natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Vedtagelsen ar »fejlagtige« politiske mål indebærer en særlig fare, når de nationale mål aftager stærkt fra hinanden, således at medlemsstaterne indgår kompromis for at forfølge sammenhængende mål.
The adoption of 'wrong' objectives presents a particular danger when national objectives differ widely, so that member countries compromise to pursue coherent objectives.
En rationel fremgangsmåde måtte betinge, at der defineredes en velfærdsfunktion for de i samordningsprocessen deltagende lande, men en sådan fremgangsmåde ville støde alvorlige vanskeligheder.
A rational approach would require the definition of a welfare function for the countries participating in the coordination process, but such an approach would encounter severe difficulties. culties.
Det sikrer blot, at ingen spiller vil være ringere stillet i et samarbejdsspil end i et ikke-samarbejdsspil.
2This complexity increases exponentially with the number of targets and the number of players.
Dette åbner stadig mulighed for, at de enkelte spillere opnår forskelligt udbytte, og at Fællesskabet opnår et bedre resultat på grund af »side payments« til dem, der taber ved et samarbejde.
The number of players in the Community being predetermined, it is imperative for the feasibility of coordination to limit the number of objectives as much as possible: the more objectives are simultaneously pursued, the more policies are required (the Meade-Tinbergen principle), and the more combersome and opaque becomes coordination.
En sådan situation kunne opstå, når der på grund af manglende samordning er tale om et fører-medløber forhold. Men der kan være tale om politisk asymmetri.
Moreover, the increase in the difficulty of cooperation caused by adding one objective varies with the nature of the objective.
Såfremt medløberen stilles ringere ved samarbejde, er det lettere at forhandle sig frem til »side payments«, end når føreren (den dominerende økonomi) taber ved samarbejde.
For instance, adding one objective with a different time dimension adds greater difficulties than one with the same time dimension.
Ved en fortsat samordning ar de politiske foranstaltninger kan den optimale løsning indebære, at et land i visse perioder er ringere stillet, end det ville være uden samordning. »Side payments« vil ikke være nødvendige, hvis det på grundlag ar en sammenligning af det gentagne spil med en-gang-for-alle-spillet viser sig, at det pågældende land over tiden stilles bedre.
Coordination has been defined here in a strict sense: agreement on the qualitative and quantitative use of policies to converge to coherent targets.
Dette kræver imidlertid, at spillet forventes rent faktisk at blive gentaget (dvs., at instituel stabilitet er sikret), og at det tidsmæssige aspekt forstås korrekt og accepteres.
Nothing prevents. of course, strict coordination in a limited area, complemented by soft coordination in other policy areas.
(iii) Situationer i virkeligheden ligner måske Stackelbergs »k rigsmodel «.
The official institutions in a democratic society are designed to maximize the utility of the electorate.
Den rette opfattelse af en sådan uønsket situation skulle imidlertid kunne give anledning til, at der etableres et samarbejde.
Hence, differences in objectives are then either due to an agent-principal problem (that is, an institution pursues objectives other than those of the individuals composing society): or to a difference in perception of what the social welfare is; or to constitu
Sidstnævnte problem opstår navnlig i international sammenhæng, hvor der sædvanligvis lægges større vægt på nationalt velfærd end på andre landes velferd.
A further difficulty arises from the subtle issue· of the invariance of reaction functions.
Dette har til følge, at det ikke længere er klart, hvad målfunktionen »burde« være.
Private behaviour is not independent of the nature of the game played.
Er der f.eks. tale om en vis vekselvirkning (trade-off) mellem BNP-væksten i to fællesskabslande på grundlag ar en såkaldt Phillips-kurve-forbindelse og er BNP per capita forskellig i de to lande, bør de i så fald vægtes forskellig eller ens?
The shift from a noncooperative to a cooperative game is likely to entail different private market responses and this needs to be taken into account despite its practical difficulties.
') Dette har været et velkendt fænomen i forbindelse med forhandlingerne om Fællesskabets landbrugspolitik.
This has been a familiar feature of negotiations wilhin the framework of the Community's common agricultural policy.
Makroøkonomisk politik
Convergence and coordination of macroeconomic policies
Eksempler på samordning inden for en spilteoretisk ramme
Examples of coordination in a game­theoretic framework
De af Meade­Tinbergen­Mundell fastlagte rammer for politisk samordning lider af mangelen på formalisering af de mulige fremgangsmåder (strategier), som hvert land vælger ved fastlæg­gelse af sin egen politik, velvidende at resultatet afhænger af andre landes valg.
The Meade­Tinbergen­Mundell framework for policy coordina­tion suffers from the absence of formalization of the possible approaches (strategies) chosen by each country to select its own policies knowing that the outcome depends on the choice of other countries.
Findes der en tildelings­løsning, opstår dette problem naturligvis ikke: hvert land benytter optimalt de politi­ske instrumenter, det har fået tildelt, og kan nå sine egne mål.
Clearly, if an assignment solution exists, then this problem does not arise: each country uses the instruments optimally assigned to it and is able to reach its own targets.
Men det er allerede vist, at der ikke altid findes en sådan løsning.
But it was already shown that an assignment may not always exist.
Spilteorien giver et vist indblik i, hvad der kan ske, hvis landene har modstridende interesser.
Game theory offers some insights into what may happen if there are conflicts of interest among countries.
Lad os først illustrere problemet abstrakt, inden der gives et mere konkret eksempel.
Let us first illustrate the problem in abstract terms, before giving a more concrete exemple.
For ikke at gøre sagen for indviklet tages kun statiske spil i betragtning.
For greater simplicity only static games are considered.
Vedrørende politisk sam­arbejde illustreret ved dynamiske modeller henvises til Miller (1983).
On policy cooperation in dynamic games see Miller (1983).
Det antages, at der er to lande, som begge ønsker at opnå den størst mulige gevinst, yi, y2, af en politisk aftale.
Suppose that there are two countries and each wishes to receive the highest possible pay­off y ι, y: from a policy package.
Sådanne gevinster kan f.eks. stå i forbindelse med overførsler, kredittil­delinger osv. Det antages endvidere, at der er visse be­grænsninger såsom et budget eller en maksimal kapacitet.
Such pay­offs could be related to transfer payments, credit allocations, etc. Assume also that there is some constraint such as a budget or a capacity constraint.
Følge­lig kan i diagram 1 alene krav (χι, X2), der ligger inden for det afgrænsede areal S = OAB, gennemføres.
Hence in Graph 1 only claims (χι. x:) inside the closed area S = OAB are feasible.
Antag endvidere, at hvis (χι, X2) eS, er yi = x\, y2 = *r, og hvis (χι, X2) S, er yi = y2 = O, dvs., at den politiske pakkeløsning ikke vedtages, og følgelig bliver der ingen gevinst.
Assume further that if (χι, xi) ES. then yi = xi, y: = \j'. if (χι, x:) sS. then yi = y: = 0, i.e.. the policy package is not adopted and hence there are no pay­offs.
DIAGRAM 2 : En løsningsmodel for ikke­samarbejde kontra samarbejde
GRAPH 2: Non­cooperative vs. cooperative solutions
Manglende samordning frembyder nu et problem.
Lack of coordination now poses a problem.
Hvert land foretrækker åbenbart at gøre så store krav gældende som muligt.
Each country ob­viously prefers to make claims as large as possible.
Men i så fald taler sandsynligheden for, at en aftale ikke kan gennemføres med deraf følgende O­gevinst for begge lande.
But then unfeasibility is likely to arise with the penalty pay­off of zero for each country.
Kræver land 1 f.eks. xj, vil kun krav fra land 2 lig med eller mindre end X2 være gennemførlige.
For example, if country 1 claims ,\_BAR_. then only claims by country 2 equal or inferior to χι will be feasible.
Kræver land 2 mindre end X2, vil det faktisk fortryde, at det ikke stillede krav om mere.
If country 2 claims less than x; it will in fact regret not having claimed more.
Gentages dette spil, er risikoen for O­gevinst betydeligt mindre.
If this game is repeated, then the risk of a zero pay­off is considerably reduced.
Men det er til hvert lands fordel at begynde med overdrevent store krav for senere at gøre indrømmelser.
But it is to each country's advantage to start with excessive claims and make later concessions.
Selv om det i forbindelse med et ikke­samarbejdsspil, der gentages, ikke nød­vendigvis er et problem længere, at der ikke findes en løsning med positiv gevinst set i forhold til en­gang­for­alle­spillet, er det stadig ikke muligt at bestemme et entydigt resultat af spillet (der er uendeligt mange løsninger).
While the non­existence of a positive pay­off solution in a repetitive non­cooperative game is not necessarily a problem anymore, as compared to the once­and­for­all game, it is still not possible to determine a unique outcome of the game (an infinity of solutions are possible).
Det er heller ikke muligt at forudsige, hvor mange gentagelser der skal til for at fremkalde en løsning. Det skal bemærkes, at i dette eksempel løser samarbejde heller ikke problemet, men har faktisk alle de samme fordele og problemer, som forekommer i ikke­samarbejdsspillet, der gentages.
Nor is it possible to predict the number oí iter­ations necessary for generating a solution.
Kun yderligere begrænsninger, såsom standsning af spillet på et eller andet tidspunkt, kan sikre konvergens mod en endelig løsning.
Only additional constraints, such as stopping the game at some time may ensure convergence to a solution in finite time.
Medens ikke­samarbejde således kan give anledning til suboptimale løsninger, vil politisk samordning måske stadig være suboptimal på grund af omkostningerne ved
Thus, while non­cooperation may­give rise to sub­optimal solutions, coordination mav still be sub­optimal because of the cost oí cooperation (here the time required for coordination or the arbitrary stopping rule is adoptcdl.
Ikke­samarbejdsløsningen (Gi, G2) er ganske klart ikke Pareto­optimal : punkter mod nordøst med en mere ekspansiv politik i
The equilibrium (Gi.G?) corresponds to the point where the indifference curve of country 1 has a horizontal tangent and the indifference curve of country 2 has a vertical tangent.
For ethvert valg af χι, vælger land 2 nu den højest mulige værdi af X2. Det er i dette eksempel en meget stor fordel at være fører og en klar ulempe at være medløber, men dette er ikke tilfældet i alle spil.
Then, for any chosen level of χι, country 2 chooses the highest feasible level of xi.
Land 1 fastsætter her xi på en sådan måde, at land 2 kun opnår en ubetydelig gevinst x2.
Here country 1 will set χ ι such that country 2 receives only a marginal pay­off χτ.
Fordelen ved dette spil og ved en fører­medløber situation i almindelighed er den, at en løsning er sikret og nås omgående.
The advantage of this game, and of a leader­follower situation in general, is that a solution is assured and is instantaneously reached.
Dette illustrerer altså værdien af førerskab.
This then is an illustration of the value of 'leadership'.
Lad os antage, at hvert land har en præferencefunktion begrænsninger vil den optimale kombination af Gi og G2stige til det uendelige.
The non­cooperative solution (Gi,G2) is clearly not Pareto­optimal : points towards the north­east, with more expansionary policies in both countries, would be better for both countries.
Lad os derfor indføre kapacitetsbegrænsninger, således at Ti < Yj, og Y < Y .
(1) U, = F,(Y,.T,) (i = 1.2) assumed concave and increasing in domestic production Y_BAR_ and the current account surplus Tj.
(1) Ui = F¡(Yi, T¡) (i = 1,2) som antages at være konkav og stigende med den indenlandske produktion Y¡ og overskuddet på betalingsbalancens løbende poster T¡. Anses Y¡ og T¡ for at større nytteværdi end ved (Gi, G2) (').
Gi and G2 would optimally increase to infinity^Let us therefore introduce capacity contraints, such that Y_BAR_ < Yi, and Y2 < Y2· There is now a unique point Ρ where both economies operate at full capacity and achieve greater utilities than at (Gi,G2 > . ' It should therefore not be difficult to induce both governments to cooperate in this example. The constraint T_BAR_ = ­ Tj and the fact that T¡ enters the utility function U, make the optimal fiscal policy in one country dependent on the policy in the other country and create a game.
Endelig skal det bemærkes, at hvis præferencefunktionerne i de to lande er mindre symmetriske end antaget i (1), findes der måske ikke en ikke­samarbejdsløsning (Nash), hvorimod der i dette eksempel altid findes en samarbejdsløsning. Et eksempel på, at der ikke findes en Nash­løsning, er givet i Johanson (1982).
Finally, it should be noted that if preferences in the two countries are less symmetric than assumed in ( 1 ), a non­cooperative (Nash) solution may not exist whereas a cooperative solution always exists in this example.
Finder der ikke samordning sted, er ligevægtssituationen lor
In the absence of coordination^the nojv­cooperative equilibrium is characterized by choices of G ι and Gì such that
For så vidt angår visse hyppigt nævnte mål for konverge­ringsbestræbelserne, er samordning ikke nødvendig ').
5.2 The open­economy constraints on demand policies: the Fleming­Mundell framework and its extensions
På andre områder kan forsøg på at gennemtvinge konver­gens, hvor en sådan udvikling ikke er ønskelig, ganske klart virke mod hensigten.
Many policy interventions, such as protection of the domestic market, investment subsidies, incomes policy, etc. are likely to affect long­term growth.
Så længe produktiviteten eksempelvis øges i forskelligt tempo i forskellige lande (og det er meget vanskeligt at tilvejebringe en ensartet produktivitetsvækst) bør stigningstakten for reallønnen også være forskellig i overensstemmelse med produktivitetsafvigelserne.
If these policies are uncoordinated, then some member countries will achieve higher growth than others by gaining a competitive advantage in some markets. Some of these policies would in fact violate the Treaty of Rome if not agreed upon by all member countries.
Den samme reallønsfremgang ville i dette tilfælde forringe kon­kurrencedygtigheden for landene med lav produktivitets­vækst og i den sidste ende føre til større forskel i BNP.
Others lie in a legal grey zone such as, for example, investment subsidies. There does not seem to exist an easy ground for coordination of such policies, but precisely in this area, coordination is of the utmost importance.
I de hidtil viste eksempler er hovedvægten lagt på efterspørgselspolitiske foranstaltninger og valutakursstabi­litet og følgerne herar for den politiske samordning.
Traditional policy thinking has been strongly influenced by the analyses of Mundell (1968) and Fleming (1962) which establish two remarkable results:
Disse eksempler vedrører stabiliseringspolitik og har ingen impli­kationer for f.eks. spørgsmålet om, hvorvidt den offentlige sektor stort set bør være af samme størrelse i alle medlems­stater, om indkomsten bør fordeles på en bestemt måde, osv. Det er meget tænkeligt, at man vil hævde, at det er bedre at overlade disse spørgsmål til de nationale regerings­myndigheder. Politikken på disse områder vil naturligvis påvirke effektiviteten i anvendelsen ar ressourcer og dermed hvert lands vækstrate.
As to the business cycle, the basic question is whether it is a worthwhile and feasible objective to coordinate short­run cyclical fluctuations.
Men det vil være uklogt at søge at samordne politikken på alle områder, der har en vis indfly­delse på væksten og dermed søge at etablere sammenfal­dende vækstrater. Som det fremgår ar de viste eksempler, vil dette formentlig være en umulig opgave.
If a country bene­fits from a positive demand or supply shock, it should certainly not be obliged to sterilize this shock to remain in line with partner countries.
De institutionelle rammer i hvert land og på fællesskabsplan burde selvfølgelig være indrettet på en sådan måde, at der skabtes optimale vilkår for en effektiv ressourcefordeling.
(i) Under fixed exchange rates, fiscal policy (defined as a bond­financed increase in public expenditures) attains its maximum efficiency (i.e. the degree of crowding out is zero) whereas monetary policy is completely ineffective.
Der findes utallige eksempler på harmoniseringsområdet : bestræbelserne på at fjerne de resterende handelshindringer på det europæiske marked for varer og tjenester, ønsket om at ophæve den resterende konkurrencefordrejning, at fastlægge en følles holdning med henblik på Fællesskabets samhandel med tred­jelande og at nå frem til en europæisk industripolitik.
The reason for the latter result is that an increase in the domestic money supply leads to a reduction in domestic interest rates, and hence a capital outflow which reduces the domestic monetary base. This process only stops when the rate of interest returns to the initial world rate.
Et spørgsmål ar meget væsentlig betydning vedrører det ønskelige i at samordne vækstmål og periodiske konjunktur­svingninger på kort sigt.
By contrast, a cyclical difference as an aim for policy could be more problematic, because it may fail and. in the process, create difficulties for the whole Community.
En samordning af vækstmålene på mellemlang sigt kan i hvert fald ikke være ensbetydende med identiske vækstmål, for konvergens for så vidt angår per capita­indkomsten i fællesskabslandene kræver stærkere vækst i lavindkomstlandene end i højindkomstlandene i en ret betydelig periode.
The French demand for expansion of 1981 and various unsuccessful 'locomotive' designs may serve as examples.
Hvorfor, hvis det nu forudsættes, at der findes instrumenter, som kan anvendes til påvirkning af væksten på lang sigt, bør de langsigtede vækstmål da samordnes?
(ii) Under flexible exchange rates, fiscal policy becomes completely ineffective and monetary policy is at maximum efficiency.
Og i en fuldt integreret føllesskabsøkonomi med fri bevægelighed for ar­bejdskraft og kapital vil der være en tendens til udligning af indkomstforskellene.
To see this, note that fiscal expansion raises domestic interest rates, and therefore induces an exchange rate appreciation and thus a current account deterioration in addition to the initial demand effect.
Hvis lavindkomstlandene ikke kan øge vækstraten til mindst samme rate som i højindkomstlandene uden støtte, har de behov for overførsler, ikke samordnede vækstmål.
The appreciation of the exchange rate will only come to a halt when the interest rate is back at the initial level.
I de hidtidige og aktuelle drøftelser ar spørgsmålet om kon­vergens i de økonomiske præstationer, er det måske i virke­ligheden for mange politiske mål, der er blevet tilstræbt, til at en klar og gennemførlig samordning har været mulig.
Hence, since the real money supply has not changed, the economy is bound to return to the initial point.
Målsætningen om fornyet drøftelse af tanken om økonomisk konvergens kunne derfor måske med fordel baseres på en sondring mellem det, der både er gennemførligt og ønskeligt og det, der enten ikke er ønskeligt eller gennemførligt.
Monetary expansion, by contrast, produces a fall in domestic interest rates and hence a depreciation of the currency which improves the current account and raises output.
Spørgsmålet om overførsler ligger lidt uden for samord­ningsproblematikken og vil ikke blive behandlet her2).
When the rate of interest returns to the world market level, real income is higher and the exchange rate depreciated as compared to the initial values.
Med fastlåste valutakurser inden for EMS og frie kapitalbevægelser vil rentesatserne automatisk konvergere, og det er unødvendigt at gøre mere. Resterende midlertidige afvigelser vil højst sandsynligt kunne tilskrives tilfældige påvirkninger, som ikke kan kontrol­leres. ■Ί Som anført ovenfor kunne overførsler behandles som »side payments« for en i Pareto-forstand ikke optimal samordningsløsning.
For example, if country A has a high inflation rate and a small unemployment rate, whereas country Β has a low inflation rate and a high unemployment rate, the short­run aggregate demand objectives should be aimed in opposite directions.
Men at anvende overførsler som et middel til at opnå bestemte samordnede løsninger fremfor som mål uden for samordningsprocessen er en supplerende be tragtning, som ikke er den væsentligste for Fællesskabet.
In some cases, coordination is undesirable, in others coordination implies qualitatively, if not quantitati­vely, similar policy objectives and in still others coordination requires qualitatively and quantitatively diverging objec­tives.
F.eks. er det langsigtede mål om at konvergere levestandar­den inden før hele Det europæiske Fællesskab afgjort ønske­ligt, men således som vi har defineret politikken er det ikke muligt at gennemføre en samordning.
On the basis of these results, fiscal expansion throughout the Community would be ineffective, because the exchange rates of outside currencies are flexible.
Blandt de egnede midler til at nå dette mål skal nævnes forantstaltninger til forøgelse ar faktormobiliteten, konkurrence­ og regionalpo­litik med henblik på at forbedre vækstudsigterne i lavaktivi­tetszoner eller ­lande i Fællesskabet.
It follows that if one Community country pursues fiscal expansion it will increase domestic output only at the expense of a decline in output of other Community countries, due to the exchange rate appreciation in terms of third currencies. There would there­
Selv om sådanne politi­ske foranstaltninger har pris­ og budgetmæssige følger, er det mest hensigtsmæssigt at behandle dem uafhængigt ar samordningsproblematikken.
The next two sections discuss in more details the feasibility of business cycle control in the Community as preparation for the discussion of the coordination of those policies which can be used effectively.
hed, bør de aggregerede efterspørgselsmål på kort sigt udsættes for modsatrettede bestræbelser.
fore be a need for intra-European coordination to avoid conflict in this zero-sum game.
Det vil således i praksis ikke være let at udarbejde strømlinede og lette regler for samordning ar konjuktursvingninger.
Coordinated European monetary policies, by contrast, would be highly effective in controlling European output, while single country policies are not.
I nogle tilfælde er det ikke ønskeligt at samordne, i andre indebærer samordning om ikke kvantitativt så kvalitativt samme politiske mål og i atter andre kræver samordning både kvalitativt og kvantitativt divergerende mål.
Here there is a need not only for intra-European monetary coordination, but also for cooperation with third countries (United States, Japan).
På lang sigt synes inflationen ikke at skabe mere vækst, så der kan ses bort fra spill-over-virkninger på prissiden.
As a general result we can therefore state: in the Keynesian model with fixed prices, fiscal policy is always less effective (but not ineffective) under flexible rates than under fixed rates.
Langsom vækst i store højindkomstlande gør det vanskeligere at opnå kraftig vækst i de øvrige lande, men da der ikke er noget rationelt grundlag for at vælge langsom vækst, må en sådan udvikling være et resultat ar begrænsende faktorer, som formentlig må anses for givne.
Monetary policy is normally more effective under flexible rates but not ineffective under fixed rates.
I de næste to afsnit drøftes mere indgående mulighederne for at kontrollere konjunktursvingninger i Fællesskabet som optakt til en drøftelse af samordningen af den politik, der kan anvendes effektivt.
For the purpose of analysing policy in the Community, the original Mundell-Fleming framework is not satisfactory as it stands, because the results depend closely on some crucial assumptions which are inappropriate for the Community.