natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Enhver medlemsstat kan derfor ved et veto forhindre, at en beslutning vedtages, en ordning, der i øvrigt også gælder for Sikkerhedsrådet i De forenede Nationer (FN).
Its aim is to create closer links among the countries of Europe and to promote their economic and social progress.
'ij ΈΚΛ β · < h Europas »fædre« ved undertegnelsen af den første europæiskefællesskabstraktat i Paris den 18. april 1951, hvorved Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab blev oprettet. De er fra venstre tilhøjre: Paul van Zeeland (Belgien), Joseph Bech (Luxembourg), Joseph Meurice (Belgien), grev Carlo Sforza (Italien), Robert Schuman (Frankrig), Konrad Adenauer (Tyskland), Dirk Stikker (Nederlandene) og Johannes van den Brink (Nederlandene) landene) ling har kun rådgivende funktion og råder ikke over nogen form for lovgivningsmagt.
The 'fathers' of Europe, at the signature of the first European Community Treaty, setting up the European Coal and Steel Community, in Paris on 18 April 1951.
Således forbliver Europarådet i sin opbygning et organ til internationalt samarbejde.
Under its auspices numerous economic, cultural, social and legal conventions have been adopted by the member States.
Alligevel kan det bidrag, som Europarådet har ydet til Europas samling, og især til den europæiske samhørighedsfølelse, ikke vurderes højt nok.
The most significant and most widely known of these is the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, adopted on 4 November 1950.
Europa rådets mål var at skabe en nær forbindelse mellem de europæiske stater og fremme økonomiske og sociale fremskridt. Dette er lykkedes, for af de oprindelige ti medlemsstater (Storbritannien, Frankrig, Belgien, Nederlandene, Luxembourg, Italien, Irland, Danmark, Norge, Sverige) er der efter optagelse af nye stater (Grækenland, Tyrkiet, Tyskland, Østrig, Cypern, Schweiz, Malta, Island, Portugal, Spanien, Lichtenstein, Finland og San
This not only laid down a practical minimum standard of human rights to be applied in the member States but also established a system for legal remedy, empowering the institutions set up under the Convention — the European Commission for Human Rights and the European Court of Human Rights — to condemn infringements of human rights by the signatories.
Marino) blevet 23 medlemsstater.
From the legal point of view, the three Communities exist separately side by side.
Et stort antal konventioner vedrørende økonomi, kul tur, socialpolitik og lovgivning er blevet afsluttet inden for Europarådets rammer.
From the point of view of political reality, however, they can be treated as a single entity.
Den betydeligste og samtidig også mest kendte er den europæiske konvention om beskyttelse af menneskerettighederne og de fundamentale frihedsrettigheder af 4. november 1950.
Their creation can be regarded as marking the birth of 'the European Community'.
Den tredje gruppe af europæiske organisationer udgøres af Det Europæiske Kul- og Stål fællesskab, Det Europæiske Atomenergifællesskab og Det Europæiske Økonomiske Fællesskab.
The major innovative feature of the European Community compared with other international bodies is that its members have ceded to it a part of their national sovereignty, with the goal of forming a cohesive, indissoluble organizational and political unit.
Med dette for øje har medlemsstaterne givet afkald på en del af deres suverænitet til fordel for EF og udstyret EF med egne, af medlemsstaterne uafhængige magtbeføjelser.
They have endowed it with sovereign powers of its own, independent of the Member States, which it can exercise to adopt acts which have the force of national law.
Under udøvelsen af disse beføjelser er EF i stand til at udstede europæiske retsakter, der har samme retsvirkninger som national lovgivning.
This novel approach of pooling national sovereignty and policies is commonly referred to as 'integration'.
Denne helt nye form for sammensmeltning af national lovgivningsmagt og politik, og det helt nye indhold heraf betegnes i almindelighed som »integration«.
The European Community, then, offers the most advanced example of European integration.
I det følgende underkastes EF's opståen og udvikling, som den mest progressive model for europæisk enhed, en særskilt analyse.
This booklet will look at its origins and growth in some detail.
Grundstenen til oprettelsen af EF lagde den daværende franske udenrigsminister Robert Schuman med sin erklæring den 9. maj 1950, hvor han forelagde den af ham selv og Jean Monnet udarbejdede plan om, at »placere Frankrigs og Tysklands kul- og stålindustri under en fælles overnational myndighed i en institution, der skulle være åben for deltagelse fra andre vesteuropæiske nationer«.
The foundation stone in the building of the European Community was laid on 9 May 1950, when Robert Schuman, the French Foreign Minister, put forward a plan worked out by himself and Jean Monnet for France and Germany to pool all their coal and steel production under a joint High Authority within an organization open to any other country in Europe that wished to join.
Baggrunden for dette forslag var erkendelsen af, at det på den ene side var meningsløst at påtvinge Tyskland ensidige kontrolbestemmelser, men at man på den anden side stadig betragtede et fuldstændigt uafhængigt Tyskland som en potentiel fare for freden.
Behind this proposal lay a twofold realization: on the one hand it was pointless to impose unilateral restrictions on Germany; but at the same time a fully independent Germany was still perceived as a potential threat to peace.
Den eneste udvej af dette dilemma bestod i at inkorporere Tyskland politisk og økonomisk i et fast sammenføjet europæisk fællesskab.
The only way out of this dilemma was to bind Germany politically and economically into a firmly based grouping of European States.
Således gen optog man et forslag som Winston Churchill allerede havde fremsat i sin berømte tale i Zürich den 19. september 1946, hvor han krævede oprettelse af et »Europas forenede Stater«, og især betegnede en sammenslutning mellem Frankrig og Tyskland som bydende nødvendig. Churchill forestillede sig imidlertid i den forbindelse, at Storbritannien kun skulle spille en rolle som formidler, og ikke som aktivt medlem.
The plan thus took up the idea put forward by Winston Churchill in his famous Zurich speech of 19 September 1946, in which he had called for the creation of a United States of Europe, singling out Franco-German cooperation as the essential prerequisite.
Med de seks oprindelige medlemsstaters (Belgien, Tyskland, Frankrig, Italien, Luxembourg og Nederlandene) undertegnelse af Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab (EKSF) den 18. april 1951 i Paris og med Traktatens ikrafttrædelse den 23. juli 1952 blev Schumanplanen endelig en realitet.
On 18 April 1951 six countries (Belgium, Germany, France, Italy, Luxembourg and the Netherlands) signed a Treaty establishing the European Coal and Steel Community (ECSC) and with the Treaty's entry into force on 23 July 1952 the Schuman Plan became practical reality.
Fællesskabets fædre håbede hermed at have givet startskuddet til en mere omfattende politisk europæisk enhed, der som en videreudvikling af EKSF skulle tage konkret form ved vedtagelsen af en europæisk forfatning.
The new Community's founding fathers hoped that it would be the seed from which the further political integration of Europe would grow, culminating in the emergence of a European Constitution.
Allerede i oktober 1950, altså endnu før EKSF-Traktaten var undertegnet, opstod på fransk initiativ ideen til oprettelse af Det Europæiske Forsvarsfællesskab (EDC).
In October 1950, before the ECSC Treaty had been signed, the French launched the idea of a European Defence Community (EDC).
På bag grund af Koreakrigen og den tiltagende spænding i forholdet mellem Øst og Vest så de vestlige lande sig tvunget til at øge deres forsvarsanstrengelser med tysk deltagelse.
The outbreak of the Korean war and mounting East-West tension showed the need for a greater defence effort by the Western European countries, and this meant that West Germany had to be included.
De endnu åbne sår fra Anden Verdenskrig gjorde imidlertid forestillingen, især set ud fra et fransk sysnpunkt, om en national tysk hær umulig.
But the wounds of the Second World War had hardly begun to heal and the idea of a German national army, especially in French eyes, was quite unacceptable.
Endnu en gang så man en løsning ved også militært at inddrage Tyskland i et overnationalt fællesskab, som indebar samme forpligtelser for alle medlemmer, og som samtidig sikrede en tilstrækkelig kontrol med Tyskland (den såkaldte Pleven-plan).
Known as the Pleven Plan, the answer once again was to bind Germany into a supranational Community (this time covering defence as well) which would ensure adequate control of a re-armed Germany.
Denne plan blev imidlertid i august 1954 forkastet af Den franske Nationalforsamling, hvor et flertal ikke var villigt til at bære medansvaret for et så stærkt indgreb i fransk suverænitet, som man fandt det ville være, hvis man gav afkald på et nationalt forsvar.
In August 1954, however, the plan was dashed when the French National Assembly, unwilling to countenance such a far-reaching curb on French sovereignty as to relinquish the right to maintain a national army, refused to ratify the Treaty.
fra udenrigsministrene for EKSF's medlemsstater med henblik på »skabelse af et forenet Europa«.
But then, in June 1955, the Foreign Ministers of the ECSC countries launched a new in itiative for the 'creation of a United Europe'.
Endnu en gang var medlemsstaternes regeringer blevet klar over, at det var i deres egen interesse at gå videre ad den vej, der var blevet betrådt med oprettelsen af EKSF, henimod en europæisk sammenslutning.
The governments of the Six had come to realize that it was in their interest to progress further along the path on which they had embarked with the founding of the ECSC.
For Tyskland indebar medarbejdet i den ne proces, at det politisk atter blev optaget i det internationale statsfællesskab.
For the Federal Republic of Germany involvement in the integration process signified its political rehabilitation within the community of nations.
Som eksportnation var og er Tyskland økonomisk set afhængig af det europæiske marked.
As a major exporter, Germany was — and still is — economically dependent on the European market.
Det te marked blev sikrere ved oprettelsen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, og risikoen ved den tyske eksportafhængighed blev betydeligt mindsket.
The creation of the European Economic Community made this market more secure, substantially reducing the dangers of its reliance on foreign trade.
Den økonomiske ge vinst, Tyskland har opnået, fremgår tydeligt af tallene for den del af Tysklands eksport, der går til de øvrige medlemsstater.
The figures for German trade with the other Member States give eloquent testimony to the resulting economic benefits.
Denne er steget fra 27% ved oprettelsen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab til 48% i dag.
The proportion of German exports going to other Community countries rose from 27% at the outset to 48% today.
Undertegnelsen af de to Rom-Traktater, hvorved Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab (Euratom) blev oprettet i Rom den 25. marts 195 7.
For France the founding of an economic community that included Germany was the political expression of its readiness for reconciliation and of its desire for lasting peace in Europe.
Fotografiet viser (forreste række, fra venstre til højre): P. H. Spaak ogJ. Ch. Snoy d'Oppuers (Belgien), Christian Pineau og Edgar Faure (Frankrig), Konrad Adenauer og W. Hallstein (Tyskland), A. Segni og C. Martino (Italien), J. Bech og L. Schaus (Luxembourg), J. Luns og J. Linthorst Hornan (Nederlandene).
Moreover, membership of the Community offered a welcome opportunity to stimulate much-needed industrial expansion.
For Belgien er det på grund af dets økonomiske afhængighed af uden rigshandel, ligesom for Tyskland, nødvendigt med sikre eksportmarkeder. Derfor kom den blotte oprettelse af et fælles marked økonomisk Belgien i møde.
Belgium, like Germany, relies heavily on foreign trade and hence on secure export markets, and so the idea of a common market was very attractive from the economic point of view.
Denne interesse i økonomisk integration var så meget desto større, fordi belgisk økonomi i 1950'erne næsten udelukkende var orienteret imod kul- og stålindustri.
The country's interest in the establishment of close economic ties in Europe was reinforced by the fact that in the 1950s its industry was still centred almost totally on coal and steel.
Yderligere afsætningsmuligheder til et europæisk indre marked var derfor ikke kun af stor vigtighed på kort sigt med henblik på en afsætning af kul- og stålprodukter men var det især også for opbygningen og udviklingen af nye industrigrene.
A European internal market was potentially very significant, partly because of the immediate prospect of boosting its sales of coal and steel products, but above all with a view to establishing and developing new industries.
Italien så i første række, at det planlagte europæiske indre marked rummede mulighed for den vækst, som Italien ønskede for at stimulere sine tidligere med held indledte industrialiseringsbestræbelser.
Italy had already begun a drive to industrialize and saw the planned European internal market primarily as a unique opportunity for growth. It also counted on financial
Hertil kom forventningen om, som led i EF's specifikke støtteprogrammer, at få del i midlerne til den regionale udvikling af de ugunstigt stillede områder i Italien, for på denne måde effektivt at kunne bekæmpe den store arbejdsløshed i disse områder.
Signature of the two Treaties of Rome, setting up the European Economic Community and the European Atomic Energy Community (Euratom), in Rome on 25 March 1957.
Også Nederlandene håbede, at en deltagelse i det
Photos shows (front row, left to right): P.H. Spaakand J.Ch.
Der aftegnede sig ligeledes nye muligheder for Nederlandene på grund af dets position som Europas fragtfører, med landets store havneanlæg og tilhørende infrastruktur.
assistance from Community regional aid schemes to develop the more backward parts of the country and so reduce the high level of unemployment there.
Denne politik fandt en stærk støtte i befolkningen.
The Netherlands also had great expectations.
For borgerne i Nederlandene var den økonomiske gevinst imidlertid mindre vigtig end sikring af freden i Europa, og muligheden for frit og uhindret at kunne aflægge besøg i nabolandene.
The government's European policy found widespread public support, not so much because of the economic advantages which beckoned as because of the prospect of security and peace in Europe and free and unrestriced travel to neighbouring countries.
Luxembourg havde på grund af sin geografiske placering gennem hele sin historie lidt under de store nabonationers rivalisering. Derfor er Europas samling for Luxembourg bl.a. en måde at sikre sine politiske, økonomiske og sociale interesser på.
Owing to its geographical situation, Luxembourg had, throughout history, been at the mercy of the rivalries between its great neighbours.
På grundlag af dette interessefællesskab var det derfor naturligt, at udenrigsministrene fra de seks oprindelige EKSF-medlemsstater på Messinakonferencen fortsatte arbejdet henimod et samlet Europa dér, hvor også EKSF havde sit udspring, nemlig på det mindre følelsesladede økonomiske område.
Given these coinciding interests, the logical place to resume the task of European unification was at the point where the ECSC had left off, in other words with the less emotionally charged question of economic integration. The EDC plan had obviously been overambitious.
Dette var ganske vist et mere beskedent mål, men det var bedre i overensstemmelse med realiteterne i Europa, der, som man har set, satte en stopper for planerne om et europæisk forsvarsfællesskab.
Now the aim was more modest, but more realistic.
De seks udenrigsministre over drog arbejdet med at undersøge mulighederne for fortsat integration til et udvalg, der havde den belgiske udenrigsminister Spaak som formand.
The Foreign Ministers of the six founder members of the ECSC, meeting at the Messina Conference, asked a committee under the chairmanship of the Belgian Foreign Minister, Paul-Henri Spaak, to look into the prospects for further integration.
Spaak-Udvalget forelagde i 1956 sin betænkning.
In 1956 the Spaak Committee presented its report.
Denne dannede grundlaget for forhandlingerne om en traktat om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab (Euratom) og Det Europæiske Økonomi ske Fællesskab (EØF).
This formed the basis for negotiations on the Treaties establishing the European Atomic Community (Euratom) and the European Economic Community (EEC), which were signed by the Six in March 1957 and entered into force on 1 January 1958.
Endnu før disse Traktater var trådt i kraft, udløste den britiske regering en intern europæisk strid om, hvordan planerne om oprettelse af et europæisk økonomisk fællesskab burde føres ud i livet.
The Treaties had not yet taken effect, however, when the British Government provoked a fierce quarrel within Europe over the best approach to European economic integration.
Storbritannien mente, at man uden at afgive national suverænitet kunne oprette en europæisk frihandelszone, hvor tolden mellem meldemsstaterne ganske vist skulle fjernes, men hvor medlemsstaternes handelspolitiske selvbestemmelse over for tredjelande bevaredes.
The British idea was to set up a European free trade area which would involve no sacrifice of national sovereignty.
Dette initiativ fik støtte fra Danmark, Norge, Island, Østrig, Portugal og Schweiz.
Tariffs between the members would be dismantled, but each country would retain its freedom of action in respect of trade with non-members.
Det mislykkedes imidlertid, da EKSF's seks oprindelige medlemsstater beslutsomt holdt fast ved det mål, man allerede traktatligt have forpligtet sig til, nemlig at skabe et europæisk økonomisk fællesskab.
Although Britain was able to win over Denmark, Norway, Iceland, Austria, Portugal, and Switzerland, the initiative eventually failed in the face of the continued determination of the Six to press ahead with their scheme for the European Economic Community (now underpinned by a treaty).
Fortsatte britiske forsøg på at skabe en stor europæisk frihandelszone mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, der nu var en realitet, og de resterende OEEC-lande mislykkedes definitivt i efteråret 1958 på grund af de uovervindelige meningsforskelle mellem Frankrig og Storbritannien.
Subsequent British efforts to create a large European free trade area embracing the European Economic Community and the other OEEC countries finally broke down in late 1958 because of irreconcilable differences between France and Britain.
Som reaktion herpå oprettedes i 1959 den »lille« europæiske frihandelszone (EFTA) bestående af Stor britannien, Norge, Sverige, Danmark, Østrig, Portugal, Island og Schweiz, medens Finland deltog som associeret.
Their response was to found the European Free Trade Association (EFTA) in 1959, comprising Britain, Norway, Sweden, Denmark, Austria, Portugal, Iceland and Switzerland, together with Finland as an associate member.
Dette land nærede derfor en begrundet frygt for, at dets manglende medlemskab af EF kunne føre til politisk isolation.
It was rightly felt that Britain risked political isolation by remaining outside the Community.
Ydermere følte Storbritannien, som alle andre store han delsnationer på baggrund af de ændrede forhold i verdenshandelen et stærkt behov for at sikre bestående afsætningsmarkeder og finde nye.
Because of the changing pattern of world trade it found itself, like all the major trading nations, under considerable pressure to protect its existing export markets and to open up new ones.
Det hurtigt voksende marked inden for EF bød i den forbindelse på de bedste muligheder. Samtidig betød EF mulighed for, at de britiske virksomheder mobiliserede deres kræfter i den hårde konkurrence med de europæiske partnere og således for at der blev pustet nyt liv i erhvervslivet i Storbritannien.
The rapidly growing Communi ty market offered an ideal opportunity, presenting British firms with a chance to mobilize their reserves of strength in the fiercely competitive European arena and so help to revitalize the economy as a whole.
I august 1961 fremsatte Storbritannien den første officielle anmodning om at blive optaget som fuldgyldigt medlem af EF. To andre EFTA-lande, Danmark og Norge, samt Irland fulgte dette eksempel.
In August 1961 Britain made its first formal application for full membership of the Community.
De skandinaviske landes interesse i et medlemskab af EF hvilede på den overbevisning, som disse lande traditionelt har, nemlig at de med frihandel til alle sider har mere at vinde end at tabe.
The attraction of Community membership for the Scandinavian countries derived from their long-held view that they stood to gain more from free trade than they might lose.
Som følge af denne grundholdning var den stærkeste tilskyndelse for Danmarks ansøgning om medlemskab interessen i at have fri adgang til det fælles marked in den for EF.
Given this basic attitude, the strongest factor behind Denmark's application was the prospect of free access to the common market.
Med en fødevareproduktion, der er tilstrækkelig til at ernære 15 mio. mennesker, det tredobbelte af Danmarks indbyggertal, var det livsvigtigt for Danmark at kunne afsætte sin omfattende landbrugseksport uden hindringer og til garanterede priser på et fælles indre marked.
Danish food production was sufficient to feed 15 million people — three times the country's population; it was therefore a matter of vital interest to be able to export this substantial surplus freely to a common internal market at guaranteed prices.
Dette gjaldt i endnu større grad, fordi også Storbritannien, Danmarks største eksportmarked, ansøgte om medlemskab af EF.
The argument for membership was reinforced by Britain's application, since Britain was Denmark's largest export market.
Endvidere spillede også det forhold, at det fælles marked for industrivarer på længere sigt ville åbne nye muligheder for dansk erhvervsliv, en stor rolle.
Another major factor was the longer-term prospect of new openings for Danish industrial goods.
I den årrække, hvor Danmark havde været medlem af EFTA, havde dansk industri vist, at den forstod at udnytte disse muligheder.
The country's years as a member of EFTA had shown that its industry would be able to exploit the opportunities.
Tvivl og forbehold især over for følgerne af integrationspolitikken, der ville begrænse den nationale kontrol med vigtige områder af den økonomiske politik, trådte i denne forbindelse i bag grunden.
All these factors outweighed the doubts and fears about the consequences of integration and the loosening of national control over important aspects of economic policy.
Irland har traditionelt haft snævre kulturelle, religiøse og militære forbindelser til det europæiske kontinent.
Ireland had a tradition of close and wideranging cultural, religious and military ties with the Continent and the Irish attitude was therefore very open to participation in the process of European integration.
Alene af den grund var irerne åbne over for irsk deltagelse i et samlet Europa.
It, too, saw entry into the Community as a chance to boost its vital farm exports.
Det engelske marked, som Irlands han del med landbrugsprodukter, også efter selvstændigheden i 1922, primært var orienteret imod, var ikke i sig selv stort nok til, at det alene kunne aftage det irske landbrugs store potentielle produktion.
Ever since independence in 1922, Irish agricultural trade had remained largely geared towards the British market, but this was not large enough to allow Irish agriculture to exploit its full productive potential.