natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ikke fordi han mangler lokale rødder. Man mærker, hvorledes Cognac og landlivet i Frankrig i hans barndom forblev levende i hans personlighed.
Not that he was lacking in national roots, Cognac and the rural France of his youth remained vivid in his personality to the end.
Men hans fremsyn, som ikke var begrænset af nationale grænser, hans vidtfavnende personlige netværk og hans positivisme, som for langte af den enkelte, hvad han kunne yde, og ikke hvorfra han kom, alt dette syntes at stemme med en ny international verden, der var på vej.
But his outlook, which was not confined by national frontiers, his tentacular personal networks, his freedom from blinkers in assessing what individuals could contribute and not from where they came—all of these seemed to speak of the new international world that was emerging.
Derfor er det naturligt at spørge, om Jean Monnet, hans metoder og hans fremgangsmåde kan lære os noget i en nutid og i en fremtid, hvor de internationale kræfter er mere og mere fremherskende. skende.
In these circumstances, it is natural to ask whether Jean Monnet, his methods, his modes of operation, have lessons to offer for a present and future where international forces increasingly hold sway.
At lægge grunden til et Fællesskab eller proklamere et vestligt partnerskab er én ting.
Laying the bases of a Community, or proclaiming the Western partnership were one thing.
Men at gennemføre dette, når selve integrationsfremskridtet berører samfund og stater dybt, er noget andet.
Fulfilling their promise when the very progress of integration touches the vital nerves of society and State is quite another.
Man mærker det i 80'ernes reaktion mod selve idéen om regeringernes enkeltvise eller samlede indgriben i markedsmekanismen, som næsten er gjort til et tilstrækkeligt kriterium i sig selv.
This is evident in the intellectual reaction of the 1980s against the very idea of controls by governments, singly or together, over the operation of free markets raised almost to a sufficient condition in themselves.
Men Fællesskabet findes, og det vidner om den styrke, der lå bag Monnet's institutionelle vision.
Yet the Community is alive and well as evidence of the force of the Monnet strategy and institutional vision.
Han ville helt sikkert af al sin magt have støttet de nuværende bestræbelser på at fuldføre opbygningen af Fællesskabet og på denne måde have givet Europa nye politiske muligheder hinsides 1992.
He would certainly have done everything he could to back the current efforts to complete the Community and give Europe, beyond 1992, new political potential.
Lad os f.eks. tage Monnet's foretrukne idé om et helhedssyn.
Take Monnet's favourite idea of the general view.
Vi har allerede konstateret, at det var grundlaget for hans ræsonneren over Fællesskabets institutioner.
We have already seen that it was the basis of his reasoning on the Community institutions.
Når først en hel gruppe af lande får problemer, er den enkelte stat ude af stand til at finde frem til de nødvendige løsninger.
Once problems are posed to whole groups of countries, the individual States are powerless to provide the necessary solution.
Enhver stat er ansvarlig over for sine vælgere.
Each State is responsible to its own electors.
Den kan ikke være ansvarlig over for naboens vælgere.
It cannot be responsible for those of its neighbours.
Staten må definere, hvad der er til dens egen fordel.
It must define advantage in terms of its own interests.
Naturligvis kan man, når omkostningerne ved en sådan opsplitning af den kollektive bevidsthed bliver for store, erkende behovet for kollektiv handling.
Of course, when the costs of the resulting fragmentation of collective awareness become too great, the need for collective action may be admitted.
Men man risikerer i høj grad, at indsatsen er for lille og kommer for sent.
But the risk is that action, when it comes, is too little and too late.
Fra det øjeblik, man erkender nødvendigheden af en fælles indsats, vil et logisk svar være, at man nedsætter et organ, der har de pligter og den faktiske magt, der skal til for at kunne foreslå løsninger ud fra samtlige medlemmers almene interesser.
In short, once the necessity for collective action is recognized, the need for a coherent response demands that an institution should be set up with the duty and the effective power to propose policies
Og dog, som en af Jean Monnet's amerikanske venner og kolleger, Robert Bowie, sagde i går i det store auditorium på Sorbonne, er vi i dag på vej ind i en ny fase i verdenspolitikken.
And yet, as one of the American friends and colleagues of Jean Monnet, Robert Bowie, pointed out yesterday, in the main amphitheatre of the Sorbonne, we are today on the threshold of a new phase in world politics.
Den kolde krig er ved at ophøre.
The cold war is beginning to fade.
En gensidig afhængighed fuld af løfter, men også fuld af store forudsigelige problemer begynder at gøre sig gældende.
It is being replaced by the pressures of an interdependent world, which is full both of promise and of what are foreseeably immense problems.
Verdensøkonomien integreres i højere og højere grad.
The world economy is more and more intertwined.
Ethvert system med henblik på varig fred mellem Vesten og Sovjetunionen har — for ikke at være udsat for omvæltninger — behov for at skabe nogle strukturer, der er i stand til at give garantier, samt nogle rammer, der kan styrkes.
Any solid system of peace between the West and Soviet regimes must, to be proof against upheaval, acquire structures that provide guarantees and a framework with inherent power to grow and reinforce itself.
Hvad angår miljøproblemerne, vil det, hvis de bliver så akutte, som man har god grund til at frygte, blive nødvendigt med en politik, som gør sig fri af den anarkistiske konkurrence de nationale stater imellem.
As for environmental problems, if they become as acute as it may be wise to fear, policy will have to be freed from the anarchic competition of nation States.
Efterhånden som folk bliver klar over omkostningerne ved et internationalt samarbejde ud fra nationale synspunkter, som er imod et helhedssyn, kan man forvente et voksende pres for at finde løsninger, der ganske vist er pragmatiske, men også mere radikale.
As societies become aware of the costs of international cooperation based on nation States which resist a general view, one can expect the pressures to grow for solutions which must indeed be pragmatic but also much more radical than any which have been envisaged so far.
Under disse omstændigheder kan fællesskabsmetoden i nogle af sine aspekter vise sig at blive en model for en anden politik præget af en stadig mere kompliceret gensidig afhængighed.
In such a world, the Community method could prove, at least in some of its features, a model for other political solutions to the problems of complex interdependence.
Det er i øvrigt et af de bærende elementer i den europæiske tanke, at den har været og stadig er dobbeltbundet: På den ene side er der opbygningen af et forenet Europa som sådan og på den anden side tilkendegivelsen af en ny holdning til verdenspolitikken. Samtidig kunne man i al sin rigdom genfinde Jean Monnet's fremgangsmåde, der, som hans memoirer viser det, nok havde til formål at gennemføre Europas Forenede Stater, men også Europa som »spiren til forandring« i verden.
It is one of the inner riches of the European idea that it has been, and remains, ambiguous as between the creation of a united Europe for its own sake and the introduction of a new approach to world politics.
Jeg tror, at jeg har den ære at være til stede ved denne rundbordskonference, fordi der var brug for nogen, der ikke havde haft det privilegium at arbejde direkte sammen med Jean Monnet.
I think I owe my presence here today to the organizers' need for someone who did not have the privilege of working with Jean Monnet.
Jeg har kendt ham, og jeg har set ham sammen med Paul-Henri Spaak.
I knew him, I met him with Paul-Henri Spaak.
En af de triste ting i forholdet mellem Spaak og Monnet var Monnet's nøjsomhed.
The relationship between Spaak and Monnet was clouded by Mon net's frugality.
Spaak sagde engang til mig: »Nu skal vi igen ud at spise frokost med Jean Monnet, og atter skal vi have søtunge«.
Spaak used to say to me 'We are lunching with Jean Monnet, it'll be sole again'.
Men jeg har stillet mig selv mange spørgsmål på en helt naturlig måde, fordi det land, som jeg hører hjemme i, og som jeg har tjent gennem nogen tid, og fordi den funktion, som jeg har haft det privilegium at udøve i Fællesskabet, nødvendigvis måtte anbringe mig i en situation, hvor en dominerende indflydelse højst kunne være noget, man længtes efter. Den kunne under ingen omstændigheder høre med til den indledende fase af en handling.
However, I have been doing a great deal of thinking, which is only natural since the country to which I belong and which I served for some time, and the role I have been privileged to play within the Community, placed me willy-nilly in a situation in which aspirations of power were no more than a dream and could certainly not form a basis for action.
Hvad skulle man så gøre, for at ens fastere overbevisning skulle blive til virkelighed?
It seems to me that the merit of Monnet's method lay in allowing people to judge his beliefs for themselves since they could not be imposed by decree.
Jeg tror, at betydningen af det, som man
François Duchêne has described and documented this in his excellent report.
Men har denne metode bevaret sin betydning under vilkårene i dag?
But does the Monnet method still hold good today?
For er det virkelig nødvendigt at fremhæve, i hvor høj grad forholdene er forskellige fra 1950, 1960 og 1970?
After all, things have changed considerably since 1950, 1960 and 1970.
Vi lever først og fremmest i et samfund, hvori kommunikationen og behovet for at overbevise, ikke de mennesker, som har ansvaret, men dem, som skal adlyde dem, er blevet noget væsentligt.
For a start, we live in a society in which communication is essential, and the need is to persuade not those who govern but those who have to listen to them.
Og det er en helt anden sag.
This is something completely new.
Dette fremhæver på brutal vis det kortsigtede i forhold til det mellemsigtede og det langsigtede.
It places undue emphasis on the short term at the expense of the medium and long term.
Gennem det evige behov for forklaring fører dette irritationsmoment undertiden til, at vi i dag taler for ikke at sige noget — eller til det, som man kalder for at snakke op ad stolper og ned ad vægge.
The constant need for explanation occasionally leads to talking for talking's sake.
Heraf opstår en usædvanlig skepsis, der især skyldes alle de »afgørende skilleveje« og de »endelige valgmuligheder«, som modsiger hinanden.
This makes people extraordinarily sceptical, a view reinforced by all the 'decisive conferences' and 'last chances' which merely contradict each other.
Derfor konstaterer man, når man tager fat på behovene — og når man derefter vil indlede en handling for at gennemføre det, der er behov for — at det i dag er vanskeligere at vise behovene, end det var tilfældet tidligere, i så høj grad har folk overdrevet situationen.
Moreover, when it comes to deciding what is needed and taking appropriate action we find that the situation has been exaggerated to such an extent that requirements are more difficult to identify than in the past.
Hvem kan nemlig tro, at han befinder sig i en krisesituation, hvis man gentager det for ham hver morgen, og når han hver aften, når han skal i seng, ikke lægger mærke til nogen forandring?
When all is said and done, it is difficult to believe in a crisis that we hear about as we awake each morning, if we can detect no difference when we go to bed that night.
INDLÆG FRA ETIENNE DAVIGNON
ADDRESS BY ETIENNE DAVIGNON
Når dette er sagt, er jeg overbevist om, at »Jean Monnet­metoden«, det vil i dag sige Fællesskabets metode, er den eneste, som giver os mulighed for at gøre fremskridt, og at vi oven i købet oplever et af de øjeblikke, hvor der sker fremskridt.
Having said that, I feel sure that the Monnet method, or the Community method as it is today, is the only way forward and, what is more, that progress is actually being made at this moment:
a) Muligheden for, at et europæisk land undertrykker et andet, er udelukket.
(a) In the first place, there is no longer any scope for one European country to dominate another.
b) De europæiske landes evne til at kunne strides indbyrdes ud fra en forestilling om, at denne strid vil bringe dem en fordel i forhold til den forudgående situation, er udelukket.
(b) In the second place the countries of Europe can no longer argue among themselves in the belief that this will make them better off than before.
Tag de ti sidste års historie med konflikter inden for Fællesskabet, hvad enten de er fremkaldt af Χ, Y eller Z. De vil se, at det er meget sjældent, at den, som har besluttet at være »hård«, har været den, som har opnået noget på længere sigt, hvad enten det drejer sig om hensyntagen eller om gennemførelse af særinteresser.
If we look at the conflicts within the Community over the past 10 years, regardless of who initiated them, we can see that in very few cases did the country which decided to adopt a hard line achieve anything in the long run in terms of respect or the promotion of specific interests. It may well have secured a compromise which worked to its advantage on the specific issue which provoked the crisis but obtained no real benefit in terms of Community policy.
I den sag, som han har fremkaldt krisen om, har han opnået et kompromis, som kan være til fordel for ham. Men med hensyn til
(c) Thirdly, outside pressure today is being exerted, curiously enough, by the business world and market forces. That is another thought that struck me.
Fællesskabets kurs har han ikke opnået nogen virkelig fordel. Der er altså kommet et kompromis i stand mellem en fordel på kort sigt i forhold til et tab — til fordel for Fællesskabet — af X's eller Y's særlige indflydelse.
JEAN MONNET'S METHOD all governments, we invent words for this, methods for that, but at bottom, as Pierre Uri says, governments cannot offer us real solutions to complicated questions.
Men simpelt hen fordi disse personer i dag har en indflydelse på mulighederne for at ændre forholdene, en indflydelse, som omstændighederne har givet dem. Det er dem, han ville tale med. Jeg er af den meget faste overbevisning, at det er herfra, det behov kommer, som jeg har omtalt for lidt siden.
This is the Community's big opportunity, and it is very much to the advantage of the individual States, as François Duchêne was saying, because the Community must maintain a low profile and accept that, while it may have wrought the change, it will be the Member States which enjoy the legacy and reap the benefits.
Vi søger dem altså andetsteds.
And this, I believe, is a vital element of the Monnet theory.
Den, der har skabt noget, kan ikke sole sig i sin bedrift.
That is all I have to say, Mr Chairman.
Dette er en helt afgørende faktor i Jean Monnet's teori.
I will leave time for your other guests to speak, thereby demonstrating that I have no desire to domintate and proving that, at this level at least, I have understood Monnet's method.
Møde i EKSF's Høje Myndighed. Jean MONNET omgivet af Frans VINCK, Franz ETZEL, Albert COPPÉ, Pierre URI, Tony ROLLMANN og Dirk SPIERRENBURG
A meeting at the ECSC High Authority: Jean MONNET (centre) with Frans VINCK, Franz ETZEL, Albert COPPE, Pierre URI, Tony ROLLMANN and Dirk SPIERENBURG.
Efter François Duchênes mesterlige introduktion til diskussionen er det efter min mening på sin plads at begynde med et par forhåndsbemærkninger, der i nogen grad berører tyske forhold.
After François Duchêne's excellent introduction to the discussion, I feel it is appropriate to begin with two preliminary remarks which are rather typically German.
Jean Monnet er initiativtageren, faderen til tanken om at anvende »Fællesskabet« som retsorden for forbindelserne mellem staterne i Centraleuropa. Det har for Tysklands vedkommende haft den særlige konsekvens, at det kunne vende tilbage til kredsen af frie folkeslag som en ligeberettiget nation.
Jean Monnet was the promoter, indeed the originater of the idea that the Community was the right legal framework for relations between the various countries in the heart of Europe.
Det skylder vi ham tak for.
We owe Monnet a debt of gratitude for that.
Det har sikkert ikke været nemt for ham at tage dette skridt.
It cannot have been easy for him to take such a step.
I den forbindelse er det måske en god idé at foretage et lille sammenlignende historisk tilbageblik.
In this context, it might be useful to draw a historical comparison.
Mens Schuman-planen blev bekendtgjort fem år — altså kun tres måneder — efter afslutningen på den sidste verdenskrig, var situationen en helt anden i tiden efter 1918.
The Schuman Plan was announced five years—a mere 60 months— after the end of the last world war.
Her møder man efter fem år året 1923, da de tysk-franske forbindelser under Weimar-republikken brast, året, hvor Ruhrdistriktet blev besat og den passive modstand fandt sted.
The situation five years after 1918 was very different: 1923 saw Franco-German relations reach their lowest ebb in the history of the Weimar Republic, with the occupation of the Ruhr and the emergence of passive resistance.
Tidsrummet fra 1945 til 1950 var meget kort, under alle omstændigheder kortere end den tid, som vi i dag tager os fra Den Fælles Akts ikrafttræden til fuldendelsen af det indre marked. Dette taleksempel kan bedre end noget andet belyse, hvor dristigt, hvor realistisk og hvor konstruktivt Jean Monnet har handlet og rådgivet.
The gap between 1945 and 1950 was very short, in any event shorter than the time we have allowed today between entry into force of the Single Act and completion of the internal market.
Med min anden forbemærkning vil jeg gerne minde om den indflydelse, som Jean Monnet indirekte har haft på den tyske indenrigspolitik i efterkrigstiden. Han har påvirket alle de tre store partier.
My second preliminary remark concerns the indirect influence which Monnet had on post-war domestic politics in Germany.
Inden for Socialdemokratiet har han sørget for, at det i første omgang ikke Europa-venlige flertal i dette parti — dets europæere som f.eks. Wilhelm Kayser, Max Brauer og Georg Zinn var i mindretal — kunne finde den rette vej og overvinde deres skepsis over for integrationen.
It was thanks to him that the majority of the SPD, which was originally opposed to European integration—Europeans like Wilhelm Kayser, Max Brauer and Georg Zinn were in a minority—overcame its scepticism.
I Den Kristelige Demokrati ske Union og i Det Frie Demokratiske Parti kom den store modstand fra markedsøkonomerne. Ludwig Erhard måtte først vindes for integrationen.
In the CDU and the FDP, there was considerable opposition from the champions of the market economy.
Dette har ikke mindst været muligt, fordi Jean Monnet i særlig grad har støttet tre mænds arbejde og sikret det udadtil. Disse mænd, Franz Etzel, Hans von der Groben og Alfred Miiller-Armack, vil jeg også gerne nævne som eksempel på andre.
This was made possible not least thanks to Monnet's particular support for, and defence of, the work of three men, Franz Etzel, Hans von der Groben and Alfred Müller-Armack (to name the most prominent figures).
Han har også med sin imødekommenhed over for det tyske LO bidraget til, at den stabile samfundsudvikling i den tyske efterkrigshistorie ikke kunne ødelægges udefra, men tværtimod kunne styrkes yderligere.
Through his dealings with the German Trade Union Federation too, he helped ensure that social consensus in post-war Germany was not undermined, but rather strengthened, by outside influences.
Mit næste punkt er blot en fortsættelse af en bemærkning, som François Duchêne anførte om de amerikansk-europæiske forbindelser.
My next point is really a continuation of a remark made by François Duchêne on relations between Europe and the United States.
Faktisk var et partnerskab mellem ligemænd, jeg vil gerne fremhæve ligemænd, den eneste konstruktive og varige tanke om udviklingen af de amerikansk-europæiske, de atlantiske forbindelser.
The partnership of equals, and I stress the word 'equals', has been the only constructive and lasting idea to emerge on the future shape of transatlantic relations.
Denne tanke er endnu ikke blevet til virkelighed, det vil jeg straks tilføje, fordi europæerne ikke var rede til at påtage sig de hermed forbundne byrder, for ansvar uden byrder findes
I hasten to add that it has so far failed to materialize, because Europe has not been prepared to take on the burdens which are an inevitable part of responsibility. But the Americans too have found it difficult to get used to the idea of Europe as an equal partner.
INDLÆG FRA KARL-HEINZ NARJES
ADDRESS BY KARL-HEINZ NARJES
Men jeg vil også straks tilføje, hvilken forskel der er sket på den amerikanske scene: I 1950 det selvbevidste store Amerika med de af François Duchêne nævnte personligheder som Dean Acheson, John Foster Dulles, Georges Ball, men også navne som David Bruce eller McCloy. Og i dag den noget ynkelige kampagne mod »fæstningen Europa«...
But I would also stress the enormous difference between the self-confident America of 1950, with the personalities referred to by François Duchêne, like Dean Acheson, John Foster Dulles and George Ball, but also figures such as David Bruce and Jack McCloy» and today's rather pathetic 'Fortress Europe' campaign. paign.
Mit fjerde punkt vedrører institutionerne.
My fourth point concerns the institutions.
François Duchêne har med rette påpeget, i hvor høj grad Fællesskabets institutionelle opbygning lå Jean Monnet på hjerte.
François Duchêne quite rightly emphasized the strength of Monnet's commitment to developing the Community institutions.
I den forbindelse vil jeg netop også med udgangspunkt i drøftelserne med Hallstein om Monnet endnu en gang henvise til, i hvor høj grad freden i Europa og forsøgene på at finde midler til for altid at udelukke krigen i Europa har påvirket traktatforhandlingerne.
With particular reference to my discussions with Walter Hallstein on the subject of Monnet, I would once again stress to what extent the desire for peace in Europe, and the search for instruments which would rule out war in Europe for all time, determined the course of the Treaty negotiations.
Med rette gik man ud fra, at alle folkerettens instrumenter havde svigtet over for historien i det nittende og tyvende århundrede.
A basic consideration, and quite rightly so, was the fact that, in the 19th and 20th centuries, all the instruments of international law had been tried by history and found wanting.
Thi intet af instrumenterne, hvad enten det var Det Tyske Forbund, Den Hellige Alliance, den europæiske koncert eller de kollektive sikkerhedssystemer, ingen af dem har bestået deres egentlige prøve, nemlig at sikre freden.
Instruments such as the German Confederation, the Holy Alliance, the Concerto of Europe or the systems of collective security, had all failed the acid test of preserving peace.
Dette var en væsentlig grund til at vælge et fællesskab som integrationsinstrument, for at gøre de tidligere eksterne konflikter til interne anliggender, dvs. at gøre dem til genstand for en institutionelt ordnet — indenrigspolitisk orienteret — metode til konfliktløsning.
This was one of the essential reasons for opting for a Community as an instrument of integration, in order to internalize what had previously been external conflicts, in other words to treat them as domestic issues and attempt to resolve them within an institutional framework.
Hegemonikonstruktioner kan ikke forenes med tanken om den demokratiske idé og lighed. Alene af den grund kan en hegemonikonstruktion uanset dens art ikke komme i betragtning som europæisk forfatning.
Monnet constantly stressed that, while the Treaties of Rome provided the Community with some very useful pointers to help it on its way, the time comes when the Community must take all its decisions independently, in the light of the circumstances prevailing at the time.