natgillin/translations-raw huggingface dataset:
EØF-Traktaten, som tager sigte på en generel integration af økonomien og ikke som de to andre Traktater en integration inden for bestemte sektorer, fastsætter således udtrykkeligt, at dens bestemmelser »ikke ændrer bestemmelserne i EKSF-Traktaten og ej heller berører
It is true that the EEC Treaty, which is designed to bring about the general integration of the Member States' economies and not that of specific sectors, as is the case with the two others, expressly provides that its provisions 'shall not affect the provisions of the Treaty establishing the Coal and Steel Community' and 'shall not derogate from those of the Treaty establishing the European Atomic Energy
Indledning bestemmelserne i Euratom­Traktaten« (artikel 232).
Community' (Article 232).
Der er således forskelle mellem de tre Traktater med hensyn til såvel institutionernes beføjelser som søgsmålskompetencen.
It is also true that there are differences between the three Treaties both as regards the powers of the institu­tions and the provision for judicial review, for example.
Disse forskelle afspejler ønskerne hos ophavsmændene til de respektive Traktater og endvidere den historiske sammenhæng, hvori Traktaterne blev indgået ').
These differences reflect the intentions of the authors of the Treaties and the historical context in which they were drawn up.1
Da de tre Fællesskaber alle bygger på ensartede grundprincipper, er det imidlertid nødvendigt at fortolke hver af Traktaterne i lyset af de to andre2). Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs udøvelse af en række af dets beføjelser inden for de områder, hvor der findes en fælles politik (f. eks. transport, handelspolitik, energi), kan endvidere bevirke, at begrænsningerne i de beføjelser, der er tillagt institutio­nerne i det sektorbestemte Fællesskab, mister deres betydning.
Nevertheless, because of the underlying basic unity of the three Communities, it is essential to interpret each of the Treaties in the light of the other two.2Furthermore, action by the EEC in certain fields governed by common policies, such as transport, foreign trade or energy, may nullify the restrictions placed on the powers of the institutions of the Coal and Steel and Euratom Communities.
At kompetencen med hensyn til handelspolitikken på kul­ og stålområ­det, dvs. i samhandelen med tredjelande (EKSF­Traktatens artikel 71, stk. 1) forbeholdtes medlemsstaterne var således kun berettiget på grund af Traktatens begrænsede anvendelsesområde.
For example, the provision in the first paragraph of Article 71 of the ECSC Treaty for jurisdiction over overseas trade in coal and steel to remain with the Member States was only meaningful in the context of the limited scope of that Treaty.
Reglen skyldtes nødvendigheden af at overlade én og samme myndighed det samlede ansvar på det handelspolitiske område.
It was based on the need for responsibility for all sectors of foreign trade to lie with one authority.
Spørgsmålet er, om denne begrundelse, der tidligere talte til fordel for en samlet kompetence for de enkelte stater på dette område, ikke i dag fører til, at man må forkaste det i EKSF­Traktatens artikel 71 indeholdte forbehold til fordel for medlemsstaterne.
The question is whether this justification for leaving all foreign trade jurisdiction with the Member States while the Community institutions only had responsibility for coal and steel has still held good since 1970, when exclusive jurisdiction for foreign trade under the
Siden 1. januar 1970 er det nemlig Fællesskabet, der alene har kompetencen på dette område i medfør af EØF­Traktatens artikel 113.
EEC Treaty (Article 113) passed to the Community.
I forhandlinger med tredjelande synes det ikke berettiget at isolere to produktgrupper — kul og stål — og lade særskilte regler gælde for disse 3).
It is anomalous to have to single out two products, coal and steel, in negotiations with non­EC countries and follow different procedures for them.3
Endelig er grundpillerne i Fællesskabets retsorden, nemlig princip­perne om forrang og direkte anvendelighed, basis for hele fællesskabs­strukturen, uanset under hvilken traktat denne eller hin regel henhø­rer.
Finally, the twin pillars of the Community legal system, the direct effect and the primacy of Community law, support the whole edifice whichever the Treaty from which a particular rule may come.
Europa­Parlamentet vedtog den 16. februar 1978 under henvis­ning til betænkningen fra dets politiske udvalg en »beslutning om en enhedsbetegnelse for Fællesskabet«4).
In 1978 the European Parliament passed a resolution, on a report of its Political Affairs Committee, calling for the adoption of a single designation for the European Community.4The preamble of the resolution refers to the 'interdependence of the three Community Treaties' and to 'the fact that in their daily lives the citizens of the Member States regard the three European Communities as constitut­ing a whole'.
EF­Domstolen går ikke så vidt i sin udlalelse 1/75 af 11.11.1975, Sml. 1975,
The Court did not go so far in its Opinion in Case 1/75 [1975] ECR 1355. OJ C 63, 13.3.1978, p. 36.
Det opfordrer til, at denne benævnelse anvendes i Parlamentets egne dokumenter »for så vidt dette er muligt og ønskeligt« (punkt 2) og »anbefaler de øvrige institutioner og medlemsstaterne også at gøre dette« (punkt 3).
Introduction appropriate' (paragraph 2) and 'commends this practice to the other institutions and Member States' (paragraph 3).
Som anført af ordføreren, Patijn, da han forelagde beslutningsudkastet, forfølger beslutningen det pragmatiske formål at skabe en vis klarhed hos offentligheden.
As its rapporteur, Mr Patijn, said in presenting the draft resolution, its purpose was the practical one of making European affairs easier to understand for ordinary people.
Til gengæld bemærkede han: »Rent juridisk må vi vel sige, at der ikke er tale om nogen fusion af Traktaterne, at der ikke er nogen fusion, hvorved de tre Fællesskaber er smeltet sammen til ét Fællesskab« ').
He conceded, however, that 'we can, of course, be legalistic about it and say that there has been no merger of the Treaties and thus no merger of the three Communities into a single Community'.1
Som følge af den juridiske karakter af de emner, der skal behandles, må det stadig erindres, at der rent faktisk eksisterer tre Traktater og tre Fællesskaber, selv om udtrykket »Det Europæiske Fællesskab«2) af og til benyttes af nemhedshensyn.
In a legal context such as this book, it is impossible to ignore the existence of three Treaties and three Communities, although for the sake of convenience we will occasionally resort to the expression ' the European Community'.2
For at nå ud over stadiet med tre sameksisterende Fællesskaber er det nødvendigt med en kvalitativ ændring.
To go beyond the present stage in which three Communities coexist, a qualitative change is necessary.
Dette var således formålet med det udkast til traktat om oprettelse af Den Europæiske Union, som Europa-Parlamentet vedtog den 14. februar 1984 med henblik på at integrere alle de resultater, der var nået på fællesskabsplan og inden for de øvrige parakommunitære strukturer, ved senere at udbygge dem efter de for unionen gældende metoder.
This was the intention of the draft Treaty establishing the European union which the European Parliament adopted on 14 February 1984, and which was designed to 'gather together all the achievements of the Community and of other organizations that have grown up around it and to develop them using the methods of the union'.
Dette udkast hvilede på princippet om bibeholdelse af de på fællesskabsplan opnåede resultater, jf. udkastets artikel 7.
The draft Treaty, as provided by Article 7, was to maintain and build upon the progress towards integration already achieved by the Community.
Et af de vigtigste elementer af de på fællesskabsplan opnåede resultater er de særlige træk ved Fællesskabets retsorden, som nærværende publikation har til formål at beskrive.
One of the main elements of that basic core of integration comprises the features of the Community legal order which this book will seek to describe.
) Som følge af analogien i de institutionelle bestemmelser i Rom-Traktaterne vil der i det følgende normalt blive henvist til Traktaten om Oprettelse af EØF, medmindre andet angives.
As the institutional provisions of the EEC and Euratom Treaties arc the same, reference will be made to the EEC Treaty unless otherwise specified.
Fællesskabets retssystem udgør en selvstændig retsorden, dvs. »en organiseret og struktureret helhed af retsnormer, hvor der ikke alene forefindes selvstændige retskilder, men også organer og procedurer, der er etableret og udformet med det formål at vedtage og fortolke sådanne normer, samt konstatere og i givet fald sanktionere over­trædelser heraf« ')■
The law of the European Community is, in the truest sense of the term, a legal order, that is to say, an ' organized and structured system of legal rules, with its own sources, and its own institutions and procedures for making, interpreting and enforcing those rules'.'
Dette kapitel indeholder en beskrivelse af de vigtigste træk, som giver Fællesskabets retssystem dets karakter af retsorden, »der både er hierarkisk opbygget og af autonom karakter«2), og dets særegenhed.
This chapter describes the main features of Community law that give it its character of a legal order, a body of law that is 'at once hierarchical and autonomous',2and establish its uniqueness.
En række af disse træk, der med rette anses som grundpillerne i denne retsorden, vil blive analyseret mere detaljeret i kapitel III.
Two of these features which are rightly regarded as the pillars of the Com­munity legal order will be analysed in greater detail in Chapter III.
Det drejer sig her navnlig om den direkte virkning og princippet om forrang.
They are the direct effect and the primacy of Community law.
Afsnit 1: Kompetence tildeling
Section 1. The transfer of sovereignty
Man bør her navnlig have de vægtige udtalelser i erindring, som EF­Domstolen fremsatte i dommen Costa mod ENEL af 15. juli 1964 3), hvis indflydelse på de øverste nationale domstole har været betydelig:
One of the most forceful statements is found in the judgment of the Court of Justice of 15 July 1964 in Costa ν ENEL,11whose influence on national supreme courts has been considerable. There the Court said:
»Til forskel fra de almindelige internationale traktater har EØF­Traktaten indført en særlig retsorden, der er integreret i medlemsstater­nes retssystemer fra det tidspunkt, da Traktaten trådte i kraft, og som skal anvendes af deres retsinstanser; medlemsstaterne har ved at oprette et Fællesskab på ubegrænset tid, der har egne institutioner, reisevne, partshabilitet, beføjelse til at optræde på internationalt plan og navnlig egentlige beføjelser, der er en folge af en kompetencebegrænsning eller en overførsel af beføjelser fra medlemssta­terne til Fællesskabet, faktisk begrænset deres suverænitet, selv om det er sket indenfor afgrænsede områder, og har således skabt et regelsæt, som finder anvendelse på deres statsborgere og på dem selv«.
By creating a Community of unlimited duration, having its own institutions, its own personality, its own legal capacity and capacity of representation on the international plane and, more particularly, real powers stemming from a limitation of sovereignty or a transfer of powers from the States to the Community, the Member States have limited their sovereign rights, albeit within limited fields, and have thus created a body of law which binds both their nationals and themselves. '
Que sais­jc? nr. 2067, Paris, PUF, udateret (1983), s. 90.
No 2067, Paris (PUF), 1983, p. 90.
Se også P.D. Dagtoglou, Det Europæiske Fællesskabs retlige karakter, i Tredive Ars Fællesskabsret, Europæiske Perspektiver, udateret (1982),
See also P. D. Dagtoglou, 'The legal nature of the European Community', in Thirty years of Community law, EC Commission (European Perspectives series),
Haag-kongressen, som afholdtes den 7. til 10. maj 1948, erklærede således allerede i sin politiske resolution, at »tiden er kommet for Europas nationer til at overføre visse af deres suveræne rettigheder, således at de fremtidigt udøves i fællesskab med henblik på at koordinere og udvikle deres ressourcer«.
The Hague Congress held on 7 to 10 May 1948 had declared in a political resolution that 'the time has come for the nations of Europe to transfer certain of their sovereign rights in order henceforward to exercise those rights jointly, and so to coordinate and develop their resources'.
Det vil således være omsonst, om man over for princippet om »overførsel af suveræne rettigheder«, som benyttedes af kongresdeltagerne i Haag, stillede princippet om »begrænsning« af disse beføjelser inden for områder, hvor der er sket kompetenceoverførsel.
No significance may be attached to the fact that the Court referred to sovereignty only being 'limited', not 'transferred' as advocated by the Hague Congress.
At denne sondring er kunstig, fremgår klart af følgende passage i Domstolens senere retspraksis:
The artificiality of such a distinction is clear from the following passage in a later judgment :
»staterne har ... tillagt fællesskabsinstitutionerne beføjelse til at træffe foranstaltninger i form af importafgifter som dem, der er omfattet af forordning nr. 22, hvorved de har indskrænket deres egne suveræne rettigheder tilsvarende; hvad særlig angår kompetencen til at pålægge skatter, er en sådan konsekvens helt i overensstemmelse med Traktatens system« ').
'The States have thus conferred on the Community institutions power to take measures fixing the levy such as those which form the subject-matter of Regulation No 22, thus submitting their sovereign rights to a corresponding limitation. More particularly, to the extent to which this concerns fiscal sovereignty, such a result is perfectly in accordance with the system of the Treaty. ' '
Fællesskabet har således fået tillagt beføjelser med hensyn til afgifterne ved import af landbrugsvarer. I det omfang, disse beføjelser er tillagt Fællesskabet, tilkommer de ikke længere medlemsstaterne.
The granting to the Community of power to tax imports of agricul­tural products had taken this power away from the Member States, thereby limiting the total extent of their sovereignty.
Valget af udtrykket »tillægge« i stedet for »overføre« skyldes, at Fællesskabets kompetence ikke nødvendigvis er overført fra et område, inden for hvilket staterne før havde kompetencen.
It is preferable in many cases to speak of decisionmaking powers being 'conferred on' (or 'vested in' or 'granted to') the Community, rather than their being ' transferred ' to it, for the powers vested in the Community are not necessarily a replica of powers previously exer­cised by national authorities.
Dette gælder navnlig inden for landbrugspolitikken, hvor visse markeder ikke tidligere havde været omfattet af en national markedsordning, og hvor Fællesskabets kompetence således af og til udøvedes på et nyt område.
This is especially true of agriculture. In some agricultural sectors no national marketing organizations existed prior to the CAP, so that the Community legislated on virgin territory.
»medlemsstaternes tildeling2) til Fællesskabet af rettigheder og beføjelser, der modsvarer Traktatens bestemmelser«3) i stedet for det i tidligere retspraksis benyttede udtryk »overførsel af beføjelser«.
In later judgments expressions such as 'the grant ... by Member States to the Community of rights and powers'2tend to replace the references to a 'transfer' of decisionmaking found in the earlier case-law.
Denne terminologiske nuance kan på ingen måde fortolkes som værende afgørende for spørgsmålet om, hvilken betydning man skal tillægge medlemsstaternes kompetenceafgivelse.
The subtle difference in terminology should not, however, be taken as expressing a value judgment about the greater or lesser extent of the surrender of sovereignty that has taken place.
Denne afgivelse af kompetence er bindende, så længe Fællesskabet består, medmindre der sker en lovformelig ændring af den Traktat, hvorved Fællesskabet blev oprettet4).
The surrender of sovereignty is final as long as the Community continues in existence, barring a duly enacted amendment of the Community's constitution, the Treaties.3
4) Jf. pkt. 38.
See infra, paragraph 38.
Man vil se, at Domstolen ikke går ud fra det traditionelle og abstrakte suverænitetsbegreb, hvor suveræniteten anses som noget næsten metafysisk, noget udeleligt og uoverdrageligt — således som doktrinen om staten har udviklet det gennem tiderne fra Bodin over Hobbes m. fi. frem til Hegel — og som en del af selve begrebet »den moderne stat« i det 19. århundrede.
The notion of sovereignty to which the Court is referring is clearly not the traditional abstract, indeed semi-metaphysical, view of sover eignty developed by philosophers from Bodin, through Hobbes and others, to Hegel, which lies behind the nineteenth century view of the State. On that view, sovereignty is indivisible and inalienable.
Det var således en ny opfattelse af suverænitetsbegrebet, der kom til udtryk i den politiske resolution fra Haag-Kongressen, og som svarer til princippet om suverænitetens delelighed.
A new concept of sovereignty, consistent with sovereignty being divisible, is apparent in the Hague declaration. Under this approach, partial transfers of sovereignty are feasible.
Der er på ingen måde tale om et kvantitativt begreb, hvor der sættes lighedstegn mellem suveræ niteten og territoriet som sådant, hvoraf visse dele måtte være afstået.
But transfers of sover eignty are not to be seen in a quantitative sense like surrendering pieces of territory.
Realiteten er snarere, at man ud fra den kompetence, der er tildelt Fællesskabet, og ud fra Fællesskabets udøvelse heraf afgør, om det er staten eller Fællesskabet, der har kompetencen med hensyn til det ene eller andet spørgsmål, uden at det dog hermed er udelukket, at enkelte aktioner gennemføres i forening, eller at staterne løser mindre væsentlige opgaver.
Rather, certain powers are vested in the Community and from that vesting of powers and the Community's exercise of them it must be determined which of the two, Member State or Community, has jurisdiction over a particular matter. In appropriate cases jurisdiction may be shared or the Member States may be delegated certain subordinate tasks.
Princippet om suverænitetens delelighed giver en dækkende beskrivelse af integrationsprocessen, hvad enten man nu taler om, at denne proces indebærer en »nyordning« af staternes suverænitet, en »fusion« af denne eller endelig en »fælles udøvelse« heraf.
The view of sovereignty as something divisible is fundamental to the idea of any process of integration in which sovereignty is said to be altered, pooled or exercised collectively.
Det er Pierre Pescatore, der har æren for at have forsøgt at ændre kursen i debatten vedrørende dette emne '), der selv i dag meget ofte betragtes som tabu, da det anvendes i politisk øjemed.
We have Pierre Pescatore to thank for breaking the taboo that had surrounded this subject because of its past exploitation for political ends.'
Man kan ikke bestride anvendelsen af begreberne suverænitet og tildeling eller overførsel af suveræne rettigheder ved en henvisning til den berømte passage i den af Den Mellemfolkelige Domstol afsagte dom i Wimbledon-sagen, hvori det afvises, at der er tale om afgivelse af suverænitet, når en stat indgår en traktat, hvorved den forpligter sig til at gøre eller undlade at gøre noget bestemt.
The legitimacy of employing the notion of sovereignty and of the grant or transfer of sovereign rights in this context is not refuted by the celebrated dictum of the Permanent Court of International Justice in its Wimbledon judgment, where the Court refused to see in the signing of any treaty, under which a State undertakes to do or not to do a thing, a surrender of sovereignty.
Efter Den Mellemfolkelige Domstols opfattelse er beføjelsen til at påtage sig internationale forpligtelser netop et kendetegn på og et udtryk for statslig suverænitet 2).
First, the capacity to contract international commitments is one of the prime attributes of the sovereignty of the State.2
Denne opfattelse, der afspejler en situation, hvor indgåelsen af internationale aftaler var et episodisk fænomen, der kun vedrørte en eller anden specifik forpligtelse til at handle eller undlade at handle -hvilket i øvrigt er tilfældet for de fleste aftalers vedkommende — underkender det forhold, at stater rent faktisk tildeler internationale
Secondly, it is important to distinguish the situation referred to in Wimbledon of the occasional making of international agreements obliging the signatories to do or not to do certain specific things — which is the case with the generality of international agreements — from that of a treaty under which countries transfer to international bodies legislative, executive and judicial powers in areas which, while circumscribed, are crucial aspects of political, economic and social life in those countries.
Cali. dr. ear., 1970, s. 501 ff., navnlig
[1970] Call. dr. eur.
Problemet er således forkert anskuet af retsteorien, der støtter sig på Wimbledon-àommen.
The argument based on the Wimbledon judgment misrepresents the problem.
Tværtimod giver statens deltagelse i beslutningsprocessen inden for en organisation den mulighed for at udøve beføjelser, der på nationalt plan er blevet af rent formel karakter for stater, der er indbyrdes afhængige af hinanden ').
Far from entailing a loss of sovereignty for the State, participation in decisionmaking within the organization gives back to the State the power to influence events in areas that are only nominally within its control, given the interdependence between States.'
Den organisation, der har fået tildelt sådanne beføjelser, og som sammen med staten har pligt til at tilgodese vitale samfundsmæssige behov, skal sikre, at disse beføjelser udøves med den effektivitet, der er nødvendig for at nå de opstillede mål, og en styrkelse af de fælles regler og af den solidaritet, som disse skaber, vil nødvendigvis resultere i en udvidelse af de overførte beføjelser.
Sharing with the State the responsibility for satisfying the needs of its members, the organization must make its powers as effective as is necessary to achieve its assigned tasks. The resultant tightening of common rules and increased sense of common purpose among the States inevitably leads to an extension of the organization's powers.
På disse områder giver det et realistisk billede af de faktiske forhold at tale om »en kompetencedeling« eller »en fælles kompetenceudøvelse«.
In the areas placed within the jurisdiction of the organization, sovereignty is truly shared or exercised collectively.
På andre områder bibeholder staterne deres kompetence, der dog skal udøves under hensyntagen til de beføjelser, der er overført til Fælles skabet.
In the others, it remains with the States, which however must exercise it with due regard to the areas of responsibility assigned to the Community.
Den fulde kompetence tilkommer ikke længere staten, der kun kan handle med virkning inden for sit eget område.
The absolute sovereignty of the State acting independently in its own territory is a thing of the past.
Den omstændighed, at medlemsstaterne kan unddrage sig de fælles skabsretlige forpligtelser2) — eller ligefrem trække sig ud af Fælles skabet — kan ikke påberåbes til støtte for den påstand, at staternes suverænitet er intakt.
The fact that Member States can evade their Community obligations2—indeed, can withdraw from the Community—does not prove that their sovereignty is preserved intact.
At Fællesskabet ikke kan modsætte sig en sådan handling fra en medlemsstats side, der i givet fald endog vil kunne føre til Fællesskabets opløsning, er ikke noget argument for, at det logisk set er umuligt for en stat at overføre suveræne rettigheder til en international organisation.
Nor does the fact that the Community would be unable to prevent such action and that the action could cause the Community to disintegrate support the view that it is logically impossible for States to confer sovereign rights on an international organization.