natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Da kamrene imidlertid blev opløst, før forfatningsændringen var tilendebragt, blev artikel 68 om indgåelse af traktaterne ikke ændret, og der blev derfor ikke fastsat et krav om et særligt flertal med henblik på gennemførelsen af artikel 25 a. Dette spørgsmål skal afklares af de grundlovgivende kamre, der blev valgt den 17. december 1978.
Because the Chambers were dissolved before the constitutional revision was completed, Article 68 dealing with the conclusion of treaties has not yet been amended and, accordingly, no special majority is laid down for implementing Article 25 bis. This question will have to be determined by the constituent Chambers elected on 17 December 1978.
I de tre førnævnte stater er domstolene ikke kompetente til at efter prøve, om de internationale aftaler er forfatningsmæssige.
In the three States mentioned above, the courts are not competent to determine the constitutionality of international agreements.
Situationen er i Italien, Tyskland, Danmark og Irland forskellig på dette punkt.
The situation in this respect is different in Italy, the Federal Republic of Germany, Denmark and Ireland.
Den italienske forfatning fra 1948 indeholder en artikel 11, der er affattet som en principerklæring: »Italien tager afstand fra krig som middel til at krænke de øvrige folkeslags frihed og som middel til at løse internationale konflikter; det accepterer, på lige fod med de øvrige stater, at afgive suverænitetsbeføjelser, når dette er nødvendigt for en retsorden, der skal sikre freden og retfærdigheden mellem nationerne; landet vil bistå og fremme internationale organisationer, der har dette formål«.
The Italian Constitution of 1948 contains an article — Article 11 — drafted as a declaration of principle : ' Italy repudiates war, both as an instrument of attack on the freedom of other peoples and as a means for settling international disputes; it shall, in conditions of reciprocity with other States, agree to the limitations of sovereignty necessary for an order ensuring peace and justice between nations; it shall aid and promote international organizations with that aim.'
Ved afgørelse af 24. februar - 7. marts 1964 udtalte forfatningsdomstolen, at artikel 11 i forfatningen indeholdt en »hjemmel«, som gav Italien bemyndigelse til at tiltræde Fællesskaberne, men, og dette punkt vender vi senere tilbage til, uden at tillægge gennemførelsesloven særlig værdi i forhold til de øvrige love *).
In its decision of 24 February-7 March 1964, the Constitutional Court held that Article 11 of the constitution was a 'permissive rule' which authorized Italy to adhere to the Communities but — this point will be taken up later ·— without giving the implementing law any special force by comparison with other laws. *
Dommen af 16. - 27. december 1965 bekræftede opfattelsen, at artikel 11 indeholdt en sådan hjemmel.
A judgment on 16-27 December 1965 confirmed the concept of Article 11 as a permissive rule.
Forholdet til national ret gøre, om Fællesskabets forordninger var i overensstemmelse med den italienske forfatning, og henviste til betydningen af den adgang til prøvelse ved EF-Domstolen, som står åben for staterne, institutionerne og borgerne.
Because of the separation of these two orders, the Community and the national order, the Court eliminated the possibility of a court deciding whether provisions in Community regulations conformed to the Italian constitution and emphasized the importance of the legal actions before the Court of Justice open to the States, the institutions and individuals.
Den opfattelse forfatningsdomstolen havde af Fællesska bets retsorden, der analyseredes som et udtryk for internationalt samarbejde, var dog for snæverl).
Nevertheless, the view taken by the Constitutional Court of the Community legal order, analysed as a manifestation of international cooperation, remained a narrow one.1
Inden for den her omhandlede udvikling i retspraksis har dommen af 18. - 27. december 1973 særlig betydning.
The judgment of 18-27 December 1973 made a very important contribution to this line of case law.
Den italienske domstol foretog her en analyse af det fællesskabsretlige fænomen i relation til artikel 11.
The Court there proceeded to analyse the nature of the Community in the context of Article 11.
Den definerede Fællesskabet som en ny mellemstatslig organisation af supranational art, permanent med status som juridisk person og med folkeretlig retssubjektivitet.
It defines the Community as a new inter-State organization, of a supranational kind, per manent in character, endowed with legal personality and the capacity for international representation.
Fællesskabets retsorden og den nationale retsorden betegnes som »autonome og særskilte retsordener, om end koordineret efter den kompetencefordeling, der er etableret og sikret ved traktaten«.
The Community and national legal orders are presented as ' distinct, autonomous legal systems, though co ordinated according to the distribution of powers established and guaranteed by the Treaty'.
Forordningens direkte virkning er her defineret i fuld overensstemmelse med EF-Domstolens retspraksis.
The direct effect of a regulation is defined in complete accord with the case law of the Court of Justice.
Fællesskabets domstolskontrol ansås for tilfredsstillende, og den italienske domstol afviste muligheden for et præjudicielt søgsmål med henblik på at af gøre, om en forordning var i overensstemmelse med den italienske for fatning.
The Community legal guarantees are found to be satisfactory and the Court eliminates the possibility of a reference to itself for a preliminary ruling to decide whether regulations conform to the Italian constitution.
Forfatningsdomstolen forbeholdt sig højst ret til indgriben, dersom traktaten fortolkedes afvigende, i strid med de grundlæggende rettigheder og principperne i den italienske forfatningsorden.
At most, the Court retains the power to intervene in case of a ' manifestly unreasonable' interpretation of the Treaty, contrary to the fundamental rights and principles of the Italian constitutional order.
En sådan prøvelse vil uden tvivl ske under en retssag med påstand om, at loven, hvorved traktaten godkendes, er ugyldig.
Such control would no doubt be exercised by means of an action challenging the law approving the Treaty.
Der er her tale om den blotte mulighed for en residuær kontrol, som forfatningsdomstolen selv syn tes at opfatte som noget rent teoretisk.
It is simply a possible residuary control which seems to have been held by the Court itself to be merely theoretical.
Dommen af 22. - 30. oktober 1975, som vi senere skal vende tilbage til, medfører ingen indskrænkninger i forhold til den positive udvikling inden for forfatningsdomstolens retspraksis.
The judgment of 22-30 October 1975, to which we will return later, does not impose any restriction on this favourable trend in the decisions of the Constitutional Court.
Man må sige, at dommen af 18. - 27. december 1973 har bortvejret enhver tvivl med hensyn til spørgsmålet, om Fællesskabets retsorden er i overensstemmelse med den italienske forfatning, således at de farer, som Domstolen havde gjort opmærksom på i kendelsen af 22. juni 1965, definitivt synes undgået2).
It can be said that the judgment of 18-27 December 1973 removed all doubt as to the conformity of the Community legal order with the Italian constitution, so that the dangers described by the Court of Justice in the order made on 22 June 1965 seem to have been finally removed.2
I artikel 24 i Forbundsrepublikken Tysklands grundlov hed der det, at »Forbundsstaten ved lov kan delegere suverænitetsbeføjelser til mellemfolkelige organer«.
Article 24 of the Basic Law of 4he German Federal Republic pro vides that: 'The Federation may, by means of a law, delegate sovereign rights to inter-State bodies'.
En række sager, der var anlagt af private, der påstod, at visse bestemmelser i Rådets og Kommissionens forordninger var grundlovsstridige, blev af forfatningsdomstolen afvist ved beslutning af 18. oktober 1967 med den begrundelse, at
In a decision given on 18 October 1967, the Constitutional Court declared inadmissible constitutional complaints brought by individuals challenging regulations made by the Council and the Commission, on the ground that:
»Rådets og Kommissionens forordninger er retsakter, der hidrører fra en særlig offentlig myndighed af »supranational« karakter, der er op rettet ved traktaten, og som er klart adskilt fra medlemsstaternes offentlige magtudøvelse«1).
'Regulations made by the Council and the Commission are acts of a special, "supranational", public authority created by the Treaty and clearly distinct from the public authority of the Member States.'1
Forfatningsdomstolen var også af den opfattelse, at det ikke tilkom den at supplere eller forbedre den ved fællesskabsretten indførte retsbeskyttelse, fordi dette »ville føre til en tilsløring af skillelinjen mellem den nationale og den supranationale domstolskompetence, hvilket igen ville føre til forskelle med hensyn til retsbeskyttelsen i medlemsstater ne«.
The Court also held that it would be inappropriate for it to complement or improve the system of Community legal protection, because to do so 'would result in a blurring of the demarcation line between domestic legal competence and supranational legal competence and would give rise to inequality of legal protection in the Member States'.
Domstolen undlod ganske vist her udtrykkeligt at tage stilling til spørgsmålet om forholdet mellem de ved grundloven indførte grund læggende rettigheder og beslutningen vedrørende afgivelse af suverænitetsbeføjelser i medfør af artikel 24, stk. 1, hvilket i sidste instans vil sige spørgsmålet om efterprøvelse af den lov, hvorved fællesskabs traktaten godkendes, og spørgsmålet om lovligheden af andre søgsmål end om forfatningen.
Admittedly the Court expressly left open the question of relations between the system of fundamental rights enshrined in the Basic Law and the decision to transfer sovereign rights under Article 24 (1); in other words, the control exercised over the law approving the Community treaty and the admissibility of an action other than a constitutional complaint.
Men fra og med 1967 anså retspraksis artikel 24 som værende en bestemmelse, der gav hjemmel til at indføje Fællesska bets retsorden i den tyske retsorden, således som de lavere domstole og en del af retsteorien oprindeligt mente.
But, since 1967, Article 24 has appeared in the decisions of the Constitutional Court as a provision for opening up the Federal German legal order to the Community legal order and not as a provision for restrictive interpretation, which had been the view taken by some lower courts and certain legal writers.
Dommen af 9. juni 1971 bekræfter dette standpunkt.
The judgment delivered on 9 June 1971 confirms this tendency.
Det skal under søges nedenfor i forbindelse med en analyse af forholdet mellem fællesskabsretten og senere love 2).
It will be examined below in connection with the analysis of the relations between Community law and subsequent law.2
Forfatningsdomstolens kendelse af 29. maj 1974 er et tilbageskridt i forhold til denne gunstige udvikling3). Forfatningsdomstolen anså sig for kompetent til ved præjudiciel procedure (recours incident)4) at undersøge, om Fællesskabets forordninger var i overensstemmelse med de grundlovssikrede rettigheder, og det så længe der ikke på fælles skabsniveau fandtes et katalog over grundlæggende rettigheder af sam me rækkevidde som dem, der findes i grundloven, og som er vedtaget af en forsamling valgt ved direkte, almindelige valg.
An order made by the Constitutional Court on 29 May 1974 marks a reverse in this positive trend.3The Constitutional Court held that it was competent to examine in the course of interlocutory proceedings4 whether Community regulations were compatible with the provisions of the Basic Law on fundamental rights, so long as there is no Community catalogue of fundamental rights, identical in scope to those contained in the Basic Law and adopted by an assembly elected by direct universal suffrage.
Denne retspraksis underkendte på én gang kravet om fællesskabsrettens forrang og EF-Domstolens retspraksis vedrørende de grundlæggende rettigheder.
This decision disregarded the requirements of the primacy of Community law and also the decisions of the Court of Justice with regard to fundamental rights.
4) Søgsmålet kaldes »præjudicielt«, da det er indledt af en retsinstans, og det udgør en selvstændig indsigelse/påstand i forhold til hovedsagen.
The proceedings are called interlocutory (or incidental) because the issue then before the court is incidental to the main action.
Den danske grundlov har siden 1953 indeholdt en paragraf 20, der lyder således: »Beføjelser, som efter denne grundlov tilkom mer rigets myndigheder, kan ved lov i nærmere bestemt omfang over lades til mellemfolkelige myndigheder, der er oprettet ved gensidig overenskomst med andre stater til fremme af mellemfolkelig retsorden og samarbejde« (stk. 1).
The Danish Constitution has since 1953 contained a provision in Article 20 which states that; 'The powers which under the Constitution belong to the authorities of the Kingdom may, by means of a law, be delegated, to an extent to be determined, to inter­State authorities created under a reciprocal agreement, in order to promote legal order and co­operation among States.' (§1)
Til vedtagelse af lovforslag om en sådan traktat kræves et flertal på fem sjettedele af folketingets medlemmer.
A law approving such a treaty must be approved by five­sixths of the members of the Chamber.
Hvis et sådant forslag kun opnår det til vedtagelse af almindelige lovforslag nødvendige flertal, forelægges det folketingsvælgerne til godkendelse eller forkastelse.
If the draft only receives a simple majority, it is submitted for a referendum.
Den sidstnævnte procedure blev fulgt i 1972.
The latter procedure was followed in 1972.
Der er ikke dansk højesteretspraksis af større betydning vedrørende denne bestemmelse.
There have been no significant decisions by the Danish Supreme Court on this provision.
Men landsretten afviste den 19. juni 1972 en sag (sagen Lars O. Grønborg mod statsministeren), hvor sagsøgeren an fægtede beslutningen om at bringe grundlovens paragraf 20 i anven delse og krævede, at reglerne for grundlovsændringer skulle følges.
But on 19 June 1972 the Court of Appeal declared in­admissible an action brought by a plaintiff (in the case of Lars O. Grøn­borg ν Prime Minister) opposing the decision to apply Article 20 of the Constitution and demanding that the procedure for revision be followed.
Den irske forfatning blev ændret ved en folkeafstemming den 10. maj 1972, som synes at afskære enhver mulighed for konflikt mel lem fællesskabsretten og forfatningen: »Ingen af bestemmelserne i den ne forfatning kan berøre gyldigheden af de retsregler, retsakter eller bestemmelser, som vedtages af staten med henblik på at opfylde dens forpligtelser som medlem af Fællesskabet, og kan ikke forhindre, at de retsregler, retsakter eller bestemmelser, som vedtages af Fællesskabet eller af dets institutioner, har lovkraft i denne stat«. Heller ikke her foreligger der retspraksis, som fortolker denne bestemmelse.
The Irish Constitution was amended on 10 May 1972 by a referen­dum in such a way as to eliminate any possibility of conflict between Community law and the constitution: 'No provision of this Constitution invalidates laws enacted, acts done or measures adopted by the State necessitated by the obligations of membership of the Communities or prevents laws enacted, acts done or measures adopted by the Commu­nities, or institutions thereof, from having the force of law in the State'.
Den franske forfatningsmæssige situation er her lidt speciel.
The French constitutional position is somewhat peculiar.
Ligesom i Beneluxlandene kan de franske domstole ikke efterprøve traktaternes forfatningsmæssighed.
As in the Benelux States, French courts have no jurisdiction to decide whether treaties are constitutional.
Conseil d'Etat har på ny i en dom af 3. marts 1961 i forbindelse med en sag vedrørende décret om offentliggørelse af EØF-traktaten udtalt, at det ikke tilkom den at tage stilling til lovligheden af den procedure, der var fulgt ved ratifikationen af internationale traktater *).
The Conseil d'Etat, in a judgment on 3 March 1961, in an action brought against the decree authorizing the publication of the EEC Treaty, repeated that it had no jurisdiction to determine the regularity of the procedure followed for ratifying international treaties.1
Til gengæld blev der ved forfatningen af 1958 indført et »Conseil constitutionnel« (forfatningsråd), som præsidenten for republikken, premierministeren eller formanden for hver af de to forsamlinger og efter en nylig reform også et vist antal parlamentsmedlemmer kan anmode om blandt andet at undersøge, om en international aftale indeholder en bestemmelse, der er i strid med forfatningen. Hvis forfatningsrådet
On the other hand, the 1958 Constitution established a Constitutional Council (Conseil Constitutionnel) which may give an opinion as to whether an international obligation contains any provision which is contrary to the constitution, when a question is referred to it by the President of the Republic, the Prime Minister, the President of either of the Assemblies or, following a recent reform, by a certain number of members of parliament.
99 erklærer, at dette er tilfældet, kan tilladelse til at ratificere denne aftale ikke gives, før der er sket en forfatningsændring (artikel 54).
If the Conseil finds that there is incompatibility, the obligation in question can be ratified only after a revision of the constitution (Art. 54).
Der er således alene tale om en slags præventiv kontrol.
This is accordingly a purely preventive procedure.
I stk. 15 i præamblen til forfatningen af 27. oktober 1946 hedder det: »Med forbehold af gensidighed accepterer Frankrig at afgive suverænitet i det omfang, det er nødvendigt for fredens bevarelse«.
Paragraph 15 of the Preamble to the Constitution of 27 October 1946 provides that, ' Subject to reciprocity France shall agree to the limitations of sovereignty necessary for the organization and defence of peace'.
Og i præamblen til forfatningen af 4. oktober 1958 henvises der udtrykke ligt til præamblen til forfatningen fra 1946.
The Preamble to the Constitution of 4 October 1958 expressly refers to that of the 1946 Constitution.
Forfatningsrådet har ved flere lejligheder taget stilling til spørgsmålet, om hvorvidt internationale forpligtelser, der er truffet inden for rammerne af Fællesskaberne efter 1958, er forfatningsmæssige.
The Conseil Constitutionnel has on several occasions given opinions on the constitutionality of international obligations entered into after 1958 in connection with the Communities.
Den 19. juni 1970 konstaterede forfatningsrådet, at Rådets afgørelse af 21. april 1970 angående udskiftning af medlemsstaternes finansielle bidrag med Fællesskabernes egne indtægter og traktaten af 22. april 1970 om Europa-Parlamentets budgetbeføjelser *) var forfatningsmæssige. For så vidt angår Luxembourgtraktaten begrundede forfatningsrådet sin afgørelse med, at denne traktat vedrørte kompetence fordelingen mellem Fællesskabernes organer og ikke berørte magtbalancen mellem Fællesskaberne og medlemsstaterne, samt at de påtagne forpligtelser gjaldt under forudsætning af gensidighed.
On 19 June 1970, the Conseil upheld the constitutionality of the decision made on 21 April 1970 regarding the replacement of the Member States' financial contributions by the Community's own resources and that of the Treaty of 22 April 1970 regarding the budgetary powers of the European Parliament.1 As regards the Treaty of Luxembourg, the Conseil based its decision on the fact that that instrument concerned the division of power between the organs of the Communities, not the balance of power between the Communities and the Member States, and that the obligations undertaken were reciprocal.
Man kan her se, at der på dette sidste punkt henvises til stk. 15 i præamblen til forfatningen af 1946.
A reference to paragraph 15 of the Preamble to the 1946 Constitution can be seen in this last proposition.
Med hensyn .til afgørelsen om Fællesskabets egne indtægter udtalte for fatningsrådet, at denne retsakt var en del af alle de bestemmelser, der træffes med henblik på gennemførelsen af en fælles politik.
On the subject of the own resources decision, the Conseil Constitutionnel pointed out that that act forms part of a group of provisions made in execution of a common policy.
Det konstaterede endvidere, at de grundlæggende betingelser for udøvelse af nationale suverænitetsbeføjelser ikke var krænket.
The Conseil moreover held that the fundamental conditions for the exercise of national sovereignty were not endangered.
Som man ser, blev de forelagte spørgsmål afdramatiseret ved at bagatellisere rækkevidden af de pågældende retsakter.
As can be seen, this decision defuses the questions posed by minimizing the scope of the acts concerned.
Den 30. december 1976, hvor forfatningsrådet skulle tage stilling til en forespørgsel fra republikkens præsident, om Akten om almindelige direkte valg til Europa-Parlamentet var forfatningsmæssig, syntes rådet at indtage en meget reserveret holdning til spørgsmålet, om hvorvidt den nye udvikling af den europæiske integration var forenelig med den franske forfatning.
On 30 December 1976, when the Conseil was asked by the President of the Republic to determine whether the act regarding the election of the European Parliament by direct universal suffrage was constitutional, it appeared to take a very reserved position as to whether new develop ments in European integration were compatible with the French constitution. tution.
Forholdet til national ret strid med forfatningen, anlagde det en lidet overbevisende sondring mellem en lovlig begrænsning af suverænitetsbeføjelserne og en over førsel af suverænitetsbeføjelser, som ikke var tilladt*)· Man kan her forledes til at tro, at forfatningsrådet var af den opfattelse, at en mere vidtgående overførsel af beføjelser til fordel for en myndighed, der har reel autonomi i forhold til medlemsstaterne, ville kræve en forudgående ændring af forfatningen.
103 limitations of sovereignty, which were admissible, and transfers of sovereignty, which were not.1It seems that the Conseil Constitutionnel is of the opinion that any substantial transfers of powers in favour of an authority with true autonomy by comparison with the Member States would necessitate a prior revision of the Constitution.
I senere afgørelser af 30. december 1977 -) beskrev forfatningsrådet i præcise vendinger retsvirkningen af de i medfør af artikel 189, stk. 2, udstedte fællesskabsforordninger, hvoraf det følger, at »den bindende karakter, som er knyttet til de i forordningen indeholdte bestemmelser, ikke forudsætter en intervention fra medlemsstaternes myndigheder og navnlig ikke fra den franske lovgivende forsamling; disse myndigheders rolle er begrænset til at fastsætte de gennemførelsesforanstaltninger, som fællesskabsforordningerne overlader dem«.
In some later decisions on 30 December 1977, 2the Conseil Constitutionnel has described in precise terms the effect of Community regulations under the second paragraph of Article 189, from which it follows that: 'The binding force attaching to the provisions which they contain is not dependent upon any action taken by the authorities of the Member States, or by the French Parliament in particular; action by these authorities is limited to adopting the method of implementation which is left to their choice by the Community regulations.'
Det franske parlament kunne derfor ikke intervenere ved den fastsættelse af beregningsgrundlaget og af afgiftssatsen ved fremstilling af isoglukose, som var fastsat i forordning nr. 111/77, og det kunne kun udstede sådan ne regler for inddrivelsen, som ikke var fastsat i forordningen.
It was therefore not for Parliament to intervene in the establishment of the basis of as sessment and the rate for taxing the production of isoglucose provided for under Regulation 1111/77 and its sole role was to determine the means by which the tax was to be collected in so far as these had not been fixed by the regulation.