natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Derfor finder man også i den senere retspraksis udtrykket »medlemsstaternes tildeUng *) til Fællesskabet af rettigheder og beføjelser, der modsvarer traktatens bestemmelser« -) i stedet for det i tidligere retspraksis benyttede udtryk »overførsel af beføjelser«.
Thus, in later case law the expression, 'the grant made by Member States to the Community of rights and powers in accordance with the provisions of the Treaty'2is found in place of a reference to the 'transfer of powers' used in previous case law.
Denne terminologiske nuance kan på ingen måde fortolkes som værende afgørende for spørgsmålet om, hvilken betydning man skal tillægge medlems staternes kompetenceafgivelse.
This nice distinction in phraseology is not however to be interpreted as implying a value judgment attributing greater or lesser importance to the surrender of rights effected by the States.
Denne afgivelse af kompetence er bindende, så længe Fællesskabet består, medmindre der sker en lovformelig ændring af den traktat, hvorved Fællesskabet blev oprettet3).
This surrender is final so long as the Community continues to exist, and in the absence of any amendment to the Treaty establishing it, carried out in due legal form.3
Man vil se, at Domstolen ikke går ud fra det traditionelle og abstrakte suverænitetsbegreb, hvor suveræniteten som sådan anses som noget næsten metafysisk, noget udeleligt og uoverdrageligt — således som doktrinen om Staten har udviklet det i tiden fra Bodin over i) Neumann-dommen, af 13.12.1967, sag 17/67, Sml. 1965-1968, s. 436.
It is clear that the Court does not start from the traditional abstract concept of sovereignty having properties which are quasi-metaphysical, indivisible and inalienable, as in the theory of the State as it developed from Bodin to Hegel, through Hobbes and many others, which in the nineteenth century appeared to be inseparable from the concept of the modern State.
Der er på ingen måde her tale om et kvantitativt begreb, hvor der sættes lighedstegn mellem suveræniteten og territoriet som sådant, hvoraf visse dele måtte være afstået.
It is not, of course, a quantitative conception, comparing sovereignty to a territory, part of which is ceded.
Realiteten er snarere, at man ud fra den kompetence, der er tildelt Fællesskabet, og ud fra Fællesskabets udøvelse heraf afgør, om det er staten eller Fællesskabet, der har kompetencen med hensyn til det ene eller andet spørgsmål, uden at det dog hermed er udelukket, at enkelte aktioner udføres i fællesskab, eller at staterne løser mindre væsentlige opgaver.
Rather it is a question of deciding in relation to the powers granted to the Community and its exercise of them, whether it is the State or the Community which has control over such and such a matter, without excluding, in appropriate cases, either joint action or the carrying out of subordinate tasks by the State.
Princippet om den delelige suverænitet er fuldt ud dækkende til beskrivelse af integrationsprocessen, hvad enten man nu taler om, at denne proces indebærer en »nyordning« af staternes suverænitet, en »fusion« af disse eller endelig en »fælles udøvelse« heraf.
The idea of divisible sovereignty is entirely apt for describing the working of a mechanism of integration which may be described as the ' refashio­ning' of sovereignties, whose ' merger' or'joint exercise' such a mechanism implies.
En af EF-Domstolen afsagt dom J) kommer her ind på spørgsmålet om den »kompetenceafgivelse«, som tildelingen af beføjelser til Fælles skabet indebærer.
One of the judgments of the Court of Justice1deals with the question of ' surrender' entailed in the attribution of powers to the Community.
Sagen vedrørte det i Euratom-traktaten indeholdte kapitel om »Forsyning«.
The case concerned the chapter of the Euratom Treaty dealing with supplies.
Bestemmelserne i dette kapitel skulle inden for en vis frist ændres.
This chapter had to be reviewed within a certain period.
Skulle man heraf slutte, at hvis institutionerne ikke her foretager sådanne ændringer, så tilbageføres den på dette område overdragne kompetence fra Fællesskabet til medlemsstaterne?
Was it to be concluded that, as a result of the failure of the institutions in this respect, the powers conferred for dealing with the matter reverted from the Community to the Member States?
Domstolen forkastede denne påstand, som blev gjort gældende af den sagsøgte stat, idet den gentog visse betragtninger, der allerede var fremført i Costa-dommen, og tilføjede:
The Court rejected this argument of the defendant State, repeating some elements already found in the Costa judgment and adding that:
De fundamentale principper, som kommer til udtryk i EF-Domstolens førnævnte retspraksis, afspejler sig også i de afgørelser, som staternes øverste domstole har truffet.
The basic ideas found in the abovementioned cases of the Court of Justice are reflected in the decisions of the highest national courts.
Den italienske forfatningsdomstol udtalte således i sin dom af 27. december 1973, at »tildeling af legislativ beføjelse til EØF-institutionerne er ensbetydende med en hertil svarende begrænsning i den legislative beføjelse, som tilkommer de forfatningsmæssige organer i de forskellige medlemsstater« og
Thus, the Italian Constitutional Court, in its judgment of 27 Decem­ber 1973, refers to'the grant of normative power to the EEC institutions and the corresponding limitation on the normative power of the con­stitutional bodies of the various Member States' and further on it emphasizes the fact that 'the agreed limitations of sovereignty find... compensation in the powers vested in the larger Community of which
Dom af 14.12.1971, sag 7/71, Kommissionen mod Frankrig, Sml. 1971, s. 295 ff.
Judgment of 14.12.1971, Case 7/71 Commission ν France [1971] ECR 1003 at p.
I den belgiske kassationsrets dom, Le Ski, af 27. maj 1971 2) hed det i lighed med Costa­dommen, om end i mere tillempet form, at »traktaterne, som har skabt fællesskabsretten, har indført en ny retsorden, til fordel for hvilken medlemsstaterne har begrænset deres suveræne beføjelser inden for de områder, som disse traktater angiver«.
Special characteristics legal order for the benefit of which the Member States have limited the exercise of their sovereign powers in the domains laid down by the Treaties.'
Princippet om en »kompetencefordeling«3) har som naturligt modstykke princippet om fællesskabsrettens direkte virkning og forrang.
The principle of 'redistributing and sharing powers'lhas as a corollary the direct application and primacy of Community law.
9. juni 1971 4), at en lovlig overdragelse af kompetencen nødvendigvis indebærer en anerkendelse af virkningerne af de retsakter, der udstedes af den nye kompetenceindehaver, således at disse retsakter nu har direkte virkning i national ret og går forud for herimod stridende national ret.
As the German Constitutional Court emphasizes in an order made on 9 June 1971,2the lawful delegation of powers necessarily entails rest cognizing the results of acts adopted by the new holder of the powers, so that such acts have direct effect in domestic law and take precedence over any national law to the contrary.
Disse principper er ofte blevet lagt til grund af EF­Domstolen og vil blive nærmere uddybet i kapitel III i denne frem­stilling.
These principles have often been recalled by the Court of Justice and they will be the subject of a special study in Chapter III of the present work.
Denne maksime om kompetencefordeling vil uvægerligt lede tankerne hen på den føderative model.
The idea of a distribution of powers inevitably summons up the federal example.
Man må dog ikke drage denne analogi for vidt, da man ellers forvansker det forhold, der faktisk består mellem Fællesskabets kompetence og den nationale kompetence.
The analogy, however, cannot be pushed too far without distorting the true relationship between Community and national powers.
For det første er der nemlig ikke tale om, at fællesskabstraktaterne ■— således som det ofte er tilfældet i forbundsforfatningerne — henlægger omfattende områder til fællesskabsinstitutionerne, og, for det andet er det sædvanligvis ikke kompetencetildelingen som sådan, men dens udø­velse, som bevirker, at staterne mister beføjelser til at vedtage retsakter, der er i strid med de fælles regler.
First, the Community Treaties do not, as is often the case with federal constitutions, entrust whole sectors to the Community institutions ; second, it is not, as a general rule, the actual granting of powers but the exercise of them which deprives the States of the power to take any action incompatible with the common rules.
EØF­traktaten — og i særdeleshed bestemmelserne vedrørende den fælles politik inden for de enkelte sektorer (landbrug, transport, handelspolitik) ■— tillægger institutionerne opgaver, som de efter nærmere fastsatte regler skal udføre i overensstemmelse med traktatens generelle målsætninger og de specielle mål, der er fastlagt i traktatens enkelte kapitler.
The EEC Treaty—and especially the provisions relating to the common sectorial policies (agriculture, transport, commercial policy)—entrusts the institutions with carrying out tasks which they have to accomplish according to a prescribed procedure, whilst observing the general objectives of the Treaty and the special objectives of the particular chapter concerned.
Det er den faktiske udøvelse af disse beføjelser, som bevirker, at staterne mister deres kompetence.
It is the implementation of these powers which causes the State to surrender its rights.
Dette er det generelle princip, som dog må uddybes nærmere, alt efter hvilken sektor i traktaten der er berørt.
Such is the general principle, which however varies on points of detail according to the sector concerned. cerned.
Denne regel gælder både med hensyn til de unilaterale — autonome ■— aspekter af handelspolitikken2) og med hensyn til handelsaftalerne, som for fremtiden kun Fællesskabet kan indgå med tredjelande.
17 and for the commercial agreements which from that time on only the Community has been able to conclude with third States.
Dette er kun en tilsyneladende undtagelse fra det førnævnte almindelige princip.
This is only an apparent exception to the principle described above.
Inden Fællesskabet fik enekompetence på dette område, fandt der nemlig i løbet af overgangsperioden en koordination sted af de enkelte staters handelspolitik med henblik på at gøre den ensartet samt med henblik på, at Fællesskabets institutioner senere kunne udøve den.
The stage of exclusive attribution of powers was preceded, during the transitional period, by a phase coordinating national commercial policies in order to unify them and facilitate their exercise by the Commu­nity institutions.
Den fælles handelspolitik er i vidt omfang en afspejling af Toldunionen, som allerede før overgangsperiodens udløb, den 1. juli 1968 gennem­førtes ved fællesskabsforanstaltninger. Det ville jo være ulogisk, om staterne i kraft af aftaler med tredjelande kunne udøve beføjelser, som de på det interne plan havde mistet.
The common commercial policy is to a large extent a reflexion of the customs union brought about by Community measures dating from before the end of the transitional period, namely from 1 July 1968.
Hvad angår den fælles landbrugspolitik, kan det til gengæld konstateres, at forordningerne om markedsordningerne ikke nødvendig­vis er til hinder for, at medlemsstaterne kan gribe ind ved hjælp af egne retsforskrifter.
On the other hand, with regard to the common agricultural policy, the existence of regulations setting up market organizations does not necessarily deprive Member States of the right to make rules.
Domstolen har ganske vist i en række domme kategorisk udtalt, at medlemsstaterne ikke kan træffe forholdsregler med det formål at ændre rækkevidden af forordningerne eller gøre tilføjelser til bestemmelserne heri3). Med henblik på gennemførelsen af disse forord­ninger kan medlemsstaterne kun træffe foranstaltninger, hvis de er nødvendige, eller hvis de er beføjet hertil, og i så fald inden for selve grænserne af denne beføjelse4).
Admittedly the Court has stated categorically in certain judgments that the Member States may not take measures intended to affect the scope of regulations or to add to their provisions. l In implementing these regulations, the States may only take such measures as are necessary or which they have been authorized to take and, in the latter case, only within the limits of their authorization.
Domstolen har dog anerkendt lovlig­heden af foranstaltninger, som »ikke ændrer fællesskabsordningen, ikke begrænser dennes rækkevidde«B), og som har samme sigte.
2However, the Court has admitted the validity of measures which do not create exemptions from the Commu­nity system, which do not limit its scope and which seek the same to achieve the same aim.
En national foranstaltning er med andre ord ikke ulovlig, i og med at den ensidigt griber ind på et område, hvor staten ikke længere kan gribe ind, men alene fordi den kunne bringe den fælles markedsordnings målsætning og funktion i fare G). Men Domstolen afholder sig ikke fra om fornødent at gøre brug af erklæringer, der måtte være fremsat under forarbejderne til en forordning, for at afgøre, om forordningens tavshed kan fortolkes i) Udtalelse 1/75, 11.11.1975, Sml. 1975, s. 1355­1365.
3In other words, the national measure is not condemned because it constitutes unilateral action in a sector where State intervention is no longer possible but because it might prejudice the aims, objectives and functioning of the common organization of the market.4But the Court does not hesitate, where appropriate, to rely on statements made during the preparatory work before the regu­lation was adopted in order to determine whether the silence of the regulation on the point is to be interpreted as implied by authorizing the States to act, or whether, on the other hand, it expresses the institu­tions' opinion that intervention by the public authorities in this regard is undesirable.5 This is the reason why interpretations are to be rejected which see these cases as holding that it is legitimate for the State to
Dom af 16.6.1970, sag 74/69, Krohn, Sml. 1970, s. 69 f.
Judgment of 16.6.1970, Case 74/69 Krohn [19Ί0] ECR 451.
) Dom af 17.12.1970, sag 34/70, Synacomex, Sml. 1970, s. 287 f. ) Dom af 2.2.1977, sag 50/76, Amsterdam Bulb, Sml. 1977, s. 137.
Judgment of 17.12.1970, Case 34/70 Syndicat National Céréales [1970] ECR 1233.
Dom af 23.1.1975, sag 51/74, van der Hulst, Sml. 1975, s. 79. )
Judgment of 23.1.1975, Case 51/74 van der Hulst [1975] ECR 79.
Dom af 26.2.1976, sag 65/75, Tasca, Sml. 1976, s. 291.
Judgment of 26.2.1976, Case 65/75 Tasca [1976] ECR 291 ; cases Amsterdam Bulb and van der Hulst quoted above.
Domme Amsterdam Bulb og van der Hulst, jf. ovenfor.
Judgment of 18.5.1977, Case 111/76 [1977] ECR 901.
Dette er forklaringen på, at der må tages afstand fra fortolkninger, hvorefter denne retspraksis skulle være udtryk for, at staterne er legitimeret til at udøve en parallel kompetence på de områder, der henhører under de fælles markedsordninger.
Special characteristics exercise parallel powers in sectors subject to a common organization.
Staten har i bedste fald en kompetence, hvis udøvelse er underlagt Fællesskaberne, og som ikke alene er begrænset af de eksisterende regler, men også af de tilsigtede mål og af, at virkningerne af de nationale foranstaltninger skal være forenelige med hele fællesskabsordningen.
The State retains at most a power which is subject to supervision, limited not only by the rules which have been laid down but also by the objectives being followed and the need for national measures to be compatible with the Community system.
I modsat fald vil der klart være tale om det, man i føderativ ret betegner som konkurrerende kompetence.
In other cases, it is quite clear that concurrent powers are being exercised, to borrow a term used in federal law.
Det er selve vedtagelsen af fællesskabsforanstaltninger, der bevirker, at medlemsstaterne herefter ikke længere har kompetence.
It is the adoption of Community measures which paralyses the States' powers.
Så længe der ikke findes fælles regler, kan medlemsstaterne træffe nationale foranstaltninger, men de må ikke vanskeliggøre Fællesskabets senere udøvelse af de beføjelser, der tilkommer dette2). Ifølge EØF-traktatens artikel 5 skal medlems staterne afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af traktatens målsætning i fare, og de skal endvidere træffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af traktaten eller af retsakterne til gennemførelse af denne.
In so far as there are no common rules, the States may adopt national measures but these must not prevent the Community from exercising its own powers in the future.1This is an application of Article 5 of the EEC Treaty, which requires the States to abstain from any measure which could jeopardize the attainment of the Treaty's objectives and to take all appropriate measures to ensure fulfilment of their obligations under the Treaty or the acts implementing it.
Forekomsten af en frist kan af og til bevirke, at et område efter fristens udløb henhører under Fællesskabets enekompetence.
Sometimes the expiry of a time limit has the result of placing a matter exclusively within the ambit of the Community's powers.
Dette er således tilfældet med hensyn til spørgsmålet om bevarelse af havets fiskeressourcer, jf. artikel 102 i tiltrædelseakten3), som pålægger Fællesskabet at træffe foranstaltninger på dette område inden en endnu ikke helt klart fastlagt dato.
This was the case with the conservation of fish stocks under Article 102 of the Act of Accession, which required the Community to adopt measures by a date indicated in terms that were far from clear. 2
Endelig er der områder, hvor Fællesskabet griber ind med henblik på at koordinere udøvelsen af staternes kompetence.
Lastly, there are some matters where Community action is intended to coordinate the exercise of national powers.
Man kan her nævne den indbyrdes tilnærmelse af lovgivningerne, samordningen af den økonomiske politik samt de samarbejdsaftaler, der indgås med tredjelande 4).
In this connection the harmonization of laws may be mentioned, together with the coordination of economic policies and the field of cooperation agreements concluded with third countries. 3
I hvor høj grad staterne fratages kompetence, afhænger i dette tilfælde af omfanget af den fælles styring, af Fællesskabets politik som sådan.
The extent to which the States suffer a diminution of their powers will depend, in this case, on the degree of supervision and guidance to be exercised by the Community.
1977, s. 901 ff. 2) Dom af 1.7.1976, forenede sager 3, 4 og 6/76, Sml. 1976, s. 1279.
Judgment of 14.7.1976, Cases 3, 4 and 6/76 [1976] ECR 1279.
Dom af 16.2.1978, sag 61/77, Kommissionen mod Irland, Sml.
Judgment of 16.2.1978, Case 61/77 Commission ν Ireland [1978] ECR 417.
1978, s. 417 ff. 3) Dommen Kommissionen mod Irland, jf. ovenfor.
Commission ν Ireland, cited above.
4) Se her artikel III, stk. 4, i rammeaftalen af 6.7.1976 om handels- og økonomisk samarbejde mellem De europæiske Fællesskaber og Canada, EFT L 260 af 24.9.1976, s. 2.
In this connection see Article III (4) of the Framework Agreement for commercial and economic cooperation between the European Communities and Canada made on 6 July 1976, OJ L 260 of 24 September 1976, p. 2.
Retsskabende institutionaliseret ordning
An institutionalized system for creating rules
Afsnit 2: En institutionaliseret ordning med henblik på den retsskabende virksomhed
Section 2. An institutionalized system for creating rules
Traktaten indeholder grundlæggende regler, der er umiddelbart anvendelige, såsom de undladelsesforpligtelser, der gælder for medlems staterne, for så vidt angår forbudet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet (EØFtraktatens artikel 7), eller med hensyn til indirekte beskatning (EØFtraktatens artikel 95) eller indførelse af told (EØFtraktatens artikel 12) m.v.
The Treaties do contain fundamental rules applicable as they stand, such as the prohibition against discrimination on the grounds of nationality (Art. 7 EEC) or against the indirect imposition of taxes (Art. 95 EEC) or new customs duties (Art. 12 EEC) etc.
Men det mest karakteristiske træk ved integrationstraktaterne, som fællesskabstraktaterne jo er, er den meget komplette række af retlige instrumenter, som institutionerne får stillet til rådighed med henblik på gennemførelsen af deres mål; disse mål skal virkeliggøres i overens stemmelse med det princip om gradvis gennemførelse, som ligger til grund for selve systemet.
But the most characteristic feature of integration treaties, such as the Community Treaties, is the way in which they entrust the institutions with the task of achieving their objectives and provide them with a remarkably complete panoply of legal instruments for this purpose; these objectives are to be achieved on the principle of progressive realization, which is central to the system.
EØF-traktatens bestemmelser om en over gangsperiode, der udløb den 31. december 1969, og opdelingen af denne i etaper, afspejler dette princip.
The existence in the EEC Treaty of a transitional period—which expired on 31 December 1969—and the division of this period into stages reflect this principle.
Inden for hver etape på 4 år skulle bestemte opgaver være udført, og overgangsperiodens udløb efter 12 år (med mulighed for forlængelse indtil 15 år), som er »den sidste frist for såvel ikrafttræden af alle fastsatte bestemmelser som for gennemførelsen af alle foranstaltninger, som oprettelsen af fælles markedet indebærer« (EØFtraktatens artikel 8), understreger denne rammetraktats karakter af et program samt den forpligtelse, som institutionerne har til at gennemføre dette.
A set of actions was assigned to each four-year stage and the end of the twelve-year period (with a possible extension to fifteen years) laid down as 'the latest date by which all the rules laid down must enter into force and all the measures required for establishing the common market must be implemented' (Art. 8 EEC) underlines the progressive character of this 'framework treaty' and the obligation placed on the institutions to implement it.
Den institutionelle ordning, der er indført siden EKSF-traktatens ikrafttræden, omfatter fire organer, i traktaterne kaldet »institutionerne«. tionerne«.
The institutional system which has been in operation since the ECSC Treaty came into force involves four bodies, called in the Treaties 'institutions'.
En institution, hvis medlemmer (for tiden 13) er udnævnt af regeringerne, men hvis uafhængighed i embedet er sikret ved traktaterne (fusionstraktatens artikel 10) repræsenterer Fællesskabets almene interesse som sådan.
One institution, whose members (thirteen at present) are appointed by the governments but whose independence of action is guaranteed by the Treaties (Merger Treaty, Art. 10) represents general Community in terests.
Oprindeligt var denne institution Den høje Myndighed, Kul- og Stålfællesskabets eksekutive organ, som i medfør af EKSF-traktaten havde beslutningsbeføjelser (artikel 8, 14 og 15 i EKSF-traktaten).
This was initially the High Authority, the executive organ of the ECSC, endowed with power to make decisions under that Treaty (Arts. 8, 14 and 15 ECSC Treaty).
Efter fusionen af de eksekutive organer er det Den fælles Kommission, der siden 1967 varetager Den høje Myndigheds beføjelser, og som nu udøver Kommissionernes opgaver, der i henhold til Romtraktaterne (EØFtraktatens artikel 155 og Euratomtraktatens artikel 124) gør Kommissionen til det initiativtagende organ, traktaternes vogter, det administrative organ og det organ, der forhandler Fællesskabets aftaler udadtil.
Following the merger of the executive organ, a single Commission has, since 1967, assumed the responsibilities of the High Authority and carries out the tasks assigned to the Commissions under the Treaties of Rome (Art. 155, EEC Treaty and Art. 124, Euratom), which makes it the body which proposes legislation, the guardian of the Treaties, the administrative organ and the negotiator of the Community's external agreements.