natgillin/translations-raw huggingface dataset:
»/ mangel af fællesskabsbestemmelser på dette område tilkommer det derfor hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte procesreglerne for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning afføder for de retsundergivne, idet sådanne regler ikke kan være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende nationale søgsmål; ... det ville kun forholde sig anderledes, hvis disse procesregler og frister i praksis umuliggjorde indtaling af rettigheder, som de nationale retter har pligt til at beskytte« *).
The first case concerned the application of the principles of deductibility of the amount of VAT paid on goods acquired for the requirements of a business and the option open to the Member States to derogate from these principles in the case of'capital goods'.
Denne dom blev afsagt i anledning af, at nogle i national ret fastsatte forældelsesfrister var blevet bragt i anvendelse med hensyn til et søgsmål om tilbagebetaling af afgifter, der var opkrævet i strid med fælles skabsretten.
The plaintiff company had claimed in the national proceedings that the concept of'capital goods' had been interpreted too widely by the Netherlands.
I dette tilfælde var der tale om søgsmålsfrister, som EF-Domstolen anså for »rimelige«.
The national court had asked the Court of Justice whether the party had a right to unlimited deduction which the courts must pro tect.
Ud fra princippet om retssikkerhed, der gælder inden for national ret såvel som inden for fællesskabsretten, anerkendes lovligheden af sådanne fastsatte frister. I det omfang, der ikke findes fællesskabsretlige procesregler, er det de nationale bestemmelser, der finder anvendelse.
After recalling the classic grounds of judgment in the Grad and Van Duyn cases and especially the right of interested parties to rely in law on a provision in a directive, the Court added, ' This is especially so when the individual invokes a provision of a directive before a nation al court in order that the latter shall rule whether the competent national authorities, in exercising the choice which is left to them as to the form and the methods for implementing the directive, have kept within the limits as to their discretion set out in the directive.'1
Dersom der ikke finder en koordination sted af de nationale proces regler vil en sådan situation nødvendigvis medføre, at der gælder for skellige frister, hvilket igen fører til visse forskelle i den effektive an vendelse af fællesskabsretten.
The court cannot take upon itself the choice left to the State as to whether or not to exercise the option granted by the directive, but if the State has exercised its option under the directive, the court can and must rule whether the national measure falls outside the margin of interpretation left to the State, that is to say, in the case in question, whether the derogation conforms to the directive, and especially to the concept of ' pro perty for investment' contained in it.
Man vil forstå, at tilsvarende betragtninger kunne fremføres med hen syn til de nationale bestemmelser om sanktioner, der finder anvendelse ved overtrædelser af fællesskabsretten og med hensyn til reglerne for domstolsprøvelse som sådanne.
In the Enka case the point at issue was the method of calculating the customs value of goods imported from a 'new' Member State into an ' old' Member State.
Det er ubestrideligt, at man på dette punkt kan konstatere meget store forskelle mellem de forskellige nationale retssystemer.
A directive forbade the costs of warehousing and preserving the goods from being incorporated into the 'price paid or payable' when calculating the customs duty.
Den pligt til samarbejde, som påhviler medlems staterne i medfør af traktatens artikel 52), er her klart utilstrækkelig over for sådanne forskelle, som har historisk oprindelse.
Could an individual invoke this rule for his own benefit? After referring to its earlier decisions and especially to ground of judgment 24 in the Verbond der Nederlandse Ondernemingen judgment quoted above, the Court added:
Alene et initiativ fra Fællesskabets side med henblik på en samordning samt en frivillig indbyrdes tilnærmelse af de nationale lovgivninger vil med tiden kunne reducere disse forskelle 3).
'It emerges from the third paragraph of Article 189 of the Treaty that the choice left to the Member States as regards the form of the measures and the methods used in their adoption by the national authorities depends upon the result which the Council or the Commission wishes to see achieved.'
Den nationale dommer forelagde i den anledning EF-Domstolen en række præjudicielle spørgsmål*).
Direct effect only exists in so far as there is no such power.
Den italienske regering hævdede, at sagen måtte afvises uden videre, fordi den italienske retsinstans her kun kunne bringe nationaliseringsloven i anvendelse og ikke den lov, hvorved traktaten godkendtes, da denne var en tidligere lov. Denne opfattelse støttedes på en kendelse, som den italienske forfatningsdomstol havde af sagt mellem de samme parter2).
The Court's decisions do not as yet contain any decisive elements to support the conclusion that a directive, in addition to 'vertical effect', might be recognized as having 'horizontal effect'.2But it is not at present possible to exclude such a possibility completely in view of the de velopments in the case law dealing with the direct effect of provisions in the Treaty.3 iv.
Denne afgørelse havde vakt forståelig interesse i fællesskabskredse.
International agreements concluded by the Community
Costa/ENEL-domm & n 3) har med hensyn til spørgsmålet om forrang samme betydning som Van Gend & Loos-dommen har for spørgsmålet om den direkte virkning. Princippet om forrang er en logisk følge af den opfattelse, som EF-Domstolen har om Fællesskabets retsorden som værende »integreret i medlemsstaternes retssystemer«, og »som skal anvendes af deres rets instanser«.
It did so in the Bresciani judgment concerning the scope of an article in Yaoundé Conventions I and II referring to a provision in the Treaty, Article 13 (2), which itself has direct effect.
Vi har i begyndelsen af denne fremstilling citeret de præmisser, hvori EF-Domstolen karakteriserede den retsorden, der er afledt af traktaterne.
The Court did not merely point to the existence of the reference. It set the provision in the context of the association agreements to which it belonged.
Domstolen har heri understreget Fællesskabets ubegrænsede varighed, fællesskabsmyndighedernes autonomi såvel indadtil som udadtil og navnlig den kompetencebegrænsning eller overførsel af beføjelser fra medlemsstaterne, som har begrænset deres suverænitet og »således skabt et regelsæt, som finder anvendelse på deres statsborgere og på dem selv«.
It observed that the prohibition on customs duties on imports was, for the Community, an obligation unqualified by any reservation, either implicit or explicit.
Den nære sammenhæng mellem princippet om direkte anvendelighed og Fællesskabets forrang fremgår klart heraf.
Only the associated States could ask for consultations on the subject to be opened and this imbalance in the benefits, normal in agreements of this kind, did not have the result of robbing the provision of direct effect in the relations between the Member States and individuals.4
Disse to grundpiller i Fællesskabets retsorden er nødvendige følger af den om lægning af beføjelserne, som oprettelsen af Fællesskaberne medfører.
It may be that the Court would also recognize the direct effect of pro visions in international agreements similar to those contained in the EEC
J) Jf. ovenfor, afsnit 1.
Case 38/77 Enka [1977] ECR 2203, Grounds 10 to 18.
2) Kendelse af 7.3.1964 3) Sml.
On the use of these terms see para. 100 above.
EF-Domstolen bestræbte sig herefter på at påvise, at det af »traktatens ordlyd og ånd« logisk følger, at »medlemsstaterne ikke kan gøre en senere ensidig foranstaltning gældende imod en retsorden, som de har accepteret på gensidig basis; en sådan foranstaltning vil således ikke kunne gøres gældende imod denne retsorden«.
Treaty which occur in agreements establishing free trade zones between the Community and non-member States, such as the agreements con­cluded with European countries which are not candidates for accession.
Den understregede hermed på ny sammenhængen mellem princippet om den direkte anvendelighed og princippet om forrang, men også mellem forrangen og overdragelsen af en lovgivningsbeføjelse til Fællesskabet.
The Court stated in the Liick judgment1 that the national court must not apply a national rule conflicting with a Community provision having direct effect.
Domstolen udtaler nemlig, at »denne bestemmelse, som ikke indeholder noget forbehold, ville være uden betydning, hvis en medlemsstat ensidigt kunne ophæve virkningerne heraf ved en lov givningsakt, som kunne gøres gældende imod fællesskabsreglerne«. Dersom en medlemsstat påstod, at en yngre lov skulle have forrang for en forordning, ville dette i øvrigt være absurd og illusorisk, fordi en senere forordning blot kunne bringe denne uoverensstemmelse til ophør.
The same solution was repeated in the Lorenz judgment,2 and more recently still, in the Simmenthal case3we read that: 'The relationship between provisions of the Treaty and directly applicable measures of the institutions on the one hand and the national law of the Member States on the other is such that those provisions and measures by their entry into force render automatically inapplicable any conflicting provision of current national law.'4 The recognized right of the domestic order to choose the most appropriate procedure for ensuring the direct effect of Community law must be reconciled with the fact that its pro­visions are an immediate source of rights and obligations for all con­cerned.
EF-Domstolen kunne således i få vendinger, der siden er blevet klassiske, og hvis indflydelse på national retspraksis har været betydelig, konkludere, at:
Thus, at the very least, national courts must refrain from applying con­trary earlier law.5The courts will be able to go further and, for example, declare the contrary provision null and void where the national law affords them such a power.
»Af alt dette fremgår det, at den af traktaten affødte ret, der hidrører fra en autonom retskilde, på grund af sin selvstændige natur retsligt må gå forud for en hvilken som helst national bestemmelse, idet den ellers ville miste sin fællesskabskarakter, og idet selve retsgrundlaget for Fællesskabet ellers ville blive bragt i fare; staternes overførsel af rettigheder og forpligtelser i henhold til traktatens bestemmelser fra deres nationale retsorden til fordel for Fællesskabets retsorden med fører således en endelig begrænsning af deres suverænitet, imod hvilken en senere ensidig retsakt, der er uforenelig med fællesskabsbegrebet, ikke kan gøres gældende«x).
By virtue of the primacy of Community law, the 'blocking effect' of directly applicable provisions is also apparent with regard to subsequent national law. As has been seen, this may occur with provisions imple­menting a directive.6In the Simmenthal judgment, the Court strongly emphasized that directly applicable provisions of Community law had the effect of preventing ' the valid adoption of new national legislative measures to the extent to which they would be incompatible with Com-
Fællesskabsretten bør som følge af sin »selvstændige natur« til lægges forrang.
See also Case 167/73 Commission ν French Republic [1974] ECR 359, Ground 35. Cases Verbond van Nederlandse Ondernemingen and Enka, cited above.
Domstolens retspraksis skal ikke tages som udtryk for en funktionel nødvendighed, som ellers altid har foranlediget den internationale domstol til — undertiden blot som et simpelt faktum — at fastslå, at de retsregler, den anvender, har for rang for national ret.
Its decisions cannot be regarded as an expression of the practical necessity which has always led international courts to assert the superiority of the law they are applying over national law, the latter being sometimes treated as simply a question of fact.
En sådan dualisme er ikke på sin plads, når der er tale om forholdet mellem Fællesskabets retsorden og de nationale retssystemer.
This dualism is not appropriate in the relations between the Community legal order and the national orders.
Og det ville stemme dårligt med den koordination, som har fundet sted mellem disse systemer, og som navnlig kommer til udtryk ved ordningen med præjudicielle spørgsmål.
It gives a poor idea of the coordination between them, which finds expression especially in the machinery for seeking preliminary rulings.
Når EF-Domstolen udtaler, at fællsskabsretten retligt må gå forud for en national bestemmelse, henviser den derfor til den nationale dommer.
Thus when the Court rules that domestic law cannot override Community law, it is referring to proceedings before national courts.
Dette fremgår endnu mere klart af Simmenthaldommen af 9. marts 1978, hvor Dom stolen har konkluderet, at
This is even clearer in the Simmenthal judgment delivered on 9 March 1978 where the Court concluded that,
»enhver national ret inden for sin kompetence har pligt til at anvende fællesskabsretten fuldt ud og til at beskytte de rettigheder, som fællesskabsretten tillægger private, idet den skal undlade at anvende en hver modstridende bestemmelse i national lov, hvad enten denne er vedtaget før eller efter fællesskabsreglen«.
' Every national court must, in a case within its jurisdiction, apply Community law in its entirety and protect rights which the latter confers on individuals and must accordingly set aside any provision of national law which may conflict with it, whether prior or subsequent to the Community rule.'
Fællesskabsrettens forrang er således ikke en forpligtelse, som det på hviler den grundlovgivende forsamling eller lovgivningsmyndigheden at genemføre.
Primacy is not an obligation which it is incumbent upon the founder of the constitution or the legislator to implement.
Det er en regel, der skal anvendes af dommeren.
It is a rule to be applied by the courts.
Den er også absolut i den forstand, at den finder anvendelse på en hvilken som helst intern rets regel, uanset dens retlige trinfølge, det være sig endog en forfatningsbestemmelse.
It is also absolute in the sense that it applies to every rule of domestic law, whatever its standing, even if it is a constitutional rule.
Som antydet i Costa-domm & n, og som det fremgår af ovennævnte passage, er princippet om fællesskabsrettens forrang for de nationale forfatninger blevet nærmere præciseret og uddybet i senere domme.
Suggested discreetly in the Costa judgment, as appears in the passage quoted above, the principle of the primacy of Community law over national constitutions has been developed and amplified in later judgments.
En virksomhed, der havde anlagt sag med påstand om annullation af en beslutning, som var truffet af Den høje Myndighed, og hvori virk somheden tilpligtedes at betale et bidrag, som skyldtes i medfør af ud ligningsordningen for importeret skrot, anmodede i den anledning EF-Domstolen om at udsætte sagens afgørelse, indtil forfatningsdomstolen havde taget stilling til påstanden om, at visse bestemmelser i EKSF-traktaten var forfatningsstridige.
In the San Michele case, 2an undertaking bringing an action for the annulment of a decision by the High Authority imposing payment of an equalization charge on imported ferrous and similar scrap asked the Court of Justice to suspend judgment until the constitutional court had
93 me som at fratage Fællesskabet enhver betydning, hvis det accepteredes, at ratifikationsakten enten kun var en delvis accept af traktaten eller et middel, hvorved traktaten kunne tillægges forskellig retsvirkning alt efter medlemsstaterne, eller som en anledning til til at give visse bor­gere mulighed for at unddrage sig disse regler« χ).
The Court added that; ' Such a claim is all the more inadmissible in that, in this case, any decision to suspend judgment would be tantamount to reducing the Community to a cipher by regarding the instrument of rati­fication either as only partially accepting the Treaty, or as the means of according to it different legal consequences, varying with the Member State concerned, or as the means whereby some nationals might evade its rules.'
Domstolen understregede således, at enhver påstand fra en medlems­stats side om, at de nationale forfatningsretlige kriterier går forud for fællesskabsretten, ville være kimen til Fællesskabets opløsning og i strid med princippet om medlemskab »på gensidig basis«, der allerede er nævnt i Costø­dommen.
The Court thus emphasizes that any claim by a State to give its own constitutional rules precedence over Community rules is bound to dis­rupt the Community and is contrary to the principle of accession on a reciprocal basis already mentioned in the Costa judgment.
Domstolen berørte her noget fundamentalt ved integrationsprocessen.
The Court is touching here on a fundamental fact of the process of integration.
Staterne kan kun gå med til en suverænitetsbe­grænsning med den hertil svarende betydelige ændring i deres beføjel­ser, hvis de regler, som de underkaster sig, virkelig er fælles.
States can only accept the limitations of sovereignty corresponding to impor­tant changes of power if the rules to which they submit are genuinely common.
Det er således ikke tilfældet, hvis de underkastes kriterier og regler, som nød­vendigvis varierer fra stat til stat.
This is not the case if the rules are subject to criteria and pro­cedures which necessarily differ from one State to another.
»Derfor påvirkes en fællesskabsakts gyldighed eller virkning i en med­lemsstat ikke af, at det gøres gældende, at den krænker de fundamen­tale rettigheder, som bliver udformet i statens forfatning, eller grund­sætningerne i en national forfatningsstruktur« 2).
In the Internationale Handelsgesellschaft judgment it repeated word for word one of the grounds of judgment in the Costa ν ENEL case and added that:
I den førnævnte Leonesio­dom kunne EF­Domstolen ikke tiltræde den påstand, som en medlemsstat nedlagde, og hvorefter udbetalingen af en kvægslagtningspræmie, der havde hjemmel i nogle forordninger, var betinget af, at der blev vedtaget budgetbestemmelser, når den pågæl­dende modtager dog opfyldte alle de i forordningen fastsatte betingel­ser 2).
' The validity of a Community measure or its effect within a Member State cannot be affected by allegations that it runs counter to either fundamental rights as formulated by the constitution of the State or the principles of a national constitutional structure.'l
Lidt senere præciserede Domstolen over for selvsamme stat, men denne gang i anledning af en præmieordning for rydning af frugttræer, at »en medlemsstat kan ikke påberåbe sig indenlandske bestemmelser eller praksis for at retfærdiggøre undladelsen af at respektere forpligtelser og frister, som følger af fællesskabsforordninger; i overensstemmelse med de almindelige forpligtelser, som påhviler medlemsstaten i hen­hold til traktatens artikel 5, skal den i sin interne retsorden drage kon­
In the Leonesio judgment referred to above, the Court disallowed the claim of a State which wished to make the payment of a premium for the slaughter of cows under Community provisions dependent on the adoption of budgetary provisions, although allt he necessary conditions had been satisfied by the claimant.2
Forholdet til national ret sekvenserne af sin tilknytning til Fællesskabet og, dersom der er behov for det, tilpasse sin finanslovsprocedure således, at denne ikke udgør en hindring for den rettidige opfyldelse af de forpligtelser, som påhviler den inden for Traktatens rammer« *).
A little later, with regard to the same State, the Court held, this time in connection with premiums for grubbing fruit trees, that: 'A Member State cannot plead the provisions or practices of its internal order in order to justify failure to observe obligations and time-limits arising from Community regulations ; it falls to a Member State, in accordance with the general obligations imposed on Member States by Article 5 of the Treaty, to recognize the consequences in its internal order of its adherence to the Community and, if necessary, to adapt its procedures for budgetary provision in such a way that they do not form an obstacle to the implementation, within the prescribed time-limits, of its obligations within the framework of the Treaty.' 1
De principper, som EF-Domstolen har udledt, afspejles i stadig højere grad i de nationale domstoles retspraksis.
The principles laid down by the Court of Justice have been reiterated increasingly in the decisions of national courts.
I det følgende drøftes dels problemet om forholdet mellem forfatningerne og fællesskabsretten, dels spørgsmålet om dennes forrang for selv yngre lov.
The relations between constitutions and Community law will be examined, followed by the problem raised by the primacy of the latter over law that is in fact sub­sequent to it.
Otte ud af ni medlemsstater har en skreven forfatning2).
Eight Member States out of nine have, written constitutions.
Disse forfatninger indeholder alle på nuværende tidspunkt bestemmelser, der giver hjemmel til at tillægge Fællesskaberne kompetence.
2 These constitutions at present all contain provisions allowing competence to be granted to the Communities.
Nogle af disse bestemmelser eksisterede allerede forud for det fælles skabsretlige fænomen; andre er blevet vedtaget — undertiden med stor forsinkelse — med henblik på at »legalisere« statens medlemskab af Fællesskaberne.
Some of these provisions existed before the Community; others were adopted, sometimes after a long delay, in order to regularize the State's membership of the Communities.
Ved ændringen i 1953, der suppleredes i 1956, indføjedes der i den nederlandske forfatning en artikel 67, der gav hjemmel til, at der ved eller i medfør af en international aftale kunne tillægges internationale organisationer »lovgivende, udøvende og dømmende myndighed«.
As a result of the 1953 revision, completed in 1956, Article 67 of the Dutch constitution enables 'legislative, administrative and judicial competence' to be conferred on international organizations by virtue of an international agreement.
Hvis aftalen, der forelægges til godkendelse, anses for uforenelig med bestemmelserne i forfatningen, og hvis udviklingen i den internationale retsorden måtte kræve det, skal aftalen godkendes med to tredjedeles flertal i parlamentets to kamre, jf. artikel 63.
If the agreement, when submitted for ap­proval, is held to be incompatible with the provisions of the constitution and the development of the international legal order so requires, the agreement must be approved by a majority of two-thirds of both cham­bers of Parliament in accordance with Article 63.
I 1956 indføjedes der i den luxembourgske forfatning en artikel 49 a, hvorefter »udøvelsen af beføjelser, som efter denne forfatning tilkommer den lovgivende, udøvende og dømmende myndighed, midlertidigt ved traktat kan overlades til folkeretlige organer«.
In 1956 Article 49 bis was added to the Luxembourg constitution. Under this provision ' the exercise of powers reserved by the constitution
Sådanne traktater skal godkendes ved en lov, der vedtages efter reglerne for forfatningsændring, dvs. af tre fjerdedele af medlemmerne i kammeret i) Dom af 8.2.1973, sag 30/72, Kommissionen mod Italien, Sml. 1973, s. 171, præmis
Case 30/72 Commission ν Italy [1973] ECR 161 at p.
Denne procedure er blevet fulgt ved godkendelsen af Romtraktaterne.
This procedure was employed in approving the Treaties of Rome.
Først i 1970 blev der i den belgiske forfatning indføjet en artikel 25 a. Denne bestemmelse lyder således: »Udøvelsen af nærmere fastsatte beføjelser kan ved traktat eller ved lov overlades til folkeretlige organer«.
Only in 1970 was Article 25 bis inserted into the Belgian constitution. This provision reads as follows : ' The exercise of certain specified powers may be conferred by virtue of a treaty or a law upon institutions established under public international law.'