natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Denne af Domstolen afsagte dom af 30. januar 1974 er vigtig, fordi den først og fremmest tager hensyn til beskyttelsen af de privates interesser, der påberåber sig anvendelsen af artikel 85 og 86 for en national ret, og begrænser derved denne rets udsættelse af behandlingen, indtil Kommissionens afgørelse foreligger, til tilfælde, hvor anvendeligheden af konkurrencereglerne ifølge denne ret er tvivlsom.
This is an important judgment in that its main emphasis is on protecting the rights of individuals pleading Articles 85 and 86 before a national court; giving the national court the right to stay proceedings pending the Commission's decision in cases where it is doubtful as to whether the rules of competition apply.
) Domstolen havde kort før fremdraget dette spørgsmål i sin dom af 6.2.1973, sag 48-72
The Court had already considered this question in its judgment of 6 February 1973 in Case 48/72 (Brasserie de Haecht v Wilkin-Janssen): [1973] ECR. Case 43/69 (Bilger v Jehle): [1970] Recueil.
Domstolen har i sin dom af 21. marts 19742) i en sag om ophavsrettigheder slået fast, hvad der kan betragtes som misbrug af en dominerende stilling, således som dette begreb forstås i artikel 86 i traktaten.
In its judgment of 21 March1the Court, dealing with a dispute over copyrights, gave an example of an abuse of a dominant position within the meaning of Article 86 of the Treaty.
Et sådant misbrug kan foreligge, når en virksomhed med en dominerende stilling i den i artikel 86 forudsatte betydning, der har til opgave at udnytte ophavsrettigheder, pålægger sine medlemmer forpligtelser, som ikke er nødvendige for at fremme dens vedtægtsmæssige formål, og således på ubillig måde indskrænker et medlems frihed til at udøve sin ophavsret.
Such an abuse can consist in the fact that an undertaking entrusted with the exploitation of copyrights and occupying a dominant position within the meaning of Article 86 imposes on its members obligations which are not absolutely necessary for the attainment of its object and which thus encroach unfairly upon the members' freedom to exercise their copyrights.
En obligatorisk overdragelse af samtlige nuværende og fremtidige ophavsrettigheder, uden at der skelnes mellem de forskellige almindeligt anerkendte udnyttelsesformer, kan være en urimelig forretningsbetingelse, i den i artikel 86, afsnit 2, litra a) omhandlede betydning.
A compulsory assignment of all copyrights, both present and future, no distinction being drawn between the different generally accepted types of exploitation, may appear an unfair condition for the purposes of alternative (a) of the second paragraph of Article 86.
Samtidig slår Domstolen fast, at Belgien udgør en væsentlig del af fællesmarkedet, som forudsat i artikel 86.
The Court also stated that Belgium is a substantial part of the common market within the meaning of Article 86.
Domstolen har i sin dom af 6. marts 19743) stadfæstet en vis række tilfælde af en ny holdning fra Kommissionens side.
In its judgment of 6 March2the Court confirmed a number of new points taken by the Commission.
Domstolen konstaterer, at en virksomhed, som har en dominerende stilling på området fremstilling af råmaterialer og af denne grund er i stand til at kontrollere leveringerne til fabrikanter af følgeprodukter, ikke kan nægte at levere til en kunde, der også producerer disse følgeprodukter med fare for at eliminere enhver konkurrence fra denne fabrikant.
The Court stated that an undertaking being in a dominant position as regards the production of raw material and therefore able to control the supply to manufacturers of derivatives cannot refuse to supply a customer which is itself a manufacturer of these derivatives in such a way as to eliminate all competition from that customer.
I den pågældende sag havde et monopol (et moderselskab og dets datterselskab, der betragtedes som en enkelt virksomhed) besluttet at påbegynde produktionen af følgeprodukterne og at optræde som konkurrent til den nævnte fabrikant, der selv var kunde hos monopolet og en af de førende fabrikanter af visse præparater mod tuberkulose inden for fællesmarkedet.
In this case a monopoly (a company and its subsidiary regarded as a single undertaking) had decided to begin production of the derived products and to become a competitor of the producer, itself a customer of the monopoly and one of the main producers in the common market of certain antitubercular medicines.
Ifølge Domstolen har monopolet misbrugt sin dominerende stilling i artikel 86 s forstand.
The Court held that the monopoly had abused its dominant position within the mean­ing of Article 86 of the EEC Treaty.
Domstolen bekræftede, at de to pågældende virksomheder i forholdet til deres kunder må betragtes som en økonomisk enhed, og at de er solidarisk ansvarlige for den påklagede adfærd.
It agreed that the companies were, in relation to their customers, to be considered a single economic unit and that they were jointly and severally liable in respect of the conduct complained of.
Domstolen har tillige slået fast, at artikel 86 tager sigte såvel på adfærd, der kan skade forbrugerne direkte, som på adfærd, der kan skade dem indirekte ved at svække en effektiv konkurrence inden for fællesmarkedet.
The Court also declared that Article 86 covers abuses which may directly prejudice consumers as well as abuses which indirectly prejudice them by impairing effective competition in the common market.
Kommissionens anvendelse af artikel 3 i forordning nr. 17 må ske under hensyn til overtrædelsens art og kan såvel omfatte påbud om at udføre visse handlinger eller præstere visse ydelser, der ulovligt har været undladt, som forbud mod at fortsætte visse handlinger eller at opretholde en vis praksis.
Article 3 of Regulation No 17 must be applied by the Commis­sion in relation to the infringement which has been established and may include an order to do certain acts or provide certain advantages which have been wrongfully withheld as well as prohibiting the continuation of certain actions, practices or situations which are contary to the Treaty.
Domstolen har i sin allerede nævnte dom af 21. marts 1974J) fastslået de princip per, der skal anvendes ved fortolkningen af artikel 90, stk. 2.
In its judgment of 21 March1already cited, the Court laid down a number of guiding principles for the interpretation of Article 90(2).
Da denne bestemmelse skal fortolkes snævert, kan private virksomheder kun falde ind under denne bestemmelse, såfremt de ved en retsakt udstedt af en offentlig myndighed har fået overdraget udførelsen af tjnesteydelser af almindelig økonomisk interesse.
As Article 90(2) is to be interpreted strictly, private undertakings may be caught by it only where they are entrusted with the operation of services of general economic interest by an act of the public authority.
Dette er ikke tilfældet for en virksomhed, som staten ikke har pålagt nogen opgave, og som varetager private interesser, selv om det drejer sig om en lovbeskyttet åndsrettighed.
That is not the position in the case of an undertaking to which the State has not assigned any task and which manages private interests, including intel­lectual property rights protected by law.
I forbindelse med sag nr. 155-732) førte den italienske dommers spørgsmål vedrørende konkurrencereglerne Domstolen til på grundlag af en fortolkning af artikel 86 sammenholdt med artikel 90 i EØF-traktaten, at bekræfte, at tilstedeværelsen af et monopol for en virksomhed, som en stat har indrømmet eksklusive rettigheder, ikke som sådan er uforenelig med artikel 86.
In case 155/732 the question put by the Italian judge on the rules of competition led the Court to declare, on the basis of a joint reading of Articles 86 and 90 of the EEC Treaty, that the fact that an undertaking to which the Member State grants exclusive rights enjoys a monoply is not as such incompatible with Article 86.
Med hensyn til fjernsyn i almindelighed og kabelfjernsyn i særdeleshed er der ikke noget til hinder for, at medlemsstaterne af ideelle grunde i offentlighedens interesse indrømmer eller udvider sådanne eksklusive rettigheder.
In television in general, and in cable television in particular, the Member States are free to confer or extend such exclusive rights on grounds of public interest of a noneconomic nature.
Men disse virksomheder forbliver underkastet forbudet mod forskelsbehandling, og for så vidt angår deres aktiviteter af økonomisk karakter bestemmelserne i artikel 90, stk. 1.
However, such undertakings remain subject to prohibitions on discrimination and, as regards their economic activities, to Article 90(1).
I henhold til artikel 90, stk. 2, gælder disse samme forbud for fjernsynsvirksomheder, som staten organiserer, selv for så vidt angår kommercielle aktiviteter, navnlig reklame, idet de betragtes som » virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjeneste ydelser af almindelig økonomisk interesse « i den i denne bestemmelse omhandlede i) Sag 127-73 (BRT-II), Domssamling 1974. 2) Sag 155-73 (Sacchi), Domssamling 1974.
By virtue of Article 90(2), the same prohibitions apply in the case of television companies which Member States reorganize, particularly as regards commercial and advertising business, in the form of undertakings entrusted with the operation of services of general economic interest within the meaning of that paragraph, unless it is shown that the prohibitions would be incompatible with the exercise of the duties conferred on those undertakings.
Samtidig fastslår Domstolen den umiddelbare virkning af forbudet i traktatens artikel 86, selv inden for rammen af artikel 90.
At the same time the Court noted that the prohibitions in Article 86 were directly applicable even within the framework of Article 90.
Domstolen har ved sin dom i sag nr. 4/73 ') forkastet en kulhandlers annullations­søgsmål vedrørende Kommissionens beslutning af 21. december 19722), om godkendelse af nye betingelser for Ruhrkohle Α.G. I forhold til de indtil da anvendte regler, fastsatte disse nye regler strengere betingelser for engroshandlernes adgang til direkte levering fra Ruhrkohle A.G.s salgsorganisation.
In Case 4/723 the Court dismissed the application by a coal dealer for annulment of the Commission Decision of 21 December 19724 authorizing new terms of business
Domstolen bekræftede, at de ved de nye regler fastsatte salgskriterier retfærdiggjordes af de tekniske betingelser for minedriften samt af de særlige økonomiske vanskeligheder, der var opstået ved tilbagegangen i kulproduk­tionen og ikke kunne anses for diskriminerende.
The Court confirmed that the criteria laid down in the new rules were justified on grounds of technical mining conditions and by the specific economic difficulties created by the recession in coal production, and could not be considered discriminatory.
Domstolen har ved to afgørelser3) vedrørende begæringer i summariske sager om foreløbige foranstaltninger, som omhandlet i artikel 39, stk. 3, i EKSF­traktaten, fastlået de betingelser, der gør det muligt at anvende dette retsmiddel.
In two decisions1on applications for interim measures under the third paragraph of Article 39 of the ECSC Treaty, the Court clarified the conditions in which it would make this remedy available.
Sagsøgeren, den engelske virksomhed Miles Druce (MD), havde anmodet Kommissionen og derefter Domstolen om at træffe foreløbige beskyttelsesforanstaltninger, hvorved virksomheden Guest, Keen and Nettlefolds Co. Ltd. (GKN) skulle tvinges til at ophøre med visse handlemåder.
The applicant, Miles Druce (MD), an English firm, had asked the Commission and then the Court to take interim measures for its protection and namely to order another firm, Guest, Keen and Nettlefolds (GKN), to cease certain practices.
GKN havde erhvervet en aktieminoritet i MD og havde ansøgt Kom­missionen om tilladelse til koncentrationen i henhold til artikel 66 i EKSF­traktaten.
GKN had acquired a minority shareholding in MD and had asked the Commission to authorize the acquisition under Article 66 of the ECSC Treaty.
Kommissionen havde ikke imødekommet MDs anmodning, fordi GKN havde forpligtet sig til ikke at ændre tingenes tilstand, før Kommissionens beslutning forelå.
The Commission had refused MD's application, since GKN had undertaken not to alter the status quo until the Commission had given its decision.
I sin kendelse af 11. oktober 1973 stadfæstede Domstolens præsident dette synspunkt og tog ikke MDs begæring til følge.
In his Order of 11 October 1973 the President of the Court upheld the Commission and dismissed MD's application.
Han lod imidlertid forstå i sin kendelse, at ikke blot Domstolen (ifølge artikel 83 og 84 i procesreglementet) men også Kommissionen (ifølge artikel 66, stk. 5, 3. afsnit i EKSF­traktaten) kunne anvende foreløbige sikrings­midler for at beskytte MD, såfremt der skulle opstå fare for, at den foreliggende situation skulle ændre sig.
However, the Order implied that both the Court (under Articles 83 and 84 of the Rules of Procedure) and the Commission (under Article 66(5), third subparagraph, of the ECSC Treaty) could take interim measures to protect MD if the status quo appeared to be threatened.
Ved kendelse af 16. marts 1974 imødekom Domstolens præsident en ny begæring fra MD.
By Order of 16 March 1974 the President ruled on a fresh application from MD.
Kommissionen havde den 14. marts 1974 ved beslutning givet tilladelse til
By Decision of 14 March the Commission had authorized the acquisition.
= ) Forenede sager 160, 161 og 170­73 RI og Ril: kendelse af 11.10.1973, Domssamling 1973 "g kendelse af 16.3.1974, Domssamling 1974.
Joined Cases 160, 161 and 170/73 R and R II: Order of 11.10.1973: [1973] ECR; Order of 16.3.1974: [1974] ECR. [1973] ECR.
Dommene i slutningen af 1973, afsagt efter præjudiciel henvisning i sagerne 120-73, 121-73, 122-73 og 141-73]), har afgjort flere af procedurespørgsmålene vedrørende anvendelsen af artikel 93, stk. 3, der, da der ikke findes nogen af Rådet udstedt for ordning i medfør af artikel 94, stadig var omdiskuteret både mellem Kommissionen og visse medlemsstater og i retsvidenskaben.
COMMUNITY LAW dealt with a number of procedural questions relating to application of Article 93(3) which, the Council not having issued any regulation under Article 94, were still the subject of dispute both between the Commission and certain Member States and among legal writers.
Et af disse spørgsmål var, hvad der skulle forstås ved udtrykket » så betids, at den kan fremsætte sine bemærkninger hertil «, som traktaten anvender (artikel 93, stk. 3, første sætning) til at pålægge medlemsstaterne en forpligtelse til at underrette Kommissionen om deres støtteforanstaltninger. Under hen visning til artiklerne 173 og 175 i EØF-traktaten slog Domstolen fast, at dette »så betids « var to måneder.
One of the questions was what was meant by the expression 'in sufficient time to enable it to submit its comments' used by the Treaty (Article 93(3), first sentence) in connection with the obligation on Member States to notify the Commission of any plans to grant or alter aid.
Ifølge Domstolen følger det heraf, at når denne frist er udløbet, uden at Kommissionen har indledt fremgangsmåden i henhold til artikel 93, stk. 2, kan den pågældende medlemsstat, når Kommissionen forinden underrettes herom, gennemføre foranstaltningen.
The Court thus held that, this time limit having expired without the Commission initiating proceedings under Article 93(2). the relevant Member State was entitled, subject to notice being given to the Commission, to implement its plan.
Dog er Kommissionen fremdeles berettiget til i medfør af artikel 93, stk. 1, at skride ind mod den således trufne foranstaltning.
Naturally the Com­mission retains the right to act against the measures under Article 93(1).
Et andet vigtigt spørgsmål vedrørte den virkning, som en eventuel ikkeoverholdelse af artikel 93, stk. 3, ville have på medlemsstaternes interne retsorden. I sagerne 6-642) og
Another important question concerned the effect in law within the Member States of any failure to comply with Article 93(3).
77-721), havde Domstolen allerede statueret, at den sidste sætning i dette stk. skabte rettigheder for retssubjekterne.
In cases 6/641and 77/722the Court had already held that the last sentence of Article 93(3) creates rights in individuals.
Domstolen har ved sin nye retspraksis slået fast, at forbudet over for den pågældende stat mod at gennemføre sin påtænkte støtte for rets subjekterne skaber rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte, ikke blot for så vidt angår projekter, mod hvilke Kommissionen har indledt fremgangsmåden i artikel 93, stk. 2, 1. afsnit, men ligeledes for så vidt angår sådanne, som Kommissionen er i gang med at undersøge inden for de nævnte to måneder og sådanne, hvorom der ikke er givet underretning.
In its new decision it declared that the fact that the relevant State is prohibited from implementing its aid plan creates rights in individuals which national courts must protect, not only as regards plans in respect of which the Commission has taken action under the first subparagraph of Article 93(2), but also as regards those under consider­ation by the Commission during the relevant two-month period and those which have not been notified.
Domstolen overlader det til staternes interne retsorden at bestemme hvilken retlig fremgangsmåde, der bør anvendes med henblik på at sikre denne direkte anvendelighed.
The Court leaves it to the national courts to decide on the appropriate legal procedure for the exercise of these direct rights.
Domstolens dom af 2. juli 1974 giver en afgørende fortolkning af visse bestemmelser om statsstøtte.
The judgment of 2 July settles decisively the interpretation of certain provisions relating to aids granted by States.
Kommissionen havde ved beslutning af 20. juli 1973 pålagt Italien at ophæve en støtteforanstaltning, der bestod i en lempelse af de sociale byrder i forbindelse med familietilskud til gunst for virksomheder i tekstilindustrien.
A Commission Decision of 20 July 1973 had ordered Italy to abolish an aid measure whereby textile firms were relieved of part of their burden of social welfare costs in respect of family allowances.
Den italienske regerings annulationssøgsmål rettet mod denne beslutning blev ved dom af 2. juli 19742) fuldstændig underkendt, hvilket førte Domstolen til på et vist antal punkter at fortolke begrebet støtte, som det traditionelt opfattes af Kommissionen.
The application for annulment of this decision by the Italian Government was dismissed by the judgment of 2 July,3 and the Court confirmed certain long-held views of the Commission on the notion of 'aid'.
I overensstemmelse med sin herefter fastlagte retspraksis, hvorefter en støtte består i » interventioner, der under forskellige former lemper de byrder, som normalt hviler på en virksomheds budget«3), har Domstolen klart fastslået, at hverken den eventuelle fiskale karakter eller sociale hensigt med den omtvistede foranstaltning er tilstrækkelig til at bringe den uden for anvendelsesområdet for reglen i artikel 92.
In line with its earlier decisions that aid means 'measures which, in various forms, relieve the burden normally borne by an undertaking's budget,'4the Court clearly affirmed that neither the fiscal character nor the social objectives of the disputed measure protected the measure from the rules in Article 92.
I den foreliggende sag har Domstolen således statueret, at »den delvise nedsættelse af de sociale byrder, som ... påhviler arbejdsgiverne i tekstilsektoren, er en foranstaltning, der delvis skal fritage virksomhederne inden for en særlig industrisektor for de pekuniære byrder, der følger af en normal anvendelse af det almindelige socale forsorgssystem «, og at » den ensidige ændring af en bestemt faktor i produktionsomkostningerne i en økonomisk sektor i en medlemsstat kan forstyrre den bestående ligevægt «.
It stated that 'the partial reduction of social charges ...devolving on employers in the textile sector is a measure intended partially to exempt undertakings of a particular industrial sector from the financial charges
FORTOLKNING OG ANVENDELSE AF FÆLLESSKABSRETTENS GRUNDREGLER
INTERPRETATION AND APPLICATION OF SUBSTANTIVE RULES
295 medlemsstat i strid med artikel 93, stk. 3, således at støtten er ulovlig, ikke kan side­stilles med en » allerede eksisterende støtteordning «, der alene omfattes af artikel 93, stk. 1.
The argument so often relied upon—and relied upon by the Italian Government in this case—that domestic taxation is a matter excluded from the scope of Articles 92 and 93 of the Treaty and falling entirely within the sovereign domain of the Member States, was thus once and for all laid to rest.
Kommissionen kan derfor under henvisning til artikel 93, stk. 2, 1. afsnit, træffe beslutning om at forbyde støtten, endog uden at der med hensyn til ophævelsen af støtten indrømmes den i dette afsnit omhandlede frist.
As regards procedure, the judgment of 2 July follows those cited earlier of 11 Decem­ber 1973 in stating that a new aid introduced by a Member State in breach of Article 93(3) and thus unlawful cannot be assimilated to an 'existing aid' subject only to Article 93(1), and can be prohibited by the Commission under the first subparagraph of Article 93(2) without the latter being required to prescribe a period of time for its abolition as provided in that subparagraph.
I sin 'dom af 4. april 1974λ) har Domstolen fastslået, at de almindelige regler i EØF­traktaten finder anvendelse inden for transportsektoren, herunder også sø­ og luft­fart.
In its judgment of 4 April1the Court held that the general rules of the EEC Treaty were applicable to transport, and that this included sea and air transport.
Disse to sidstnævnte transportformer fritages, i medfør af artikel 84, stk. 2, kun fra reglerne i afsnit IV i anden del af traktaten vedrørende den fælles transportpolitik, så længe Rådet ikke har truffet anden beslutning; de er på samme måde som de øvrige transportformer underkastet traktatens almindelige bestemmelser, særlig for så vidt angår arbejdskraftens frie bevægelighed, der er fastsat i artikel 48.
Under Article 84(2), sea and air transport, so long as the Council has not decided otherwise, are excluded from the rules of Title IV of Part Two of the Treaty, relating to the common transport policy, but they remain, on the same basis as the other modes of transport, subject to the general rules of the Treaty, and these include those on free movement of workers in Article 48.
Fri bevægelighed for personer og fri udvesksling af tjenesteydelser
Free movement of persons and freedom to provide services
I dom af 21. juni 19742) har Domstolen truffet en præjudiciel afgørelse vedrørende de fortolkningsspørgsmål, der var forelagt den af det belgiske statsråd, vedrørende artikel 52 og 55 i EØF­traktaten.
On 21 June2the Court of Justice gave a preliminary ruling on certain questions of interpretation of Articles 52 and 55 of the EEC Treaty submitted by the Belgian
FÆLLESSKABSRETTEN hed er underkastet en ved lov given forpligtelse eller eneret, ikke kan betragtes som udøvelsen af offentlig myndighed i den i artikel 55 fastsatte betydning.
The Court held that Article 55(1), as an exceptional provision, should be given a narrow interpretation. The exception to freedom of establishment provided for therein must be restricted to those activities which in themselves involve connection with the exercise of official authority.
Det standpunkt, som Domstolen i denne forbindelse har indtaget, er lige så betydningsfuldt som det, der kom til udtryk i ovennævnte dom af 21. juni 1974 vedrørende den frie etableringsret.
The Court's approach to this question is as significant as that in the judgment of 21 June, mentioned above, as regards freedom of establishment.