natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I denne periode var det primært takket være et relativt lille antal europæiske ledere — heriblandt Altiero Spinelli, tidligere italiensk kommissær og kommunistisk medlem af Europa-Parlamentet — at tanken om en europæisk union blev holdt i live 2). En lille, men energisk europæisk føderalistisk bevægelse forblev en aktiv pressionsgruppe, men strømmen syntes at løbe i den modsatte retning.
During this period it was largely due to the efforts of a relatively small number of European leaders — including the late Italian Commissioner and Communist Member of the European Parliament — Mr Altiero Spinelli — that the idea of European union was kept alive.2 A small but vigorous European Federalist Movement remained an active pressure group but the tide seemed to be running in the opposite direction.
I løbet af disse år blev det endda forudset, at de interne spændinger og stridigheder måske ville få Det Europæiske Fællesskab til at bryde sammen.
Indeed there were even predictions during these years that the internal stresses and strains were such that the European Community might fall apart.
Det var også en almindelig opfattelse, at Fællesskabet måske ville blive tvunget til at udvikle sig med to forskellige hastigheder.
There was also a widespread belief that the European Community might be forced to adopt a 'two-tier' or 'two-speed' model.
Det blev sagt, at den omstændighed, at de forskellige EF-lande ikke havde samme evne og ikke i samme grad var parate til at gennemføre en både økonomisk og politisk integration, uundgåeligt måtte føre til, at nogle lande ville bevæge sig hurtigere end andre hen imod en fuldt udbygget europæisk union.
The argument was advanced that the differences in the ability and readiness of different EC countries to integrate, both economically and politically, made it inevitable that some would move faster than others down the road to full European union.
Men sandheden var, at selv i de medlemsstater, som traditionelt gik stærkest ind for en europæisk union, var regeringerne i disse år modvillige over for at bevæge sig helt så hurtigt fremad, som de havde ønsket i Fællesskabets tidlige år.
But the truth was that even in those Member States where there was the strongest tradition in favour of European union, governments were reluctant during these years to move ahead as rapidly as they had been in the early years of the Community.
Af alle disse årsager var der en tendens til, at Fællesskabet kun bevægede sig med samme hastighed som vogntogets langsomste medlem.
For all these reasons the Community tended to move only at the pace of the slowest member of its caravan.
Det var klart, at medmindre denne situation blev af klaret, var enhver snak om at sætte det europæiske unionstog tilbage på skinnerne helt utopisk.
Clearly unless this situation was resolved, any talk about putting the European union train back on the rails was completely utopian.
Den nye Kommission, som blev indsat i januar 1985 med den tidligere franske finansminister, Jacques Delors, som formand, indså, at der måtte tænkes i helt nye baner, hvis der igen skulle sættes bevægelse i den europæiske integration.
The new Commission which took office under the Presidency of the former French Minister for Finance, Mr Jacques Delors, in January 1985, understood that a radically new approach was necessary if momentum was to be put back into the process of European integration.
Delors-Kommissionens alt overskyggende mål var at få vedtaget Den Europæiske Fælles Akt3).
The overriding objective of the Delors Commission was the successful adoption of the Single European Act (SEA).3
Efter Kommissionens opfattelse ville Fællesakten medføre en mere effektiv beslutningsproces på fælleskabsniveau, og den ville indebære, at der blev givet prioritet til virkeliggørelsen af et indre marked i Europa uden grænser og hindringer, samtidig med at der blev fastsat en bred vifte af sociale og »menneskelige« målsætninger for Fællesskabet i årene fremover.
In the view of the Commission, the SEA would make possible a more effective decision-making process at Community level, it would set out the priority of completing the frontier and barrierfree European internal market, and by the same token would set a broad range of social and human objectives for the Community in the years ahead.
Den mest påtrængende opgave efter den formelle vedtagelse af Den Europæiske Fælles Akt var at sikre enighed blandt de tolv medlemsstater om en revision af den fælles landbrugspolitik og af prioriteringerne i Fællesskabets budget.
The most immediate task after the formal adoption of the Single European Act was to secure agreement among the 12 Member States on reform of the common agricultural policy and of the operating priorities for the Community's budget.
På denne måde håbede Kommissionen, at det ville være muligt én gang for alle at gøre en ende på alle de evindelige småskænderier og konflikter med den britiske regering om størrelsen af landets nettobidrag til EF-budgettet.
In this way, the Commission hoped, it would be possible to settle once and for all the nagging and persistent conflict with the UK Government about the size of its net contributions to the EC budget.
) Altiero Spinelli spillede en ledende rolle ved lanceringen af »Krokodille-Klubben«, som bestod af medlemmer af Europa-Parlamentet, der gik ind for oprettelse af en fuldt udbygget europæisk forbundsstat.
Mr Spinelli took the leading role in launching the 'Crocodile Club' of Members of the European Parliament who were committed to the goal of a fully fledged federal united States of Europe.
Klubben var opkaldt efter en kendt restaurant i Strasbourg, »Krokodillen«, hvor disse EF-parlamentarikere mødtes første gang.
The club was named after a well-known restaurant in Strasbourg where the MEPs first met — 'The Crocodile'.
En anden gruppe parlamentarikere dannede på initiativ af afdøde Basii de Ferranti »Kænguru-Gruppen«, som ønskede at fjerne alle indre grænser i Fællesskabet.
Another group of MEPs, on the initiative of the late Basil de Ferranti, formed the 'Kangaroo Group' to lobby for the removal of all internal borders in the Community.
Den var i høj grad medvirkende til at vinde støtte for EF's indre marked.
It was influential in winning support for the single European market.
) Jeg har her og senere gjort omfattende brug af en fremragende sammenfatning af foranstaltningerne i forbindelse med EF's indre marked, som findes i bogen From Six to Twelve af Frances Nicholson og Roger East (udgivet af Longman, London, 1987).
I have made extensive use here and later of an excellent summary of the provisions of the single European market contained in From Six to Twelve by Frances Nicholson and Roger East, published by Longman, London, 1987.
Først når den akutte, interne budgetkrise var blevet løst, kunne Fællesskabet se fremtiden og de mere langsigtede målsætninger i øjnene.
Only once the poison of internal budget conflict was removed, could the Community look to the future and its longer-term goals.
Som det vil fremgå af følgende kapitel fremlagde Lord Cockfield, kommissæren med ansvar for det indre marked, hurtigt et program bestående af ca. 300 forslag til retsakter om alt fra afskaffelse af grænsekontrol til fjernelse af tekniske hindringer og indbyrdes tilnærmelse af moms- og afgiftssatser. Tidspunktet var velvalgt: Stemningen for sådanne vidtgående ændringer var ble vet skabt som følge af politiske omslag i en række EF-lande i løbet af 1980'erne, hvor der skete et politisk skifte til fordel for en fri markedsøkonomi og økonomiske liberaliseringer.
As we shall see in the next chapter, the Commissioner appointed with responsibility for the in ternal market, Lord Cockfield, moved rapidly to introduce a programme of about 300 pieces of proposed legislation dealing with everything from frontier decontrol to the removal of technical barriers and the approximation of rates of value-added tax (VAT) and excise duties.
Vedtagelsen af Den Europæiske Fælles Akt var en mere kompliceret sag, og den løb på flere punkter ind i alvorlig politisk modvind.
The process of passing the Single European Act was more complex and it met serious political resistance at several points.
På topmødet i Milano i juni 1985 godkendte man i princippet et dokument indeholdende de forslag, der skulle indgå i Fællesakten; den blev drøftet til bunds på en særlig regeringskonference for medlemsstaterne og til sidst godkendt på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg i december 1985.
The Milan Summit of June 1985 approved, in principle, a paper setting out the proposals of the SEA; it was discussed at length in the special forum of an intergovernmental conference of Member States and finally approved at the Luxembourg European Council in December 1985.
Men selv på dette sene stadium blev gennemførelsen af Fællesakten forsinket på grund af politiske problemer i to medlemsstater, nemlig Danmark og Irland. I Irland erklærede Højesteret, at landets tiltrædelse af Fællesakten ikke var uden komplikationer i henseende til den irske grundlov.
However, its implementation was, even at that late stage, delayed by political problems in two Member States — Denmark and Ireland, where the Supreme Court ruled that Ireland's accession to the SEA had implications for the Irish Constitution.
Imidlertid stemte de danske og irske vælgere siden hen for Fællesakten ved folkeafstemninger, og Fællesakten trådte i kraft den 1. juli 1987.
However the Danish and Irish electorate subsequently voted to endorse the SEA in referendums and the Act finally came into force on 1 July 1987.
Faktisk stemte danskerne meget hurtigt, og de var de første med ratificeringen.
The Danes actually voted very quickly and were the first to ratify.
Irerne, som var splittede i spørgsmålet om Fællesaktens indflydelse på Irlands neutralitet, var de sidste.
The Irish, who were divided over the implications of the SEA for Ireland's neutrality, were the last.
Selv om den udvikling, der her var sket, var betydningsfuld, gik det langsomt med at finde en løsning på den umiddelbare finansielle krise, som Fællesskabet befandt sig i.
Important though these developments were, little progress had been made in solving the im mediate financial crisis facing the Community.
Der blev brugt så store beløb på den fælles landbrugspolitik, at der var frygt for, at EF var ved at nærme sig teknisk bankerot.
Such was the over-expenditure on the CAP, that there were fears that the Community budget might be approaching technical bankruptcy.
Det var i denne særdeles spændte atmosfære, at stats- og regeringscheferne mødtes i København i december 1987 for at forhandle om en pakkeløsning.
It was in this highly charged atmosphere that the Heads of Government met in Copenhagen in December 1987 to negotiate a package agreement.
Det var meningen, at denne løsning skulle indbefatte en stigning i Fællesskabets indtægter (de såkaldte egne indtægter), en streng og lovfæstet begrænsning af støtten til landbrugsprodukter samt en fortsættelse af den ordning, hvorefter Storbritannien fik et nedslag i landets bruttobidrag til Fællesskabets budget.
This was intended to include an increase in the Community revenues (so-called 'own resources'), strict and statutory curbs over support for farm production, and a continuation of the arrangements under which the United Kingdom was rebated part of its gross contributions to the Community's budget.
Topmødet sluttede som en bitter fiasko — især på grund af uenighed om, hvad den nye disciplin på landbrugsområdet nærmere skulle indebære, selv om man erkendte, at det var nødvendigt at hindre overproduktion. Løsningen på dette problem blev overladt til det efterfølgende vest tyske formandskab, som trådte til i januar 1987.
That Summit ended in acrimonious failure — mainly over the details of the new agricultural disciplines needed to deter over-production — and the problem was handed over to the in coming German Presidency which took office in January 1987.
Forbundsrepublikken indkaldte derefter til et nyt ekstraordinært møde i Det Europæiske Råd i Bruxelles, som efter to døgn med intense for handlinger endelig nåede til enighed.
The Federal Republic then called another emergency European Council in Brussels which, after two days and nights of intense bargaining, finally reached agreement.
For første gang blev der indført kontrol med udgifterne til støtte for en række vigtige landbrugsprodukter, og denne kontrol kunne håndhæves ved lov. Herved blev der skabt grundlag for en
For the first time legally enforceable controls were imposed on spending to support key agricultural products, laying the basis for a reduction in the share of the Community's finances devoted to the CAP from 70% to less than 60%.
På topmødet i Bruxelles blev der også givet udtrykkelig opbakning til den såkaldte »Delors-pak-ke«.
The Brussels Summit also gave explicit backing to the so-called 'Delors package'.
Dette var et handlingsprogram til støtte for de mest sårbare lokalsamfund, regioner og sociale grupper, og det var en direkte udløber af de målsætninger om oprettelse af et Borgernes Europa4), som omtales i Den Europæiske Fælles Akt.
This was a pro gramme of action to assist the most vulnerable communities, regions and social groups and was directly drawn from the objectives set out in the Single European Act itself to create a citizens' Europe.4
Reformen og fordoblingen af Fællesskabets såkaldte »strukturfonde« udgør den centrale del i denne pakke.
At the heart of this package is the reform and doubling of the Community's structural Funds.
Disse fonde er beregnet til at fremme den regionale udvikling, social solidaritet og programmer til fordel for arbejdstagere og lokalsamfund, som rammes af omstruktureringen inden for landbruget og industrien.
These are the funds designed for regional development, social solidarity and programmes to assist workers and communities hit by agricultural and industrial restructuring.
Formålet med Fællesakten, således som det blev defineret af Kommissionen under Bruxelles topmødet, var at sikre, at det europæiske indre marked medførte vidtfavnende fordele for alle befolkningsgrupper i Fællesskabet, og Fællesakten skulle i ganske særlig grad føre til »en forbedring af leve- og arbejdsvilkårene for Fællesskabets borgere«.
The objective of the SEA, as the Commission put it at the time of the Brussels Summit, would be to ensure that the single European market brought wide benefits to all the peoples of the Community and specifically to help secure an improvement in the living and working conditions of Community citizens.
Dette var især vigtigt for de fattige re, hovedsageligt — men ikke udelukkende — sydeuropæiske lande, hvoraf nogle havde frygtet, at ophævelsen af nationale kontrolforanstaltninger ville udgøre en risiko for deres nationale in dustri i forhold til de stærkere økonomier i Nordeuropa.
This was particularly important for the poorer, mainly, though not exclusively, southern European countries some of whom had feared that the abolition of national controls would place their industries at risk to the more powerful economies of the north.
Den succes, der blev opnået på Bruxellestopmødet, ændrede det politiske klima i Fællesskabet.
The success of the Brussels Summit transformed the political climate within the Community.
For første gang i årevis herskede der nu en fornemmelse af, at tingene bevægede sig fremad, og man regnede optimistisk med, at der nu efter løsningen på Fællesskabets interne budgetkriser, ville ske hurtigere fremskridt, både hvad angår virkeliggørelsen af det indre marked og en hastigere økonomisk integration.
For the first time in years there was a sense of forward movement and of optimism that the resolution of the Community's internal budgetary crisis would be followed by more rapid pro gress both in completing the single market and accelerating economic integration.
Der er næppe tvivl om, at denne større optimisme også skyldtes den bemærkelsesværdige økonomiske opgang, som man i større eller mindre grad oplevede i samtlige EF-lande.
There is little doubt that this sense of greater optimism was also fuelled by the remarkable economic recovery being experienced — in varying degrees — throughout the Community economies.
Blot et år tidligere — i efterdønningerne fra det dramatiske internationale børskrak i oktober 1987 — havde der været frygt for, at verdensøkonomien, og herunder nødvendigvis også Det Europæiske Fællesskab, ville blive kastet ud i en krise eller måske endda ende i en decideret økonomisk de pression.
Only a year earlier, in the aftermath of the dramatic international stock market crash of October 1987, there had been fears that the world economy, necessarily including the European Community, would slide into recession or even an outright economic slump.
Var dette sket, ville EF-landenes regeringer måske have været mindre rede til at presse på med liberaliseringsforanstaltninger og afskaffelse af kontrolbestemmelser inden for EF.
Had that come to pass, EC governments might have been less ready to press ahead with measures of intra-Community liberalization and decontrol.
Det ville måske også have sået større tvivl om nogle af de økonomiske antagelser, der ligger til grund for Kommissionens 1992-strategi, og som er baseret på en harmonisk interaktion mellem en mikroøkonomisk liberaliseringspolitik og makroøkonomiske strategier for økonomisk vækst.
It might also have led to closer questioning of some of the economic assumptions behind the Commission's 1992 strategy which assume a benevolent interaction between microeconomic policies of liberalization and macroeconomic strategies of economic expansion.
Det vil være nødvendigt at se nærmere på disse forhold lidt senere, ikke mindst fordi ingen kan være sikker på, om en international økonomisk krise er udskudt på ubestemt tid eller blot mid-
It will be necessary to look more closely at these issues a little later, not least since no one can be sure whether an international economic recession is indefinitely postponed or only temporarily delayed — perhaps until the early 1990s.
4) Se Det Indre Markeds Sociale Dimension; udgivet af EF-Kommissionen, Bruxelles, september 1988.
* See The social dimension of the internal market, published by the European Commission, Brussels, September 1988.
Sideløbende med hele denne udvikling har Delors-Kommissionen ført en større kamp for at overbevise medlemsstaterne om, hvor afgørende vigtigt det er at styrke Det Europæiske Monetære System.
Alongside all these developments, the Delors Commission has been waging a major struggle to convince Member States of the critical importance of a strengthening of the European Monetary System.
Dette skyldes til dels frygten for, at den fuldstændige kapitalliberalisering enten ikke vil finde sted eller faktisk vil få alvorlige negative følger for økonomien, hvis liberaliseringen ikke ledsages af et mere omfattende monetært samarbejde og større integration.
In part this arises out of apprehension that full capital liberalization might not either happen, or might actually have serious disruptive economic effects, were it not to be accompanied by greater monetary cooperation and integration.
Også et andet forhold gør sig imidlertid gældende.
There is a second consideration, however.
Hele det foregående årti var Fællesskabet blevet stadig mere foruroliget over den destabiliserende økonomiske virkning af US-dollarens uforudsigelige udvikling. Flere på hinanden følgende amerikanske regeringers håndtering af US-dollaren, som nøglevalutaen i det internationale valutasystem, har givet anledning til transatlantiske gnidninger.
Throughout the previous decade the Community had become increasingly alarmed at the destabilizing economic effect of the unpredictable volatility of the United States dollar.
Både interne faktorer — såsom behovet for at sikre, at samtlige EF-lande kom til at deltage i det indre marked på lige fod — og nødvendigheden af at mindske EF-valutaernes sårbarhed over for destabiliserende virkninger af den internationale kursudvikling talte for et stærkere EMS-samarbejde.
Both internal factors, such as the need to ensure that all EC countries, participated in the new internal market on an equal footing, and the need to reduce the vulnerability of the EC currencies to external destabilization, argued for a much stronger EMS.
Delors-Kommissionen fornyede, men uden konkrete resultater, sit pres på den britiske regering for at få indlemmet sterling i EMS-samarbejdets valutakursmekanisme 5).
The Delors Commission renewed, without tangible success, its pressure on the UK Government to allow sterling to become part of the fixed-exchange rate mechanism of the EMS.5
Den britiske regering blev advaret om, at den ikke nødvendigvis kunne forvente at drage samtlige fordele af et liberaliseret europæisk marked for f.eks. finansielle tjenesteydelser, hvis andre medlemsstater fandt, at landet forsøgte at sikre sig urimelige konkurrencefordele ved ikke at knytte værdien af sterling til de andre EF-valutaer.
The UK Government was warned that it could not necessarily expect the full benefits of a liberalized European market in financial services, for example, if other Member States thought it was securing an unfair competitive advantage by refusing to fix the value of sterling against other EC currencies.
Med Spaniens beslutning om at indtræde som fuldt medlem af EMS-samarbejdet i 1990 er det kun Storbritannien, Grækenland og Portugal, der mangler at følge efter lidt senere.
The decision by Spain to become a full EMS member in 1990 left just the United Kingdom, Greece and Portugal to follow a little later.
Kommissionen indså, at fremskridtet hen imod monetær integration måtte accelereres yderligere.
The Commission realized that progress towards monetary integration would have to be accelerated even further.
Og i juni 1988 fik den overtalt Det Europæiske Råd i Hannover til at anmode et særligt ud valg bestående af centralbankdirektører og valutaeksperter under ledelse af Kommissionens for mand, Jacques Delors, om at undersøge de næste konkrete skridt hen imod denne større monetære integration.
And in June 1988 it persuaded the Hanover European Council to ask a special Committee of central bank governors and monetary experts, chaired by President Delors himself, to study the next concrete steps towards greater monetary integration.
I henhold til udvalgets kommissorium kunne dets medlemmer studere så radikale muligheder som oprettelse af en EF-centralbank og i sidste ende indførelse af den europæiske valutaenhed (ecu) som fælles møntsort i EF.
The terms of reference of the Committee permitted its members to study such radical options as the creation of a European Community central bank and even an eventual adoption of the European currency unit as a single EC money.
Udvalget blev pålagt at melde tilbage med forslag til politiske foranstaltninger til stats- og regeringscheferne på deres topmøde i Madrid i juni 1989.
The Committee was charged with reporting back with policy proposals to the Madrid Summit of Heads of State or Government which was held in June 1989.
5) I skrivende stund — august 1989 — har ni ud af de tolv EF-medlemsstater besluttet, at deres valutaer skal deltage i Det Europæiske Monetære Systems valutakursmekanisme.
A clear majority of the 12 Member States, at Madrid and subsequently, signalled their agreement in principle with the necessity of gradually transferring control of monetary and economic policy to the Community level — both through the Council of Financial and Economic Ministers and to a proposed European central banking system, roughly modelled on the pre-war United States Federal Reserve.
Blandt disse valutaer har den italienske lire imidlertid lov til at flyde inden for en større margin i forhold til de øvrige EMS-valutaer end de andre deltagere.
Among those, the Italian lira was, however, permitted a greater margin in which it fluctuates against the other EMS currencies than the other participants.
Storbritanniens, Grækenlands og Portugals valutaer ligger på nuværende tidspunkt stadig uden for valutakursmekanismen, selv om samtlige EF-lande er medlemmer af selve Det Europæiske Monetære System.
The currencies of the United Kingdom, Greece and Portugal remained outside the ERM, although all EC countries are members of the European Monetary System itself.