natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Det var også der, jeg modtog den egyptiske præsident Anwar El Sadat, kun kort tid før han blev myrdet.
It was there that I remember with emotion welcoming the Egyptian President Anwar El Sadat not long before he was assassinated.
Medlemmerne af Europa-Parlamentet var naturligvis ivrige efter at hævde deres autoritet, især når det gjaldt de nyvundne beføjelser på budgetområdet.
The Members of the European Parliament, as one may imagine, wanted to assert their new authority in budgetary matters.
Budgettet for 1980 indeholdt imidlertid en mindre overskridelse af det loft, som traktaterne havde fastsat for Parlamentet.
The budget that had been drawn up for 1980 turned out to have slightly exceeded the ceiling allocated by the treaties to the European Parliament.
Den franske stat gjorde straks indsigelse ved Domstolen, og det tog tid, før der blev fundet en løsning, som både Parlamentet, Rådet og de nationale regeringer — også den franske — kunne acceptere.
D for agreement to be reached between the Parliament, the Council and the national governments, particularly the one in Paris.
Jeg husker, hvordan det nye Europa-Parlament dengang for snart længe siden vakte en hel del nysgerrighed uden for Fællesskabet.
I remember the real interest that the new European Parliament aroused outside the Community in those now distant days.
Denne nysgerrighed blev endda yderligere skærpet ved, at formandsposten var blevet overdraget til en kvinde, hvad der dengang endnu kunne skabe røre.
This interest and curiosity was all the greater because the Presidency of the Parliament had been given to a woman, which at that time was still looked upon with some disapproval.
Jeg oplevede dette, mens jeg var i Lomé for at underskrive aftalerne med landene i Afrika, Caribien og Stillehavet.
I was able to observe this when I went to Lomé for the signing of the treaties with the African, Pacic and Caribbean countries.
Jeg erindrer, at jeg både i og uden for Fællesskabet altid er blevet godt modtaget, bl.a. i USA, Canada, Kina og Japan, og jeg har så vidt muligt altid gennemført disse besøg sammen med Kommissionens faste repræsentanter.
I remember that both inside and outside the Community I always received a warm welcome, including in the United States, Canada, China and Japan. Whenever possible I involved the Commission permanent representatives in these visits.
I de to et halvt år mit formandskab varede, har jeg altid opfattet mig selv og er blevet opfattet som hævet over partiskellene, som repræsentant for hele Parlamentet.
Throughout a presidency that lasted two and a half years, I never had any diculty in always being seen by myself and others as standing above party divisions and representing the whole of Parliament.
Formandskabet, som til tider var vanskeligt men altid spændende, vil for mig stå som den mest givende periode i mit liv.
In short, this sometimes dicult, always fascinating presidency has remained the most rewarding period of my life.
Jeg ser med nostalgi tilbage på disse år, såvel som på den øvrige tid jeg sad i Europa-Parla-mentet, lige indtil jeg i 1993 vendte tilbage til den franske regering.
I look back on it with nostalgia, as I do on the subsequent years I spent at the European Parliament before returning to the French Government in 1993.
Når jeg tænker tilbage på de vigtigste øjeblikke i min tid som formand for Europa-Parlamentet, går mine tanker først til det valg, som gik forud for mit formandskab, ganske enkelt fordi det var en spændende aære og et tæt løb.
On reecting on the key moments of my presidency of the EP, my mind immediately went back to the election which preceded it, simply because it was an exciting, close-run thing.
Min modstander — og siden hen min efterfølger på posten — Enrique Barón Crespo og jeg førte begge meget energiske kampagner, men uden spor af nid eller skældsord.
My rival – and eventual successor in post – Enrique Baron Crespo and I both ran campaigns which were energetic but which contained no element of personal rancour or invective.
Vi forblev venner efter min sejr, som kom i hus med en margin på blot fem stemmer, og trods vore forskellige holdninger til detaljerne i »det europæiske projekt« har vi haft det fælles mål for øje, at de europæiske institutioner skal tjene folkene på vort kontinent.
After my victory, by the slim margin of five votes, we could remain friends, holding diering views on the details of ‘Europe‘, but with a common commitment to making its institutions work in the service of the peoples of our continent.
Jeg mener, at det altid bør være udgangspunkt for vores politiske indsats på alle niveauer og finder det beklageligt, at dette kun sjældent er tilfældet.
I believe that is the way our politics, at whatever level, should always function, and regret that they seldom do.
Alle formænd for Europa-Parlamentet siden 1979 kan sige, at der fandt betydningsfulde forandringer sted i deres tid på posten.
Every President of the EP since 1979 can say that their period in oce coincided with a time of important change.
Denne betragtning afspejler det forhold, at vores institution — og i det hele taget det politiske Europa — bender sig i en tilstand af stadig forandring.
That is a reection of the fact that our institution, and indeed political Europe as a whole, has been constantly evolving.
Kritikerne kan nok diskutere, hvad der er det ideelle omfang af processens stadig bredere og dybere aspekter, men det står fast, at denne udvikling har fundet sted, og at der trods fejl og mangler undervejs er opnået store resultater.
My key moments as President were linked to one of those crucially important evolutionary stages in the history of the Parliament and of the Union, namely the Single European Act (SEA).
De vigtigste øjeblikke i min tid som formand står i forbindelse med en af disse aldeles afgørende milepæle i Parlamentets og Unionens historie og udvikling, nemlig Den Europæiske Fælles Akt.
After a period of comparative stagnation in the early 1980s, the ‘Big Idea’ which pulled Europe forward was the development, via the Single European Act (SEA) from a common market towards an integrated economy, which in turn led in the direction of the Union and the subsequent evolutionary stages.
Jeg er stolt af, at Parlamentet spillede en betydelig rolle for at fremme ideen om det indre marked, og da Fællesakten trådte i kraft blot seks måneder efter, at jeg var blevet formand, forstod jeg, at vi hermed stod på tærsklen til en ny epoke i Parlamentets historie.
A much more sophisticated legislative programme had to be put in place and the sectoral parliamentary committees, suitably staed, focused on the new, tight timetables.
En langt mere sostikeret lovgivningsprocedure måtte indføres, og Parlamentets specialiserede udvalg skulle, med tilstrækkeligt personale, koncentrere sig om overholdelsen af de nye, stramme tidsplaner.
All this was terra incognita for all concerned, members and ocials alike, and the fact that Parliament managed successfully to adapt to the new arrangements with only a very few roughnesses I consider a real achievement.
Dette var altsammen ukendt land for alle de involverede parter, parlamentsmedlemmer såvel som tjenestemænd, og den omstændighed, at Parlamentet formåede at indrette sig efter disse nye organisatoriske forhold uden alt for mange vanskeligheder, anser jeg for en virkelig succes.
I recall three moments thereafter which I believe demonstrate that the world outside had taken notice of the progress achieved and had begun to take on board the fact that ‘Europe’ was no longer a collection of countries, but a more-than-embryonic entity, which had to be taken seriously.
Jeg husker tre ting, som efter min mening viser, hvordan man ude omkring i verden havde fået øjnene op for disse fremskridt og var begyndt at indrette sig efter den omstændighed, at det europæiske projekt ikke længere blot var en samling lande og en ide i støbeskeen, men derimod skulle tages alvorligt.
We were not to know at the time that the end of the Communist empire was but a few years away, but it was obvious from my discussions with President Augusts Voss of the Supreme Soviet and with the State President, Andrei Gromyko, that part of the changes that were already underway in Moscow involved a new policy which accorded greater importance to the European Community and to the EP.
Det vigtigste af disse eksempler var måske formandskabets besøg i Sovjetunionen, hvis ledere havde besluttet at anerkende Fællesskabet som sådan og oprette forbindelser mellem Den Øverste Sovjet og Europa-Parlamentet.
They were striving, much as the European ‘Founding Fathers’ had done some thirty years before, to create institutions through which common objectives could be achieved. (The Andean Parliament and Mercosur were two of the fruits of these eorts.)
Vi vidste dengang ikke, at det kommunistiske imperiums fald kun lå få år forude, men det var tydeligt ud fra mine drøftelser med Augusts Voss, formanden for Den Øverste Sovjet, og med udenrigsminister Andrei Gromyko, at en del af de ændringer, som allerede var undervejs i Moskva, indbefattede en ny politisk linie, der tillagde Det Europæiske Fællesskab og Europa-Parlamentet større betydning.
What struck me most was the admiration which those leaders had for the European enterprise and their appreciation of the degree of success we had already secured. Our adventure had been unique in political history and we had become a role model for others.
Hvad der forbavsede mig mest, var disse lederes beundring for det europæiske projekt og deres anerkendelse af, hvor mange positive resultater vi allerede havde opnået. Vort eksperiment var enestående i politisk historie, og vi var blevet et eksempel til efterfølgelse.
This was a duel which was a gift to the tabloid press, even though it lasted but a few seconds, and, since I had anticipated it, the incident was always under control.
Disse tre minder fra min tid som formand giver mig afslutningsvis anledning til at fremhæve det paradoks, at EU‘s og dens institutioners succeser ofte er mere åbenlyse for dem, som betragter Unionen udefra.
These three memories of my presidency lead me, in conclusion, to draw attention to the paradox that the successes of the EU and its institutions are frequently more apparent to those looking at the Union from the outside.
Udfordringen består stadig i at gøre disse succeser mere tydelige for Europas egne borgere.
The challenge remains to make those successes more obvious to the citizens of Europe.
LORD PLUMBUNDERSKRIVER BUDGETTET FOR 1989 SAMMEN MED RÅDETS FORMAND, FRANCISCO FERNÁNDEZ ORDÓÑEZ.
LORD PLUMB SIGNS THE 1989 BUDGET WITH THE PRESIDENTINOFFICE OF THE COUNCIL, FRANCISCO FERNANDEZ ORDOÑEZ
Jeg indledte mit formandskab i juli 1989 som formand for Det Europæiske Fællesskabs parlament, og jeg afsluttede det på Det Europæiske Råd i Maastricht med på Europa-Parlamen-tets vegne at foreslå oprettelsen af Den Europæiske Union.
I began my presidency in July 1989 as President of the Parliament of the Community, and I concluded it proposing, on behalf of the EP, the birth of the European Union at the Maastricht European Council.
Den første skelsættende begivenhed var Berlinmurens fald den 9. november 1989 — et symbol på, at det jerntæppe, som delte kontinentet i to, var faldet, og en markering af, at den kolde krig var bragt til ophør.
The first key moment was the fall, on 9 November 1989, of the Berlin wall, symbolising the disappearance of the iron curtain which had divided Europe into two and presaging the end of the cold war.
Min første reaktion efter at have glædet mig over det, der var sket, var at indbyde præsident Mitterrand og forbundskansler Kohl til sammen at møde op i Europa-Parlamentets plenarforsamling allerede samme måned for at give udtryk for deres vilje til aktivt at støtte processen hen imod Tysklands samling.
My first reaction after welcoming the event was to invite President Mitterrand and Chancellor Kohl to appear together before the plenary of Parliament that very same month, in order to give an active impetus to the German unication process, for which a temporary EP committee was created.
Fra dette øjeblik udviklede tingene sig med rivende hast.
From then on, event followed event at a dizzying speed.
I min første tale i Det Europæiske Råd i Strasbourg i december1989 gav jeg udtryk for Parlamentets dybtfølte ønske om at se alle medlemsstaterne arbejde sammen for at bane vejen for de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse.
In my initial speech to the European Council in Strasbourg in December 1989, I expressed Parliament’s strong desire to see all the Member States work together in order to open the door to the accession of the countries of central and eastern Europe.
Ved den lejlighed forelagde jeg på Europa-Parlamentets vegne en tipunkts plan med forslag om at udvide den planlagte regeringskonference med henblik på oprettelse af Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU) med endnu en konference om en politisk union.
On that occasion, I put forward, on behalf of Parliament, a ten-point plan in which it was proposed to expand the existing IGC for the establishment of economic and monetary union (EMU) and to set up another one for political union.
For at sikre, at en sådan reform ikke udelukkende skulle ligge i hænderne på regeringerne, foreslog jeg dem, at Europa-Parlamentet blev inddraget for at styrke reformens demokratiske karakter og gøre den mere eek-tiv.
To ensure that this reform did not rest in the governments’ hands alone, I proposed that the EP should also be involved, in order to reinforce the reform’s democratic nature and eciency.
Dette var årsagen til forslaget om at afholde og senere etablere den forberedende interinstitutionelle konference.
Thus began the process leading to the proposal and subsequent creation of the Preparatory Interinstitutional Conference (PIC).
Dette resulterede i marts 1990 i, at Rådet for første gang i Fællesskabets historie indbød en formand for Europa-Parlamentet for at få denne til at redegøre for forslaget til den forberedende konference.
That led, in March 1990, to the first-ever invitation in the history of the Community to a president of the European Parliament to address the Council, and, specically, to introduce our proposal for a PIC.
Efterfølgende var dagsordenen præget af en hurtig og vedvarende historisk udvikling, hvor begivenhederne fulgte lige i hælene på hinanden.
From that moment on, the agenda was dominated by the swiftly increasing pace of history, as one event followed on another’s heels.
De lande, der gjorde sig fri af den totalitære undertrykkelse, ønskede at tage imod formanden for Europa-Parlamentet — et organ, som for dem repræsenterede symbolet på det demokrati og den frihed, disse lande havde higet efter i så mange år.
The countries in process of freeing themselves from totalitarian communism wished to receive the President of the European Parliament, a body which they saw as incarnating the democracy and freedom they had for so many years yearned for.
Blandt de vigtige milepæle i 1990 kan nævnes indbydelsen fra det polske parlament i februar 1990 med henblik på at gøre rede for Europa-Parlamentets visioner, efterfulgt af en tilsvarende indbydelse fra det ungarske parlament og senere fra det tjekkoslovakiske parlament; ceremonien den 3. oktober, dagen for Tysklands genforening, der blev afholdt i den tyske Forbundsdag med deltagelse af forbundspræsident von Weiszäcker og Kommissionens formand, Jacques Delors, samt mig selv i min egenskab af formand for Europa-Parlamentet, samme dag efterfulgt af en tale i Paulskirche i Frankfurt, der symboliserer de tyske forfatningsmæssige værdier.
The signicant events of 1990 included an invitation in February from the Polish Diet to explain the EP’s view of matters, and, later, similar invitations from the Hungarian and Czechoslovak Parliaments; and, on 3 October, German Unity Day, with a ceremony in the Bundestag with President von Weiszäcker, in the company of the Commission President, Jacques Delors, and myself as President of the European Parliament, followed that very day by a speech which I gave in the Paulskirche in Frankfurt, a building symbolising Germany’s constitutional values.
I denne stemning af demokratisk og reformivrig overstadighed opnåede forbindelserne med de nationale parlamenter deres fulde betydning.
In that time of democratic eervescence and reform, relations with the national parliaments came to take on their full signicance.
I fællesskab arrangerede vi den 29. november 1990 de såkaldte »Assises«. Det var her tale om den første konference mellem Europa-Parlamentet og medlemsstaternes parlamenter afholdt i Montecitorio (Rom), hvor der blev vedtaget en fælles resolution, som gav grønt lys for Den Europæiske Union.
On 29 November 1990, in Montecitorio (Rome), we held the joint ‘Assizes’, i.e. the first-ever conference bringing together the European Parliament and the parliaments of the Member States, which adopted a joint resolution endorsing the concept of the European Union.
I december havde jeg den ære at forelægge denne resolution for Det Europæiske Råd i Rom, som vedtog at indkalde til de to sideløbende regeringskonferencer — den ene vedrørende ØMU’en og den anden vedrørende den politiske union.
In December, I had the privilege of submitting that resolution to the Rome European Council, which decided in favour of holding two parallel IGCs, one on EMU and the other on political union.
I løbet af 1991 skabte møderne i den forberedende interinstitutionelle konference for første gang mulighed for en dialog mellem 12 repræsentanter for Europa-Parlamentet, de tolv regeringer, Rådet og Kommissionen.
Over the length of 1991, the meetings of the Preparatory Interinstitutional Conference made it possible, for the first time, for twelve representatives of the EP to engage in dialogue with the twelve governments, the Council and the Commission.
Parlamentets repræsentation kunne udarbejde en »kort liste« over forslag, som viste sig at være særdeles nyttig med henblik på at få medtaget en række væsentlige spørgsmål, som for en stor dels vedkommende indgik i traktatudkastet vedtaget i 1984 suppleret med indhøstede erfaringer.
Parliament’s representation was able to draw up a ‘shortlist’ of proposals which proved of major use in introducing a number of key subjects, for the most part deriving from the draft treaty text adopted in 1984 and enriched by experience.
De vigtigste punkter var: unionsborgerskabet med den fælles valuta som søjler, fælles beslutningstagning som den almindelige lovgivningsmæssige procedure, deltagelse i valget af Kommissionens formand, hvis mandat blev udvidet fra to til fem år, og anerkendelse af de europæiske politiske partier.
The main points were: European citizenship and the single currency as pillars; codecision as an ordinary legislative procedure; participation in the election of the Commission President, whose term of oce was extended from two years to five; and recognition of European political parties.
Ud over den intense interne dynamik i Fællesskabet gennemlevede den europæiske scene, hvad man kunne kalde en række politiske jordskælv, hvor Europa-Parlamentet var deltager.
In addition to the intensive pace of change within the Community, the European scene witnessed a number of what can only be called political earthquakes, in which the EP too took part.
Det mest dramatiske var det tidligere Jugoslaviens tragiske sønderlemmelse, som stillede Fællesskabets interne sammenhængskraft på prøve.
The most dramatic of these was the tragic dismemberment of former Yugoslavia – a process which put the Community’s internal cohesion to the test.
Under hele den proces gjorde jeg på Europa-Parlamentets vegne og i samarbejde med formændene for parlamenterne i føderationen og dens republikker alt, hvad der stod i min magt, for at finde frem til fredelige løsninger.
Here, I made all possible eorts on behalf of the EP to find peaceful solutions, with the presidents of the parliaments of the Yugoslav federation and its republics.
Den proces, der havde de største konsekvenser, var dog - når alt kommer til alt — Sovjetunionens sammenbrud, som medførte øjeblikke præget af store spændinger i forbindelse med udenrigsminister Shevardnadzes besøg og det senere møde med Gorbachov.
Nonetheless, the process that had the greatest impact was the implosion of the Soviet Union, which threw up moments of particular tension in the visit of Foreign Minister Shevardnadze and the subsequent meeting with Mr Gorbachev.
Dette kan ligeledes siges om støtten til den vanskelige og møjsommelige fredsproces i Mellemøsten.
Another major concern was our support for the dicult and arduous peace process in the Middle East.
Den dag fredskonferencen i Madrid blev indledt, gjorde jeg over for det israelske Knesset rede for Parlamentets holdning, og samtidig blev Parlamentet på et højtideligt møde i plenarforsamlingen orienteret af kong Hussein af Jordan og præsident Mubarak.
On the day the peace conference opened in Madrid, I expounded our position to the Israeli Knesset, while the EP was giving a formal hearing in plenary to King Hussein of Jordan and President Mubarak.
Heldigvis blæste frihedens vinde ikke kun i Europa.
Happily, it was not only in Europe that the winds of freedom were blowing.
På andre breddegrader k jeg lejlighed til at give udtryk for Europas solidaritet og vor støtte til den demokratiske omstillingsproces, bl.a. over for det chilenske parlament i Valparaíso og ved overrækkelsen af Sahkarovprisen til prismodtagere, der personicerer de demokratiske værdiers og menneskerettighedernes universelle karakter, nemlig Nelson Mandela, Alexander Dubcek og Aung San Suu Kyi’s mand og søn — en beundringsværdig kvinde, der står som eksponent for værdighed og udholdenhed.
In other latitudes, I was enabled to express Europe’s solidarity with and support for the process of democratic transition before the plenary of the Chilean Congress in Valparaíso, and to hand over the Sakharov Prize to awardees incarnating the universal values of democracy and human rights: Nelson Mandela, Alexander Dubcek, and the husband and son of that remarkable exponent of dignity and perseverance, Aung San Suu Kyi.
Endnu en vigtig begivenhed var underskrivelsen, efter lange og vanskelige forhandlinger, af overdragelsesdokumentet til det nuværende Europa-Parlamentets bygningskompleks i Bruxelles, som har gjort det muligt ikke alene at afholde plenarmøder i denne by, men som også har skabt forudsætningerne for fremtidige udvidelser.
Another key moment was the signing, following long and complex negotiations, of the deed of purchase of Parliament’s present site in Brussels. This has enabled us not only to hold plenaries in Brussels, but to cope with the successive enlargements.
Ligeledes lykkedes det mig at bringe den aftale i hus, som har muliggjort den nuværende bygning i Strasbourg.
I also managed to secure the agreement that made possible our present buildings in Strasbourg.
Men det mest følelsesladede øjeblik for mig var uden tvivl, da jeg holdt min sidste tale som formand for Europa-Parlamentet for Det Europæiske Råd i Maastricht.
However, the moment with the highest emotional charge was, surely, that of my final speech as President of the European Parliament, before the European Council in Maastricht.
I den tale opfordrede jeg de deltagende stats- og regeringschefer til at udvise det mod, der skulle til for i fællesskab at tage skridtet hen imod Den Europæiske Union. Jeg gjorde nøje rede for Parlamentets forslag, som tog sigte på at gøre denne Union mere demokratisk og eektiv.
In that speech, I called on the heads of state and government meeting there to act together to bring about the European Union, and I expressed with all firmness Parliament’s positions in favour of a more democratic and eective Union.
Og når man ser på resultatet af regeringskonferencen, må man sige, at vor stemme blev hørt, og at der blev indledt en ny fase i opbygningen af Europa.
The outcome of the IGC allowed us to conclude that our voice had been heeded.
Man kan nu kun håbe på, at denne fase efter Amsterdam, Nice og forfatningen vil nå sit højdepunkt i Lissabon-traktaten.
A new stage had been opened up in the construction of Europe, which, it is to be hoped, will now, after Amsterdam, Nice and the constitution, come to fruition in the Treaty of Lisbon.