natgillin/translations-raw huggingface dataset:
På grund af standardforsinkelserne i betalingen af selskabsskat, kan der gå indtil to eller flere år mellem aktivudgiften og modtagelsen af en skattemæssig begunstigelse vedrørende denne udgift.
Given the standard delays in the payment of corporation tax, anything up to two or more years can lie between asset expenditure and receipt of a fiscal concession on that expenditure.
Det er vanskeligt at få øje på en nem løsning på disse forsinkelser med det formål at nedbringe dem - undtagen ved en større indsats fra myndighedernes side (hvilket allerede er iværksat i nogle lande) for at variere forskudsbetalinger af skat (hvor sådanne betalinger eksisterer) med henblik på at tage skattemæssige begunstigelser med i betragtning.
It is difficult to see an easy solution to these delays in the sense of cutting them back - except a greater effort by the authorities (and some countries already do this) to vary advance payments of tax (where such payments exist) to take account of fiscal concessions.
At der ofte er betydelige forsinkelser inden modtagelsen af skattemæssige begunstigelser, er sandsynligvis en af grundene til, at de sjældent tilbydes alene inden for foranstaltningsbuketter, men at de i stedet som regel supplerer de mere grundlæggende kapitaltilskud og lån til nedsat rente.
The fact that there are often significant delays before receipt of fiscal concessions is probably one reason why they are rarely offered on their own within incentive packages, but rather tend to "top up" the more basic capital grants and soft loans.
Selve lånene til nedsat rente er normalt ikke ramt af større forsinkelser - idet de som regel hjemtages, efterhånden som der er behov for det.
For their part, soft loans do not normally suffer from major delays - being drawn down generally in line with need.
I denne henseende frembyder de en fordel fremfor tilskud og skattemæssige begunstigelser - en fordel, som maske er blevet undervurderet af mange iagttagere.
In this sense, they have an advantage over grants and fiscal concessions - an advantage which has, perhaps, been underrated by many observers.
Vi har hidtil beskæftiget os med tidspunkter og inddeling i. faser vedrørende udbetalingen af de udviklingsfremmende foranstaltninger.
We have so far been concerned with timing and phasing in the payment of incentives.
Der er imidlertid et her med beslægtet spørgsmål, der drejer sig om tidspunkter og inddeling i faser ved rørende afgørelser af ansøgninger, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt der kræves ind givet ansøgning, inden projektet påbegyndes.
There is, however, a related issue which is concerned with the timing and phasing of decisions on applications, and involves the question of whether or not application is required before the start of the project.
Situationen er meget forskellig fra land til land inden for Fællesskabet, men i almindelighed kan der ikke indgives ansøgning om støtte for allerede påbegyndte projekter.
The picture among the EC countries is a varied one but generally projects which have already started cannot then apply for an incentive.
De vigtigste undtagelser er de særlige afskrivningsfradrag i alle landene (for hvilke der normalt ikke ind gives en formel ansøgning, inden der indsendes anmodning om skattefradrag til det berørte skattekontor), investeringstillægget i Forbundsrepublikken Tyskland (der for øvrigt har en skattemæssig baggrund), det udgiftspostrelaterede regionaludviklingstilskud i Det forenede Kongerige og kapitaltilskuddet i Luxembourg.
The major exceptions are the depreciation allowances in all countries (for which normally no formal application is made before the submission of tax claims to the appropriate tax office), the investment allowance in the Federal Republic of Germany (which anyway has fiscal roots), the itemrelated regional development grant in the United Kingdom, and the Luxembourg capital grant.
De danske udviklingsfremmende foranstaltninger hører også til denne liste, selv om det foretrækkes, at der indgives ansøgning, inden projektbyggeriet påbegyndes, og det samme er måske tilfældet med det franske regionaludviklingstilskud, hvor en hen sigtserklæring, der giver en frist på højst 6 måneder for indgivelse af ansøgning, tillader investor at påbegynde projektet, inden han formelt indgiver sin ansøgning.
The Danish incentives also belong to this list, although application is preferred before project construction starts, as perhaps does the French regional development grant where a letter of intent giving no more than 6 moaths notice of application allows the investor to commence the project before formally submitting his application.
Det interessante spørgsmål er naturligvis, om den udviklingsfremmende foran staltning i de tilfælde, hvor projekter kan påbegyndes, inden der er indgivet an søgning, kan anses for at øve indflydelse på investeringsbeslutningen, og følge lig, om sådanne "retrospektive tildelinger" kun er 'tilfældige' gevinster.
The intriguing question, of course, is whether, when projects can start before application, the incentive can be viewed as influencing the investment decision and, thus, whether such "retrospective awards" are merely windfall gains.
Svaret afhænger af en lang række faktorer - og især af, hvor automatisk tildelingen af foranstaltningen er (og mange af de ordninger, der tillader, at projekter påbegyndes inden indgivelse af ansøgning, er temmelig automatiske) og af, i hvilken ud strækning systemet tillader uformelle kontakter og drøftelser inden den formelle ansøgning.
The answer depends on a variety of factors -and, in particular, on the automaticity of the incentive (and many of the schemes that do allow projects to start before application are fairly automatic) and on the extent to which the system allows informal contacts and discussions before formal application.
Selv mener vi, at der for at undgå farerne ved retrospektive tildelinger bør stilles krav om ansøgning, inden projektet påbegyndes, i det mindste for de skønsmæssige ordninger.
Our own view would be that, to avoid the dangers of retrospective awards, application should be required before project start, at least for the discretionary schemes.
Dette garanterer naturligvis ikke, at den udviklingsfremmende foranstaltning indgår i investeringsbeslutningen, men det giver en lidt støtte chance for, at den gør det.
Of course, this does not guarantee that the incentive will be incorporated into the investment decision, but it gives a slightly greater chance of incorporation.
Man kunne indvende, at det ville være bedst, om projektet ikke blev påbegyndt, inden der er blevet truffet en afgørelse i sagen (og der er færre lande, der forlanger dette, end de lande, der forlanger ansøgning, inden projektet påbegyndes).
Ideally, one might argue that the project should not start until a decision has been reached (and fewer countries insist on this than insist on application before project start).
Men på grund af behandlingstiden for an søgninger (og denne varierer stærkt mellem landene, nemlig fra én måned til ét år) er dette sandsynligvis ikke acceptabelt, medmindre landene i væsentlig grad kunne nedskære den tid, det tager at behandle en ansøgning - og af andre årsager kan der være gode grunde til at forsøge at gennemføre dette.
But given the processing time of applications (and this varies considerably between countries, from one month to one year) this is probably not acceptable unless countries could cut back substantially on application processing times - and on other grounds there may be good reasons for trying to do this.
Men på den anden side vil et krav om, at virksomhederne skal afvente afgørelsen, inden projektet påbegyndes,ikke give sikkerhed for, at foranstaltningen tages med i betragtning ved investeringsbe-
Requiring firms to wait for the decision before project start would, again, not guarantee incorporation into the investment
slutningen, men det ville i det mindste øge chancerne for, at det sker.
decision, but would at least increase the chances of this being done.
Medmindre nogen kan opfinde et system, der sikrer, at de udviklingsfremmende foranstaltninger tages raed i betragtning ved investeringsbeslutninger, kan der ikke gøres meget mere på dette område.
Unless somebody can design a system which ensures incorporation of incentives into investment decisions, there is not a lot more that can be done in this area.
Endelig er der et forhold, som fortjener at blive fremdraget i forbindelse med tidspunkter og inddeling i faser, og det drejer sig om den måde, hvorpå tilskudstildelingerne bestemmes eller fastsættes.
There is one final point which deserves to be made in the context of timing and phasing, and this concerns the way in which grant awards are determined or fixed.
I nogle lande gives der tilsagn om tilskud i form af points på basis af forventede udgifter, og den faste sum, der er resultatet heraf, bliver det beløb, der kan bevilges ansøgeren.
In some countries, grants are agreed in percentage terms on the basis of anticipated expenditure and the fixed sum resulting is then the amount for which the applicant is eligible.
I andre lande fastsættes tilskud som procenttal og udbetales derefter på basis af de påløbne, ikke de forventede udgifter (med visse sikkerhedsventiler til beskyttelse mod større overskridelser).
In others, grants are fixed in percentage terms and are then paid out on the basis of incurred, not expected, costs (with some safeguards to protect against major overspending).
Den førstnævnte metode kan nedsætte "værdierne" af tilskuddene, hvis virksomhederne er tilbøjelige til at undervurdere projektudgifterne (og selv i tider uden inflation lader dette til at have været almindeligt).
The former approach can reduce grant "values" if firms tend to underestimate project costs (and even in non-inflationary days this seems to have been common).
Det alternative system med at betale på basis af de faktiske udgifter kan naturligvis også indebære visse risici - især ved måske at gøre virksomhederne mindre kritiske over for udgifter, men det ville sandelig være tåbeligt af en virksomhed at indtage en mere afslappet holdning med hensyn til udgifter, blot fordi den havde fået bevilget en udviklingsfremmende foranstaltning.
The alternative system of paying on the basis of actual costs does of course have its dangers - especially in making firms perhaps less cost conscious; but it would surely be a foolish firm that relaxed its cost consciousness merely because it had been awarded an incentive.
Det forekommer os der for, at systemet med at betale tilskuddet på basis af de faktiske udgifter (selv om dette måske vil medføre nogle budgetmæssige problemer vedrørende administrationen) i stedet for på basis af de forventede udgifter har den store fordel, at værdien af foranstaltningen bevares, og vi vil tro, at det vil virke mere til trækkende på virksomhederne (på grund af deres frygt for inflation), end det vil fremgå af en numerisk vurdering.
It does seem to us, therefore, that the system of paying the grant on the basis of actual expenditure (even though this may make for some budgetary difficulties for the administration) rather than anticipated expenditure has the considerable advantage of holding the value of the incentive; and we would suspect that it would have more appeal (given firms' inflationary fears) than any numerical appraisal would suggest.
Integrationen mellem forskellige instrumenter er et normalt problem ved iværksættelsen af en politik med et stort antal instrumenter.
INTEGRATION A standard problem in the operation of any policy with a variety of instruments to attain its objectives is integration between instruments.
Regionaludviklings politikken adskiller sig ikke fra andre politikker i så henseende.
Regional incentive policy is no different from other policies in this respect.
Selv om de ud viklingsfremmende foranstaltninger stort set har samme målsætning, har de under tiden forskellige afgrænsninger og definitioner for støtteberettigede industrier, støtteberettigede udgiftsposter, støtteberettigede former for udgifter, betingelser for tildeling osv. Det forekommer os, at i mange lande er der brug for en eller anden standardisering af betingelser og andre karakteristiske træk mellem de enkelte ordninger (selv uden at stille forslag om et separat administrativet organ - eller i det mindste et separat kontaktorgan og/eller udformningsorgan -
Even though the incentives may have broadly the same objective, they sometimes have different delineations and definitions of eligible industries, eligible items of expenditure, eligible forms of expenditure, conditions of award etc. It seems to us that in many countries some standardisation of conditions and other features between schemes is needed (even without proposing a separate administrative body - or at least a separate contact and/or design body
for alle regionale udviklingsfremmende foranstaltninger, et forslag, der fortjener at blive aktivt overvejet).
for all regional incentives, a proposal which is worthy of active consider ation) .
En sådan standardisering ville være til fordel for virksomhedsejeren, eftersom han ofte vil ønske at evaluere de regionale udviklings fremmende foranstaltninger som buketter i stedet for hver for sig.
Such standardisation would be to the advantage of the industrialist since he will often want to evaluate regional incentives as a package rather than individually.
Dette spørgsmål om buketmetoden i regionaludviklingspolitikken fører os til et andet aspekt ved integrationen, og dette vedrører kombinationsmulighederne for de udviklingsfremmende foranstaltninger.
This issue of the package approach to incentive policy brings us to another aspect of integration, and this concerns the addability of incentives.
Vi har allerede i rapportens første del set, at foranstaltningerne ofte ikke kan kombineres - enten skjult eller åbent -samt at i de tilfælde, hvor de kombineres, tildelingen af én foranstaltning kan nedsætte værdien af en anden på en sådan måde, at der gives et misvisende indtryk af størrelse af foranstaltnlngsbuketten som helhed.
We have already seen in Part I that incentives are frequently not addable - either covertly or overtly - and that where they are combined the award of one can detract from the value of another such as to give a misleading impression of the size of the incentive package as a whole.
Desuden pålægger de fleste lande kombinationer af foranstaltninger begrænsninger med hensyn til kumulabilitet - undertiden i form af begrænsninger af bidrag fra det offentlige og til andre tider (og dette er normalt bagsiden af den samme medalje) gennem begrænsninger med hensyn til"selvfinansiering".
Moreover, most countries impose cumulability limits on incentive combinations - sometimes in the form of public sector contribution constraints and at other times (and this is normally the reverse side of the same coin) through "own finance" limits.
Men måske endnu interessantere er nogle af bivirkningerne ved at sammenlægge de udviklingsfremmende foranstaltninger og betragte dem som buketter.
But, perhaps more interesting, are some of the side effects of adding incentives and viewing them as packages.
Vi har fundet tilfælde, hvor spørgsmålet om kombinationsmuligheder har forringet værdien af foranstaltningerne i en sådan grad, at en af de regionalpolitiske målsætninger (nemlig at favorisere etableringsprojekter i modsætning til udvidelsesprojekter) ikke er blevet opfyldt.
We have found cases where the issue of addability has so blunted the value of incentives that an objective of the policy maker (e.g. to favour setting up as opposed to extension projects) has not been fulfilled.
På et mere generelt niveau har vi en række eksempler i lande, hvor målsætningen for selektivitet i de vigtigste ordninger er blevet mod virket, ved at foranstaltningerne er blevet betragtet som buketter.
On a more general level we have a number of examples in countries where the objectives of selectivity in the main schemes have been seriously blunted when incentives are viewed as a package.
Vi mener i hvert fald, at der er betydelige udsigter til med held at standardisere og integrere ordningerne med henblik på at give ansøgerne bedre muligheder for at bedømme den tilbudte buket og de sandsynlige virkninger af den.
Our view would be, anyway, that there are substantial prospects for standardising and integrating schemes such as to allow a better appreciation by applicants of the package on offer and its likely effects.
Det er nødvendigt at fremsætte endnu en bemærkning om integrationen af ord ningerne, og den går ud på, at regeringerne, selv når henses til deres egen in teresse, ikke altid har en klar opfattelse af kombinationsmulighederne for de udviklingsfremmende foranstaltninger.
A further point on the integration of schemes needs to be made and this is that even for their own purposes governments are not always clear on the addability of incentives.
De fleste lande har systemer for at begrænse de totale offentlige bidrag (selv om disse er mærkbart forskellige mellem de en kelte lande ikke blot med hensyn til værdier, men også med hensyn til definitioner), og alligevel dækker disse systemer ikke altid alle udviklingsfremmende foranstalt ninger. Undertiden skyldes dette, at der er problemer med at inkludere bestemte foranstaltninger i formlen for beregningen af de maksimale tal, men ved andre lejligheder synes det at afspejle vilkårlige beslutninger.
Most countries have systems for limiting total public contributions (although these differ markedly between countries not only in terms of values but also in terms of definition) and yet these systems do not always cover all incentives.
Hvis der er en virkelig interesse for at kontrollere de maksimale offentlige bidrag eller den maksimale bistand, der bevilges, så mangler der endnu i mange lande meget med hensyn til
If there is a real interest in controlling the maximum public contribution or the maximum aid awarded then there is a lot of distance still to go in many countries
at inkorporere hele buketten af udviklingsfremmende foranstaltninger.
in terms of incorporating the whole of the incentive package.
Det ville være værdifuldt blot at gennemgå de faktiske forhold i denne henseende, idet det ville give de myndigheder, der udformer regionalpolitikken, et klarere billede af den måde, hvorpå nogle af de udviklingsfremmende foranstaltninger modvirker hinanden, når de kombineres.
The simple exercise of reviewing the position in this respect would be of value in illustrating to the policy-maker more clearly the offsetting nature of some of the incentives when combined together.
Problemet med at integrere eller koordinere de regionale støtteordninger bliver skærpet af, at der eksisterer en lang række meget små udviklingsfremmende foranstaltninger i nogle af medlemsstaterne.
The problem of integrating or coordinating regional incentive schemes is made more difficult by a variety of tiny incentives in some of the EC countries.
Mange af disse små foranstaltninger er blevet indført for længe siden, deres værdi er ofte blevet forringet af inflationen, og de er ofte blevet dårligt integreret i de større ordninger.
A lot of these small incentives were introduced long ago, have often been reduced in value by inflation, and are frequently poorly integrated into the major schemes.
I nogle tilfælde har vi fået det indtryk, at disse ordninger er næsten glemte anakronismer.
In some cases, the impression we have is that these schemes are almost forgotten anachronisims.
En ting, der tyder herpå, er, at de ikke altid tages med i betragtning, når krav om egenkapital eller begrænsninger af bidrag fra det offentlige og lignende maksimumsbetingelser beregnes.
One indication of this is that they are not always considered when own capital requirements or public sector contribution limits and similiar maximum conditions are being calculated.
For mange af disse ordninger gælder det, at der ikke foreligger ret mange oplysninger om dem, og at de er ret ukendte i offentligheden.
Many of the schemes are poorly documented and publicised.
Eftersom de desuden ofte er gamle og kun er blevet tilpasset ad hoc i tidens løb, er de som regel indviklede og kan være dyre at administrere.
Since in addition they are often old and have only been adjusted ad hoc over time they tend to be complicated and can be expensive to administer.
Faktisk må nogle af dem koste mere i administration, end der udbetales i støtte. Vi mener derfor, at der er et behov for at revidere sådanne ordninger enten med henblik på at integrere dem i de nuværende foranstaltningsbuketter eller at kassere dem.
Indeed, some must cost more to administer than they pay out in benefits.
Mange lande har udviklingsfremmende foranstaltninger, der sandsynligvis står for tur til at blive ophævet eller, fordi der er psykologiske og politiske vanskeligheder for bundet med at afskaffe udviklingsfremmende foranstaltninger, er ved at blive af skaffet gradvis.
Many countries have incentives which are probably candidates for withdrawal or, given the psychological and political problems of dropping incentives, being phased out.
På den anden side-ville en planløs beskæring ikke være ønskelig.
On the other hand, wild cutting would be undesirable.
Nogle af de mindre ordninger opfylder stadig en nyttig funktion for bestemte sektorer, virksomheder eller områder.
Some of the minor schemes still fulfil a useful function for particular sectors, firms or areas.
Vi siger kun, at disse ordninger trænger til at blive undersøgt for at efterprøve berettigelsen af at lade dem fortsætte.
All that we are saying is that these schemes need to be examined to check on the justification for their continuance.
Integreringen og koordineringen af ordningerne vil kunne blive et voksende problem i fremtiden på grund af den tendens, der i mange lande går i retning af større regional autonomi ved tildeling af udviklingsfremmende foranstaltninger.
The integration and coordination of schemes could grow as a problem in the future with the trend in many countries towards greater regional autonomy in the award of incentives.
Vore iagttagelser tyder imidlertid på, at selv om det er ved at blive almindeligt, at administrationen af tildelinger uddelegeres til regionerne, udøver centraladministrationen i almindelighed stadig en stærk kontrol.
So far, however, our evidence is that, although regional devolution of the administration of awards is becoming common, control is generally still strongly exercised from the centre.
Eftersom regionalpolitik ken ofte finansieres af centraladministrationen, og de personer, der er beskæftiget med administrationen af de udviklingfremmende foranstaltninger, som regel skylder centraladministrationen loyalitet (forfremmelser afgøres ofte centralt), er det sandsynligt, at denne kontrol vil fortsætte.
Since the policy is often financed from the centre, and the people involved.in incentive administration tend to have a loyalty to the centre (career prospects are often centreorientated) this control is likely to continue.
På den anden side vil der, eftersom regionerne får stadig større politisk magt, blive udøvet en voksende pression for, at regionerne skal iværksætte og tage initiativet til foranstalt ningerne.
On the other hand, as regions increase in political power the pressure for regionally-operated and initiated measures will grow.
En sådan uddelegering er naturligvis selv ud fra en økonomisk synsvinkel ikke "af det onde", og i mange tilfælde er den i mange lande (på grund af de regionale og lokale ambitioner (og viden) i vid udstrækning uundgåelig.
Such devolution is, of course, not necessarily a "bad thing" even in economic terms; and in many instances, given the regional and local aspirations (and knowledge) in many countries it is to a large extent inevitable.
Men en af dens konsekvenser kan blive en forøgelse af risikoen for en uøkonomisk udkonkurrering mellem regionerne indbyrdes.
But what it can do is to increase the risk of wasteful outbidding between regions.
At denne vil finde sted i et vist omfang er kun at vente - det er en af de uundgåelige følger af uddelegeringen af magten.
That some outbidding will take place is to be expected - it is one of the inevitable consequences of the devolution of power.