natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Er der ved at opstå nye muligheder for joint ventures i disse lande mellem privatejede vesteuropæiske og statsejede østeuropæiske og sovjetiske virksomheder?
Are major new possibilities emerging for joint ventures in these countries between European private and Soviet State-owned enterprises?
Disse spørgsmål er fulde af politiske implikationer.
These questions are pregnant with political implications.
Nogle ser i dem en fristelse for EF-lande som Forbundsrepublikken Tyskland til at knytte sig for tæt til Sovjetunionen og dets allierede.
Some see in them a temptation by EC countries such as the Federal Republic of Germany to draw too closely to the Soviet Union and its allies.
Andre ser i det mindste en mulighed for at ændre det Europa-kort, der blev fastlagt i Jalta af de allierede, hvilket vil indebære, at Jerntæppet gradvist nedbrydes.
Others see at least a possibility of redrawing the map of Europe laid down at Yalta by the antiAxis Allies involving the gradual disappearance of the Iron Curtain.
Andre igen mener, at disse økonomiske og politiske strømninger før eller senere vil udviske forskellene i de underliggende systemer, der adskiller Øst- og Vesteuropa, og åbne vejen for en større europæisk sammenslutning, der omfatter lande fra Atlanterhavet til Uralbjergene.
Yet others believe that these economic and political trends will sooner or later obliterate the differences in the underlying systems dividing Eastern and Western Europe and open the way for a greater European association embracing countries from the Atlantic to the Urals.
Den tidligere franske præsident, Valéry Giscard d'Estaing, foreslog noget i denne retning i en tale til »Royal Institute for International Affairs« i London den 12. juli 1989.
Something along these lines was proposed by the former French President, Mr Valéry Giscard d'Estaing, in a speech to the Royal Institute for International Affairs in London on 12 July 1989.
Helt bortset fra det hastigt skiftende forhold mellem øst og vest er der dybtgående globale økonomiske kræfter på spil, som både øver indflydelse på Europa-1992 og selv påvirkes af den måde, hvorpå Det Europæiske Fællesskab udvikler sig.
Quite apart from the rapidly changing state of relations between East and West, there are pro found global economic forces at work which both impact on the Europe of 1992 and which are, in their turn, affected by the way in which the European Community develops.
For eksempel var de amerikanske og japanske selskabers voksende forspring i forhold til deres europæiske konkurrenter — især med hensyn til anvendelse af ny teknologi og konkurrencedygtighed i almindelighed — en af hovedårsagerne til, at den europæiske industri begyndte at bakke op om et initiativ såsom et europæisk marked uden indre grænser.
For example the growing head-start of American and Japanese companies over their European rivals — particularly in terms of use of new technology and overall competitiveness — was a major reason why European industry came to support an initiative such as the barrierfree European market.
Vi skal senere gennemgå de største europæiske selskabers argumenter for det indre marked.
We shall examine later the arguments of the major European companies for the single market.
Imidlertid er det vigtigste af disse troen på, at et stort hjemmemarked — kombineret med særlig støtte til industriel og navnlig højteknologisk forskning og udvikling samt til udnyttelse af resultaterne heraf—er af vital betydning, hvis europæiske selskaber skal kunne tage kampen op mod deres amerikanske og japanske konkurrenter på verdensmarkedet med noget håb om at overleve.
But foremost among them is the belief that a large domestic market — combined with special support for industrial and specifically high-technology research, development and application — was vital if European corporations are to meet their US and Japanese competitors on world markets with any hope of survival.
Men der er også et andet aspekt af den stigende »globalisering« af erhvervslivet, nemlig den mærkbare tendens til synlig, og endnu oftere usynlig, protektionisme inden for udenrigshandelen. handelen.
But there is another side to the picture of the growing globalization of big business.
Hvorvidt det er med rette eller urette, at EF, USA og Japan gensidigt anklager hinanden for protektionisme, vil blive vurderet senere.
That is the perceptible trend to visible, but more often invisible, protectionism in foreign trade.
For eksempel skrev den amerikanske handelsminister, William Verity, i »The Journal of Commerce« i oktober 1988, at »arkitekterne bag det europæiske 1992-program — fremsynede personer i europæiske regeringer og inden for europæisk industri... — søger at forhindre dannelsen af et 'Fort Europa'.
For example, the US Secretary of Commerce, Mr William Verity, wrote in The Journal of Commerce in October 1988 that 'The architects of the European 1992 programme — European government and industry leaders of vision ... seek to avoid a "fortress Europe".
Desværre er (de) under belejring.
Unfortunately, [they] are under siege.
Der er noget, der tyder på, at efterhånden som 1992 nærmer sig, vil der måske ske et tilbagefald til snævre nationale interesser og protektionisme«. tionisme«.
There are indications that backsliding, narrow national interests and pro tectionism may grow as 1992 approaches'.
Blot nogle få dage forinden havde den japanske viceudenrigsminister, Michihiko Kunihiro, talt på »Royal Institute of International Affairs« om Japans bekymring over den retning, som Europa efter 1992 kunne tænkes at ville vælge i sine handelsforbindelser med udlandet.
At the same time, and just a few days earlier, the Japanese Deputy Foreign Minister, Mr Michihiko Kunihiro, told the Royal Institute of International Affairs of his country's concern about the direction which the Europe of 1992 might take in handling its foreign trade relations.
Med henvisning til rygterne om, at EF måske ville forsøge at begrænse importen af japanske biler efter 1992, sagde Michihiko Kunihiro, at »Japan er alvorligt bekymret over denne sag og betragter den som en prøve på EF's oprigtige vilje til virkelig at åbne sine markeder for den øvrige verden i overensstemmelse med GATT-reglerne«.
Referring to rumours that the EC might want to control Japanese car imports beyond 1992, Mr Kunihiro said 'Japan is seriously concerned over this issue and regards it as a test case of the EC's sincere commitment to truly opening its market to the outside world, in conformity with the rules of GATT'.
Disse anklager er på det kraftigste blevet tilbagevist af EF-Kommissionen.
These are charges which have been strongly denied by the European Commission.
I mellemtiden erklærede stats- og regeringscheferne på EF-topmødet på Rhodos i december 1988, at Fællesskabet ikke havde nogen interesse i eller til hensigt at »lukke af for omverdenen«.
Meanwhile the Heads of State and Government of the Community, meeting in Rhodes in December 1988, declared that the Community had no interest or intention of 'turning in on itself.
I mellemtiden beskyldte EF og Japan den amerikanske Kongres for begyndende protektionisme under henvisning til Kongressens vedtagelse af handelsloven (Trade Bill) for 1988. Dette var hovedårsagen til, at konferencen vedrørende midtvejsvurderingen af Uruguay-Runden under GATT, som blev afholdt i Montreal i december 1988, blev en delvis fiasko.
Meanwhile the European Community and Japan charge the American Congress with incipient protectionism, citing the adoption by Congress of the 1988 Trade Bill.
Amerikanerne på deres side anklager EF for protektionisme, især fordi EF afviser at afskaffe enhver form for land brugsstøtte inden udgangen af dette århundrede, og både EF og USA kritiserer det fortsatte japanske overskud på handelsbalancen og den utilstrækkelige adgang, som deres eksportører har til det japanske hjemmemarked.
The Americans equally accuse the EC of protectionism, notably in refusing to agree to the complete abolition of all agricultural subsidies by the end of the cen tury, and both the EC and the US criticize the continuing Japanese foreign trade surplus and the inadequate access of their exporters to the Japanese domestic market.
Det er tydeligt, at verden i dag ser anderledes ud end for ti, ja tyve eller endnu flere år siden.
Clearly the world is a very different place than it was 10, let alone 20 or more years ago.
Kan det tænkes, at verdensøkonomien er ved at blive brudt op i gensidigt mistænksomme og indadvendte globale regioner?
Could it be that the world economy is breaking up into mutally suspicious and inward-looking global regions?
Hvad bør Det Europæiske Fællesskab i denne usikre fremtid gøre for at skabe balance mellem på den ene side de til tider modstridende krav, som den globale fri handel stiller — den frihandel, som har givet forbrugerne så mange fordele — og på den anden side ønsket om at bevare nøgleindustrier og beskæftigelsen?
How, in this uncertain future should the European Community balance the sometimes competing claims of global free trade — which have brought so many benefits to the consumer — with the preservation of key industry and employment?
Det er sandt, at ved første øjekast ligger en europæisk sikkerhedspolitik, nye forbindelser til Østeuropa eller den fremtidige verdensøkonomiske struktur meget langt fra de mere basale spørgsmål, der vedrører afskaffelse af politiske, fiskale, tekniske og andre interne hindringer for et europæisk enhedsmarked.
It is true that, at first sight, a European security policy, or a new relationship with Eastern Europe, or the future structure of the world economy are a very long way from the immediate bread-and-butter issues involved in eliminating political, fiscal, technical and other internal barriers to a single European market.
Det gælder især forholdet mellem det indre marked og EF's fremtidige politik på det monetære og sociale område.
This is particularly true of the relationship between the internal market as the future of the European Community monetary and social policy.
I det korte løb vil denne debat sandsynligvis være koncentreret om tre områder: for det første færdiggørelsen af det lovkompleks, der skal resultere i realiseringen af det indre marked inden den 1. januar 1993, for det andet den foreslåede »sociale dimension« for EF, herunder især fællesskabspagten om de grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, og for det
In the short run, this debate is likely to focus on three immediate sets of issues: the completion of the legislative programme to bring about the internal market by 1 January 1993; the proposed
tredje konklusionerne i Delors-Udvalgets rapport om en tre-faset udvikling hen imod en europæisk monetær union.
European Community 'social dimension', and the Social Charter of Fundamental Rights in particular; and the conclusions of the Delors Committee report recommending a three-stage move to European monetary union.
Denne rapport blev drøftet på Det Europæiske Råds møde i Madrid i juni 1989, hvor den fik tilslutning fra langt de fleste stats- og regeringschefer.
This report was discussed by the European Council in Madrid in June 1989 and was broadly endorsed by the great majority of the participating Heads of State or Government.
Faktisk forpligtede samtlige tolv med lemsstater sig til at indlede den første af de tre etaper i Delors-Rapporten i juli 1990.
Indeed all 12 Member Slates committed themselves to begin the first stage of the three stages outlined in the Delors report, beginning in July 1990.
Denne etape, som der endnu ikke er blevet fastsat en slutdato for, tager primært sigte på at forbedre samarbejdet om den økonomiske og monetære politik, og de tre lande, hvis valutaer stadig står uden for EMS'ens valutakursmekanisme (Storbritannien, Grækenland og Portugal), forventes at vil le indtræde som fuldgyldige medlemmer af EMS i løbet af denne første etape.
This stage, which has so far been given no completion date, will concentrate primarily on improving cooperation on economic and monetary policy, but the three remaining countries whose currencies are still outside the EMS exchangerate mechanism (the United Kingdom, Greece and Portugal) will be expected to become full members of the EMS during stage one.
I Madrid lod den britiske premierminister, Margaret Thatcher, en sløret bemærkning falde om, at hendes regering håbede at kunne »koble« sterling på EMS på et eller andet tidspunkt efter starten af første etape, men hun gav udtryk for uforbeholden modstand mod de to andre mere ambitiøse etaper i Delors-Udvalgets rapport om dannelse af en monetær union.
At Madrid the UK Prime Minister, Mrs Thatcher, dropped a veiled hint that her government hoped to be in a position to 'peg' sterling within the EMS at some point after the start of stage one, but she expressed unqualified opposition to the more ambitious second and third stages of the Delors Committee recommendations for progress to monetary union.
Gennemføres disse etaper vil hovedpolitikken på det økonomiske og monetære område blive planlagt og i sidste ende fastlagt på overstatsligt niveau, og det forudses, at der oprettes et europæisk central banksystem og muligvis indføres en fælles valuta.
These begin a pro cess of supranational scrutiny and eventually determination of key economic and monetary policies and envisage the establishment of a European Community central banking system and possibly a single currency.
I efteråret 1989 indledtes der intensive bestræbelser på at forberede første etape og på at gøre det muligt at indkalde til en regeringskonference, som sandsynligvis vil finde sted i september 1990, og som skal tage stilling til eventuelle ændringer af Rom-Traktaten. Disse ændringer vil være nødvendige for at kunne gennemføre mange af de anbefalinger, der vedrører anden og tredje etape af Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU).
In the autumn of 1989 intensive work was begun to prepare for stage one and to enable the convening of an intergovernmental conference, probably in September 1990, to consider possible changes to the Treaty of Rome.
Delors-Udvalgets rapport har udløst en debat blandt politiske beslutningstagere, centralbanker ne og økonomiske eksperter om, hvor langt og hvor hurtigt Fællesskabet kan bevæge sig hen imod en økonomisk og monetær union.
The Delors Committee report has raised the debate among policy-makers, central bankers and financial experts about just how far and how fast the Community can move down the road to economic and monetary union.
Men i skrivende stund rejser den britiske regerings mod vilje mod en traktatændring mulighed for, at de andre EF-lande, som ønsker at presse på, må gøre det på grundlag af en særlig aftale mellem disse lande alene — i lighed med den måde, som Det Europæiske Monetære System blev lanceret på i 1979.
But at the time of writing the reluctance of the UK Government to sanction a Treaty change raises the possibility that the other EC governments who wish to press ahead might have to do so in a special agreement purely among themselves — much in the way that the European Monetary System was launched in 1979.
Hidtil har såkaldte »almindelige europæere« stort set ikke deltaget i denne debat.
Thus far these debates have rarely involved the mass of so-called 'ordinary Europeans'.
Faktum er, at EF-debatter i de fleste medlemsstater for det meste anses for at være obskure, kedelige eller kun for særligt indviede.
The fact is that EC debates are — in most Member States, most of the time — regarded as obscure, boring and even esoteric.
Opinionsundersøgelser, som EF-Kommissionen selv har fået foretaget, bekræfter, at offentligheden i stigende grad udviser ligegyldighed, skepsis eller skuffelse over for den måde, hvorpå Det Europæiske Fællesskab har præsenteret sig selv i de seneste år.
As surveys conducted for the European Commission itself have confirmed, public opinion is increasingly indifferent, sceptical and disenchanted with the European Community as it has presented itself in recent years.
Det er næppe nogen overraskelse.
This is hardly surprising.
Fællesskabets nyere historie har langt fra altid været inspirerende.
The recent history of the Community has hardly always been inspiring.
Efter den konstitutionelle krise i midten af 1960'erne — hvor general de Gaulle fik ind ført, at de nationale regeringer kunne nedlægge veto mod EF-lovgivning, når en minister kunne påberåbe sig, at der stod en »vital national interesse« på spil — gik udviklingen hen imod en tættere samling af Europa, som var blevet indledt med oprettelsen af Det Europæiske Fælles skab i 1957, næsten helt i stå.
After the constitutional crisis in the mid-1960s, when General de Gaulle effectively in stituted the right of national governments to veto EC legislation in cases where ministers could claim a vital national interest, the momentum for greater European unity, first triggered by the formation of the European Community in 1957, then slowed to a virtual halt.
11970'erne kom ganske vist udvidelsen fra de oprindelige seks EF-lande til ni lande, som siden blev til tolv — idet Grækenland og derefter Spanien og Portugal kom til i 1980'erne. Det Euro-
The decade of the 1970s, did, it is true, see the enlargement of the original six-nation Community, first to nine and then to 12 Member States — with first Greece and then Portugal and Spain
pæiske Monetære System blev indført af EF i 1979.
The European Monetary System was introduced by the EC in 1979.
Ganske vist er fire af de nuværende tolv EF-lande — Storbritannien, Grækenland, Portugal og Spanien — endnu ikke fuldgyldige med lemmer, men i juni 1989 erklærede den spanske regering, at pesetaen ville deltage i EMS'ens valutakursmekanisme fra og med det følgende år.
It still lacks the full participation of four of the present 12 Member States — the United Kingdom, Greece, Portugal and Spain. However in June 1989 the Spanish Government announced that the peseta would join the EMS exchangerate mechanism the following year.
Disse år var imidlertid også præget af en verdensomspændende inflation og nedgangstider verden over, successive olieprischok, en faretruende ustabil US-dollar og stigende arbejdsløshed samt en omfattende industriel nedgang i EF-landene.
These were, however, also years of global inflation and worldwide recession, the years of suc­cessive oil-price shocks, of a dangerously destabilized US dollar and of rising unemployment and widespread de-industrialization in the economies of the Community.
Desuden kæmpede EF sig gennem denne periode med tilsyneladende stadig flere uovervindelige problemer med sin egen interne »husholdning«. holdning«.
Moreover the EC was grappling through this period with what appeared to be ever more intractable problems of its own domestic housekeeping.
EF's budget, udgiftsprioriteringer og den ulige fordeling af medlemsstaternes bidrag til EF's indtægter gav anledning til bitre stridigheder i slutningen af 1970'erne og begyndelsen af 1980'erne.
The European Community budget, the priorities for EC expenditure and the uneven burden on Member States contributing to its revenue, were a bitter cause of strife during the late 1970s and early 1980s.
Den fælles landbrugspolitik — som stod for over 70% af EF's udgifter — blev i vide kredse bragt i miskredit, efterhånden som der opstod fødevarebjerge og vin, mælke- og olivenoliesøer. EF's landbrugspriser steg til et godt stykke over verdensmarkedspriserne, og Fællesskabet stod dermed over for endnu større forpligtelser i form af subsidier til produktion og oplagring af uønskede fødevarer.
The common agricultural policy — which accounted for more than 70% of EC spending — was widely discredited as food mountains and wine, milk and olive oil lakes built up, EC farm prices rose well above world levels and the Community found itself involved in ever greater commitments to subsidize the production and storage of unwanted food.
Eftersom de nationale regeringer lå under for et tiltagende finansielt og budgetmæssigt pres på hjemmefronten, var det svært at få støtte til nogen mærkbar forhøjelse af indtægtsloftet på EF-budgettet.
With national governments under growing financial and budgetary pressure at home, there was little support for any significant increase in the revenue ceiling permitted to the Community budget.
Derfor kunne Fællesskabet ikke skaffe sig de indtægter, det så desperat behøvede for at kunne gennemføre et stigende antal politiske målsætninger uden for landbrugssektoren, her under især regional og social udvikling, forskning og udvikling samt bistand til associerede lande i Den Tredje Verden.
As a result the Community was denied the resources it desperately needed for a growing number of non-agricultural policy objectives — notably regional and social development, research and development, and aid to associated Third World countries.
Det interne tovtrækkeri om EF-budgettet og reformen af den fælles landbrugspolitik blev yderligere forbitret af en langvarig kampagne, som Det Forenede Kongerige indledte for at få kompensation for en del af landets nettobidrag til EF-budgettet, som er det næststørste bidrag, der ydes af nogen medlemsstat.
The internal wrangling over the EC budget and the reform of the CAP was further embittered by a protracted campaign by the United Kingdom to be compensated for part of its net contribu­tions to the EC budget, the second largest of any Member State.
Dette var en sag, som Margaret Thatcher forfulgte med brask og bram, og i løbet af disse år blev adskillige EF-topmøder næsten udelukkende domineret af den eksplosive budgetkrise.
This was a cause promoted with particular zeal by Mrs Thatcher and during those years several European Community summits were dominated to the exclusion of virtually every other issue by the explosive budget crisis.
Det kan derfor ikke undre, at spørgsmålet om en europæisk union førte en hensygnende tilværelse i det meste af 1970'erne.
It is hardly surprising, therefore, that the cause of European union languished during most of the 1970s.
Der blev gjort periodiske, men for det meste resultatløse bestræbelser på at tilskynde til større europæisk monetær integration, men disse bestræbelser var stort set virkningsløse indtil oprettelsen af EMS-samarbejdet.
Periodic but largely ineffective efforts were made to encourage greater European monetary integration but these had little result until the establishment of the EMS.
I slutningen af 1975 opfordredes den daværende belgiske premierminister, Leo Tindemans, til at udarbejde en rapport om de fremtidige skridt hen imod en europæisk økonomisk og politisk union ')· Tindemans foreslog en række foranstaltninger, herunder et større udenrigspolitisk samarbejde, forøget regional og social udvikling, politiske tiltag for at give EF-borgerne flere
At the end of 1975, the then Belgian Prime Minister, Mr Leo Tindemans, was invited to prepare a report on future steps to European economic and political union.' Mr Tindemans proposed a series of measures including greater foreign policy cooperation, increased regional and social development, policies to promote the rights of European citizens and a strengthening of the decision-making competence of the EC institutions.
') Tindemans-Rapporten om en europæisk union blev bestilt af Det Europæiske Råd i Rom i 1974 og præsenteret på Det Europæiske Råd i Bruxelles i 1976.
ι The report by Mr Tindemans on the prospects for European union had been commissioned by the European Coun­cil held in Rome in 1974 and it was presented to the Brussels European Council in 1976.
Rapportens henstillinger om en monetær union lå i forlængelse af en tidligere rapport, nemlig Werner-Rapporten fra 1969, og det mere pessimistiske syn på perspektiverne for en europæisk union i Marjolin-Rapporten fra marts 1975.
Its recommendations on monetary union closely followed an earlier report, the Werner report of 1969 and a more pessimistic view of the prospects for European union in the Marjolin report published in March 1975.