natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Fællesskabernes Europa, der kom til verden for fyrre år siden, har i dag nået en moden alder.
At 40 the European Community is maturing.
Det står på tærsklen til store afgørelser, der bliver afgørende for dets skæbne.
It is on the brink of key decisions that will determine its fate.
Det har nået det punkt, hvor man kan måle resultaterne, stille spørgsmål om dets skabelse og tage ved lære med henblik på den vej, der endnu skal tilbagelægges.
It is well placed to measure how far it has travelled, to reflect on its origins, to draw conclusions for the way ahead.
Bliver Europa en politisk enhed?
Will Europe be a political entity?
Vil det indre marked blive suppleret med en monetær union?
Will the single European market be rounded off by monetary union?
Hvilke politikker kan ikke længere finde konkret og effektivt udtryk uden for fælles rammer og midler?
What policies need a common framework and pooled resources if they are to find material and effective expression?
Forøgelsen af og kontrollen med de finansielle midler indtil 1992 har skabt »fred på budgetområdet« mellem institutionerne og sikrer de mindre velstillede lande den solidaritet, der er nødvendig for, at den kan tåle chokket som følge at det store marked.
up to 1992 has created 'budgetary peace' between the institutions and is providing the necessary solidarity to enable the less prosperous countries to withstand the impact of the large market.
Den igangværende reform af den fælles landbrugspolitik gør det muligt at skelne mellem de forskellige områder af de fælles politikker og give yderligere midler til dem, der har fremtiden for sig, som teknologisk forskning, miljøbeskyttelse og uddannelse.
Ongoing reform of the common agricultural policy is helping to diversify the range of common policies, releasing additional resources for forward-looking policies such as technological research, environmental protection and vocational training.
De direktiver,'som skal sikre virkeliggørelsen af det indre marked, følger Kommissionens tidsplan.
The directives needed to complete the single market are following the timetable programmed by the Commission.
Man er allerede så langt med forberedelsen til 1993, at der ingen vej er tilbage, og de medvirkende — enkeltvis eller kollektivt — indser, at det er bedre at forberede sig på ændringen end at underkaste sig den.
The point of no return has already passed, giving all con cerned the firm conviction that it is better to prepare for change than to bow to it.
Det Europæiske Råd lagde på sit møde i Madrid den 26. og 27. juni 1989 grundlaget for et ambitiøst program, der skal føre til virkeliggørelse af Den Økonomiske og Monetære Union efter en samlet etapevis plan foreslået af Kommissionen.
The Madrid European Council in June 1989 approved the main features of an ambitious programme that is to lead to the attainment of economic and monetary union, on the lines of a phased masterplan proposed by the Commission.
I mellemtiden udpegede vælgerne den 15. og 18. juni for tredje gang ved almindelige, di rekte valg deres medlemmer af Europa-Parlamentet, hvorved de skabte den nødvendige demokratiske forbindelse mellem folkeviljen og den europæiske opbygning.
And in June again voters exercised the franchise in the third direct elections to the European Parliament, establishing the vital democratic link between popular legitimacy and European integration.
De 518 med lemmer af Europa-Parlamentet, udstyret med et mandat, der forpligter dem til at være mellemmænd mellem borgerne og institutionerne, gør sig klar til et nyt fremstød på vej mod Den Europæiske Union, ligesom i 1984, da det traktatudkast blev vedtaget, som var udarbejdet på initiativ af Altiero Spinelli.
Backed by a mandate designating them as intermediaries between the electorate and the institutions, the 518 MEPs are preparing to give fresh impetus to the advance towards European union as Parliament did in 1984 when it adopted the draft Treaty fathered by Altiero Spinelli.
Der åbner sig nye muligheder for institutionernes arbejde i 1990, efter at Det Europæiske Råd den 9. december 1989 i Strasbourg besluttede at afholde en regeringskonference om Den Økonomiske og Monetære Union.
In 1990 there will be further developments on the institutional front as a result of the Strasbourg European Council's decision on 9 December 1989 to convene an intergovernmental conference on economic and monetary union.
Det gærer i det fyrreårige Europa.
Europe at 40 is flying high.
Forhåbningerne står mål med ambitionerne og udfordringerne, men risikoen for nederlag er ikke af den grund elimineret.
Hopes are commensurate with the ambitions and challenges, but the danger of failure cannot be excluded.
Store afgørelser skal træffes med omhu.
At the crossroads of great decisions, options are critical.
De, der skaber Europas fremtid, bør lægge samme metode og grund læggende principper til grund som ved oprettelsen at Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, den første af institutionerne, som senere blev suppleret med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Euratom.
Those who hold Europe's future in their hands must find this inspiration in the basic method and principles which led to the European Coal and Steel Community, the very first European venture since supplemented by the European Economic Community and Euratom.
I de intereuropæiske forbindelser er en »forandringens spire« plantet, der hver dag giver nye resultater.
A 'leaven of change' has been injected into intra-European relations and new effects are being produced every day.
I. Schuman-planen — et svar på efterkrigstidens problemer a)Den historiske sammenhæng
I — The Schuman Plan: a solution tailored to post war problems
Europæerne fik ikke det pusterum, der burde have fulgt efter afslutningen af krigen.
Europeans got no respite when the fighting ended.
An den Verdenskrig var knap nok afsluttet, før truslen om en tredje, Øst mod Vest, aftegnede sig.
The Second World War was hardly over and the threat of a third, between East and West, was soon to loom on the horizon.
Den 24. april 1947 overbeviste det negative udfald af Moskva-konferencen om det Tyske Spørgsmål Vesten om, at Sovjetunionen, partneren fra kampen mod nazismen, vil le blive til fare for de vestlige demokratier.
On 24 April 1947 the breakdown of the Moscow Conference on the German question convinced the Western powers that the Soviet Union, their erstwhile partner in the fight against the Nazis, was about to become the source of immediate danger for the Western democracies.
Oprettelsen af Kominform i oktober 1947, »kuppet i Prag« den 27. februar 1948 og dernæst blokaden af Berlin i foråret 1949 øgede yderligere spændingen.
The creation of the Cominform in October 1947, the Prague coup in February 1948, and the Berlin blockade in the spring of 1949 heightened the tension still further.
Da Vesteuropa sammen med USA den 4. april 1949 undertegnede Atlantpagten, skabte de grundlaget for deres kollektive sikkerhed.
Western Europeans laid the foundations for their collective security with the signing of the North Atlantic Treaty with the United States in April 1949.
Men sprængningen af den første sovjetiske atombombe i september 1949 og de stadig flere trusler, som leder ne i Kreml fremkom med, bidrog til at udbrede det klima af frygt, som på den tid kaldtes »den kolde krig«.
But the explosion of the first Soviet atomic bomb in September 1949 and repeated threats from the Kremlin helped to spread the climate of fear that came to be known as the 'cold war'.
Spørgsmålet om, hvilken status Forbundsrepublikken Tyskland, der selv havde varetaget sin indenrigspolitik siden forfatningens ikrafttræden den 8. maj 1949, skulle have, kom således til at spille ind i styrkeforholdet mellem Øst og Vest.
The status of Federal Germany, which had been directing its own internal affairs since the Basic Law of 8 May 1949 came into force, became one of the stakes of East-West rivalry.
USA ønskede at fremskynde den økonomiske genrejsning af et land, som ligger ændret placeret på kontinentet, og der var i Washington allerede nogle, som slog til lyd for en genoprustning af det nu slagne, men tidligere så magtfulde land. Det franske diplomati befandt sig i et dilemma.
The United States wanted to speed up economic recovery of a country on the edge of the continental divide and voices in Washington were already calling for German rearmament.
I foråret 1950 kom sandhedens time.
The moment of truth came in the spring of 1950.
R. Schuman, den franske udenrigsminister, havde af sin amerikanske og britiske kollega fået til opgave at fremsætte et forslag om Forbundsrepublikken Tysklands genintegrering blandt de vestlige lande.
Robert Schuman, the French Foreign Minister, was given an urgent assignment by his American and British counterparts: to come up with a proposal for reintegrating Federal Germany into the Western concert.
Et møde mellem de tre re geringer var fastsat til den 10. maj 1950, og Frankrig kunne ikke fralægge sig ansvaret.
A meeting between the three governments was scheduled for 10 May 1950 and France could not shirk her responsibilities.
En krise som følge af overproduktion af stål forekom overhængende på grund af de europæiske landes kapacitet inden for jern- og stålindustrien.
A steel crisis appeared to be imminent because of the production potential of the various European countries.
Efterspørgslen og priserne dalede, og der var al grund til at frygte, at producenterne, tro mod deres traditioner fra mellemkrigstiden,
In the face of the postwar reconstruction effort, European economies could not allow their basic industries to slide into speculation or organized shortage.
For at løse alle disse vanskelige spørgsmål, som det traditionelle diplomati ikke kunne klare, henvendte R. Schuman sig til en genial og opfindsom mand, der endnu var ukendt af offentligheden, men som havde erhvervet sig en usædvanlig erfaring i løbet af en meget lang og rig international karriere.
To unravel this skein of difficulties, which had proved too much for old­style diplomacy, Robert Schuman sought the help of an inventive genius, a man still unknown to the public at large, who had acquired exceptional experience in the course of a long and distinguished international career.
Jean Monnet, der dengang var tilforordnet for den franske moderniseringsplan, udnævnt af De Gaulle i 1945 for at sikre landets økonomiske genrejsning, var en af de mest indflydelsesrige europæere i den vestlige verden. Allerede under Første Verdenskrig havde han organiseret de fælles forsyningsstrukturer for de al lierede styrker. Som assisterende generalsekretær for Folkeforbundet, bankier i USA, i Østeuropa og i Kina var han én af de rådgivere, som præsident Roosevelt lyttede til, og han var ophavsmand til det Victory program, der skulle sikre USA's militære overlegenhed over Aksemagterne.
Jean Monnet, then General Commissioner for the Modernization Plan, appointed by de Gaulle in 1945 to be the architect of France's economic recovery, was one of the most influential Europeans of the Western world.
Uden politisk mandat rådgav han regeringerne og havde fået ry af at være en pragmatisk mand, der fremfor alt tilstræbte effektivitet.
Although he never held political office, he had advised governments and had gained a reputation as a pragmatist, whose first concern was ef­ficacy.
Den franske minister indviede den tilforordnede i sine bekymringer: »Hvad skal der ske med Tyskland?« Det var det store spørgsmål for Robert Schuman fra Lorraine, der, som den kristne han var, ville gøre alt for, at enhver krig mellem de to lande for altid blev umuliggjort. liggjort.
Robert Schuman spoke of his concern to Jean Monnet: 'What's to be done about Ger­many?' was the obsession of that native of Lorraine who was driven by the resolve to en­sure that war between France and Germany would never happen again.
Jean Monnet havde i spidsen for det lille hold i Rue de Martignac, hvor styrelsen for moderniseringsplanen havde til huse, selv gjort sig sine tanker.
Jean Monnet, head of the little team in the rue de Martignac where the Planning Com­mission had its headquarters, was thinking about the problem too.
Han var først og fremmest optaget af international politik.
His main concern was international politics.
Han mente, at den kolde krig skyldtes konkurrencen mellem de to stormagter i Europa, fordi det delte Europa var en brik i deres spil.
He believed that the cold war stemmed from rivalry between the big powers in Europe, the prize being a divided Europe.
Ved at fremme Europas enhed mindskede man spændingen. Han overvejede et initiativ af internationalt format med det væsentlige formål at fremme afspændingen og verdensfreden ved at lade et genrejst og forsonet Europa spille en reel rolle.
The strain could be eased by pro­moting a venture of international dimensions whose main objective would be détente and world peace thanks to the effective role played by a risen and reconciled Europe.
Jean Monnet havde bemærket de forskellige resultatløse forsøg på integrering, siden det ønskværdige i kontinentets enhed højtideligt var blevet fremhævet på den kongres, som Europabevægelsen i 1948 afholdt i Haag.
Jean Monnet had watched the various unsuccessful attempts at integration after the 1948 Congress organized by the European Movement in The Hague had solemnly called for unity.
Organisationen for Europæisk Økonomisk Samarbejde, der blev oprettet i 1948, havde kun koordinerende beføjelser og kunne ikke hindre, at den økonomiske genrejsning af de europæiske lande fandt sted inden for rent nationale rammer.
The Organization for European Economic Cooperation, set up in 1948, was only given coordinating powers and had been unable to prevent economic recovery in Europe pro­ceeding in a purely national context. The creation of the Council of Europe, on 5 May 1949, showed that governments were jealous of their prerogatives.
Oprettelsen af Europarådet den 5. maj 1949 viste, at regeringerne ikke var rede til at få deres magtbeføjelser beskå-
It was too much to expect States to consent to massive transfers of sovereignty, which would have injured national sensitivities only a few years after the end of the war.
Vortfoto viserfaksimile af det endelige udkast til Robert Schuman-erklæringen af 9. maj 1950. Dette endelige udkast var det niende.
Facsimile of thefinal draft (the ninth) of the Schuman Declaration.
Robert Schumann og hans medarbejdere lagde sidste hånd på det den 6. maj 1950 (Foto: Jean Monnet-Arkivet)
Schuman's team put thefinishing touches to it on 6 May 1950. (Jean Monnet Archives)
Jean Monnet var nået til den overbevisning, at det var illusorisk med ét slag at ville skabe en fuldstændig institutionel opbygning uden at vække en sådan modstand fra staterne, at ethvert initiativ var dømt til at slå fejl.
To succeed, sights would have to be lowered to specific targets, with enormous psychological significance, and a joint decision-making mechanism introduced which could gradually be extended to new areas.
c) Erklæringen af 9. maj 1950
C. The 9 May Declaration
Jean Monnet og hans nærmeste medarbejdere Etienne Hirsch, Paul Reuter og Pierre Uri affattede i de sidste dage af april 1950 et notat på nogle sider, der på én gang indeholdt begrundelsen for og bestemmelserne til et forslag, der betød en omvæltning for det klassiske diplomatis normer. I stedet for at foretage de traditionelle høringer af de kompetente ministerielle tjene stegrene sørgede Monnet for, at dette arbejde blev omgivet med den største diskretion, så man ikke kom ud for de uundgåelige indvendinger eller modforslag, der på én gang ville have ændret forslagets revolutionære karakter og fordelene ved overraskelseseffekten.
Towards the end of April 1950, Jean Monnet and his closest colleagues — Etienne Hirsch, Paul Reuter and Pierre Uri — produced a short paper containing the explanatory memorandum and the terms of a proposal which was to turn conventional diplomacy on its head.
Hans svarede straks, at han af hele sit hjerte godkendte forslaget.
Monnet put his paper in the hands of Ber-
Han indledte sin meddelelse således: »Det er ikke længere tomme ord, men dristig og konstruktiv handlen.
9 May 1950: the Schuman Plan is made public in the Salon de l'Horloge at the French Foreign Office.
Frankrig har handlet, og følgerne af dets handling kan blive enorme.
Robert Schuman at the microphone; Jean Monnet on his right.
Vi håber, at de bliver det.
(EC Commission)
Forelæggelsen af Schuman-planen den 9. maj 1950: Ursalonen idet franske Udenrigsministerium (ved mikrofo nen: Robert Schuman med Jean Monnet ved sin højre side). (Foto: EF-Kommissionen).
On the morning of 9 May, at the very moment that Schuman was putting his proposal to his government colleagues, a secret messenger from his staff was handing it personally to Konrad Adenauer in Bonn.
Europas vilkår vil herefter blive helt ændrede, og det muliggør andre fælles foranstaltninger, der hidtil har været umulige.
Almost five years to the day since Germany's unconditional surrender, France is taking the first decisive step to rebuild Europe and is inviting Germany to play its part.
Alt dette vil føre til, at der skabes et solidt forenet og fast sammentømret Europa.
This will transform the situation in Europe. This will open the door to other joint activities inconceivable hitherto.
Et Europa, hvor levestandarden hæves takket være sammenslutningen af produktionen og udvidelsen af markederne, som fører til prisnedsættelser ...«.
Europe will emerge from all this; a Europe that is firmly united and solidly built; a Europe where living standards will rise as a result of the pooling of production and the expansion of markets leading to lower prices ...'
Tonen er slået an.
The scene was set.
Det er ikke et nyt teknisk arrangement underkastet forhandlernes hårde købslåen.
This was more than a new technical arrangement subject to the haggling of negotiators.
Frankrig rækker Tyskland hånden og foreslår det som ligeberettiget at tilslutte sig en ny enhed, der i første omgang skal forvalte de to landes kul- og stålindustri, men hvorved der i større målestok lægges en grundsten til en europæisk føderation.
France was stretching out her hand to Germany, offering equal partnership in a new entity which would assume responsibility for joint management of the two countries' coal and steel industries and, in a wider perspective, for laying the foundation stone of a European federation.
Erklæringen (se bilaget) rejser en række principielle spørgsmål.
The Declaration (see text, p.
Europa skabes ikke i en håndevending, men ved gennemførelse af konkrete foranstaltninger.
43) defines a set of principles: Europe will not be built all at once; it will be built by concrete achievements which first create defacto solidarity:
Der må først etableres »faktisk solidaritet«.
(ii) Immediate action would focus on a 'limited, but decisive target': Franco-German coal and steel production, which would be placed under a common High Authority.
— Den hundredårige modsætning mellem Frankrig og Tyskland må fjernes.
(iv) The High Authority's decisions would be binding on the countries that joined.
d) Udarbejdelsen af EKSF-Traktaten
D Drafting of the ECSC Treaty
For at det franske initiativ, der straks blev et fransk-tysk initiativ, skulle have alle chancer for at blive virkeliggjort, måtte der handles hurtigt. Frankrig indkalder den 20. juni 1950 til en regeringskonference i Paris, som Jean Monnet fører forsædet for.
If the French initiative, immediately transformed into a Franco-German initiative, were to have any chance of becoming a reality, rapid action was essential.
De tre Beneluxlande og Italien reagerer på indkaldelsen og indfinder sig ved forhandlingsbordet.
The three Benelux countries and Italy responded to the invitation and turned up at the negotiating table.
Jean Monnet fremhæver ånden i de drøftelser, der skal indledes: »Vi er her for at udføre en fælles opgave; ikke for at forhandle om fordele, men for at søge vore fordele i den fælles fordel.
Jean Monnet explained the purpose of the discussions which were about to begin: 'We are here', he said, 'to undertake a common task — not to negotiate for our own national advantage, but to seek it in the advantage of all.
Kun hvis vi udelukker alle separatistiske følelser fra vore drøftelser, kan der findes en løsning.
Only if we eliminate from our debates any particularist feelings shall we reach a solution.
I den udstrækning vi, der er forsamlet her, kan ændre vore metoder, er det alle europæernes indstilling, der lidt efter lidt vil ændre sig« ').
In so far as we, gathered here, can change our methods, the attitude of all Europeans will likewise gradually change.' '
Et parlament og en domstol fuldstændiggør den opbygning, der blev grund laget for de nuværende Fællesskabers institutionelle system.
A year after the Schuman Declaration, the first of the three Treaties establishing the European Communities was signed in Riris on 18 April 1951. (Jean Monnet Archives)
Efter Robert Schumans erklæring den 9. maj 1950følger den 18. april 1951 undertegnelsen af Paris-Traktaten, den første af de tre europæiske Traktater. (Foto: Jean Monnet-Arkivet).
The Conference made it possible to refine the proposed plan. The powers and in dependence of the High Authority were not challenged, because they were central to the proposal.
Den 18. april 1951 undertegnedes Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, indgået for et tidsrum af 50 år.
The Treaty establishing the European Coal and Steel Community was signed on 18 April 1951 for a period of 50 years.
Den blev ratificeret af de seks signatarstater, og den 10. august 1952 kunne Den Høje Myndighed med Jean Monnet som formand installere sig i Luxembourg.
It was ratified by the six signatory States, and on 10 August 1952 the High Authority, with Jean Monnet as its President, opened for business in Luxembourg.
Deres grundlæggende princip er uddelegering af suverænitet på et begrænset, men afgørende område.
The indispensable first principle of these proposals is theabnegation ofsovereignty in a limited but decisivefield ...
En plan, der ikke går udfra dette princip kan ikke yde noget nyttigt bidrag til løsningen af de store problemer, der svækker os.
Any plan which does not involve this indispensable first principle can make no useful contribution to the solution of the grave problems that face us.
Samarbejdet mellem nationerne er vigtigt, men det løser ikke problemet.
Cooperation between nations, while essential, cannot alone meet our problem.
Hvad man må søge at opnå er en sammensmeltning af de europæiske folks interesser, og ikke blot opretholdelsen af ligevægt mellem disse interesser«.
What must be sought is afusión of the interests of the European peoples and not merely another effort to maintain an equilibrium of those interests...' '
Jean Monnet a) De fornyende principper for det første Europæiske Fællesskab
A. The innovatory principles underpinning the first European Community
Når det tog næsten et år at afslutte forhandlingerne om Paris-Traktaten, var det, fordi der under disse blev rejst en række grundlæggende spørgsmål, som Jean Monnet gerne ville besvare på den mest hensigtsmæssige måde. Der var som bekendt ikke tale om klassiske diplomatiskeforhandlinger.
It took almost a year to negotiate the Treaty of Paris because the talks raised a whole series of basic issues to which Jean Monnet was keen to find the most satisfactory solutions.
De af de seks regeringer udpegede mænd mødtes for at opfinde et helt nyt system at retlig og politisk art, der gerne skulle være varigt.
The delegates appointed by the six governments had gathered around the table to devise an entirely new politico-legal system designed to last.
Præamblen til EKSF-Traktaten består af fem korte afsnit, der alle indeholder den tanke gang, som til stadighed inspirerer dem, som arbejder for den europæiske opbygning:
The five short paragraphs of the Preamble encapsulate the philosophy which has inspired advocates of European integration ever since:
— »Der tager i betragtning, at verdensfreden kun kan sikres gennem skabende kræfter, der er afpasset efter de farer, der truer den
'Considering that world peace can be safeguarded only by creative efforts commensurate with the dangers that threaten it,