance defence and arms control strategy.
Denne udvikling tilskyndede direkte til genoplivelsen af Den Vesteuropæiske Union (et forum bestående af syv EF-lande, som samtidig er medlemmer af NATO), og formålet hermed var at opbygge en »stærkere europæisk søjle i Atlantpagten«.
These developments directly encouraged both the revival of the Western European Union, a forum of seven of the 12 EC Member States who are also members of NATO, with the objective of encouraging a 'stronger European pillar in the Atlantic Alliance'.
An tallet af medlemmer af den Vesteuropæiske Union steg da også fra syv til ni, efter at Portugal og Spanien var blevet medlemmer i 1988.
Indeed, the WEU seven became 'nine' in 1988 with the accession of Portugal and Spain.
fra 1987 om at trække alle deres landbaserede nukleare mellemdistanceraketter ud af Europa, dels i de særskilte forsøg på at forhandle om betydelige reduktioner i de nukleare, kemiske og konventionelle våben.
This was reflected in the agreement by the United States and the Soviet Union in 1987, to withdraw all their land-based intermediate-range nuclear forces from Europe and also in the separate attempts to negotiate major reductions in strategic nuclear, chemical and conventional forces.
Denne udvikling har haft særdeles stor indflydelse på debatten i Europa.
These developments have intimately affected the debate within Europe.
Bør Vesteuropa i tiden efter de nukleare mellemdistanceraketter og i forbindelse med eventuelle nye våbenkontrolaftaler for eksempel tage de traditionelle opfattelser af sit forsvar og »den sovjetiske trussel« op til genovervejelse?
For example, in the post-INF age and in the context of possible new arms-control agreements, should Western Europe reconsider traditional notions of its defence and its appreciation of a 'Soviet threat' ?
Eksisterer der overhovedet sådan en trussel?
Indeed does any such threat exist at all?
I hvor høj grad bør Det Europæiske Fællesskab solidarisere sig med og bistå den økonomiske reformproces i både Sovjetunionen og landene i Østeuropa?
How far should the European Community go in identifying itself with and assisting the process of economic reform in both the Soviet Union and the countries of Eastern Europe?