natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Som en organisation med katolsk flertal førte CISL sine antikommunistiske slag blandt arbejder ne og påberåbte sig den økonomiske vækst som det frelsende middel til at opnå fred på arbejdsmarkedet.
There was a majority of Catholic Members and in its anti-Communist campaign among the workers the CISL tended to adopt a rather Messaianic approach to economic policy seeing it as the means of achieving peace in industrial relations.
Dog lykkedes det CISL takket være en pragmatisk holdning, de dygtige ledere og de konkrete resultater, der var opnået bl.a. gennem etapevise kollektive forhandlinger at få fodfæste eller at opnå solide positioner i de enkelte erhvervsgrene og tjenesteydelsessektorer.
Secondly, thanks to its practical approach, the qualities of its leaders and the concrete results obtained through organized collective bargaining, it succeeded in taking root and established a solid position in various sectors of production and the services.
Men det må alligevel nævnes, at CISL havde undladt at foretage en samlet politisk analyse af samfundet, af sin organisation og af sin indsats, og at det var vanskeligt at bringe overensstemmelse mellem organisationens holdning og en række krav fra arbejderne, herunder vedrørende leve- og arbejdsvilkår.
All the same, the CISL lacked an overall view of the political world, society, its own organization and what was at stake.
Det hele end te med en eksplosion i løbet af tresserne, som tvang CISL til at tage en del af sin holdning op til revision og sætte sig bedre ind i de forhold, arbejderne levede under.
And it found it difficult to accommodate a series of demands from the working world, such as those relating to living and working conditions which came to a head in the 1960s and forced it to review its position in part and bring it more into line with the realities of workers' lives.
Denne udvikling fremmede i øvrigt aktionsenheden mellem de tre landsorganisationer.
This change subsequently facilitated joint action by the three main bodies.
UIL fremstillede sig selv for arbejderne som en demokratisk, ikke-konfessionel bevægelse af reformistisk observans.
The UIL sought to present itself to the workers as a democratic, non-religous movement, reformist in tendency.
Dens forbillede var den skandinaviske fagbevægelse.
Organization was based on the model of Scandinavian trade unionism.
Den måtte kæmpe for at gøre sig gældende overfor de to andre landsorganisationer, der politisk og ideologisk stod klarere frem.
It had to struggle to establish its identity in contrast wiui the other two central bodies which had a much sharper political and ideological image.
Dog lykkedes det UIL at skaffe sig en del fremgang og få et ret solidt fodfæste i tjenesteydelsessektoren og hos FIAT.
Nevertheless, it succeeded in establishing strong points and obtained a firm foothold in the services sector and in Fiat,
Selv om UIL's holdning adskilte sig fra CISL's, gik den dog også ind for kollektive overenskomstforhandlinger.
While its approach differed from that of the CISL it also opted for collective bargaining.
Skønt den kaldte sig uafhængig af partierne og re geringerne, opretholdt dens socialistiske, socialdemokratiske og republikanske medlemmer dog meget snævre forbindelser med de respektive partier.
Although it claimed to be independent of political parties and governments, its Socialist, Social Democrat and Republican elements maintained close ties with their respective parties.
Selv om UIL var reformistisk, tøvede den dog ikke med at kritisere de alvorlige mangler i den sociale og økonomiske politik, som førtes af dens tid regeringer, at forsvare arbejdernes ubestridelige ret til at strejke, og at kræve retsgyldighed for de kollektive over enskomster og iværksættelse af en integreret økonomisk planlægning til løsning af de alvorlige økonomiske og beskæftigelsesmæssige problemer, som præge de landet.
Although reformist in tendency, the UIL did not hesitate to decry the inadequacy of the social and economic policies of the governments of the time, to defend the workers' right to strike, to claim legal force for collective agreements and advocate an integrated economic programme to resolve the serious economic and employment difficulties of the country.
Forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkår og reallønsgaranti blev altid prioriteret højest af UIL. I denne forbindelse krævede UIL en skattereform, og at pristalsreguleringen af lønningerne også skulle gælde for arbejdstagerne i den offentlige sektor og i landbruget.
Their top priorities always included improvements in workers' living and working conditions and the defence of their purchasing power; in this connection the UIL called for a reform of the taxation system and extension of the indexing of wages to workers in the public sector and agriculture.
Lige fra begyndelsen af halvtredserne var UIL gået ind for fælles faglige aktioner sammen med de to andre landsorganisationer, for at de faglige organisationer kunne lægge større pres på de forskellige regeringer.
From the beginning of the 1950s, the UIL came out in favour of joint action with the other two central bodies to reinforce union pressure on the government.
Selv om UIL forholdt sig kritisk over for det kapitalistiske system, var dens politik dog på det internationale område lige fra begyndelsen europæisk- (EKSF, EØF) og Vestligt orienteret.
Although it was critical of the capitalist system, from the outset it supported Europe (ECSC, EEC) and the West,
Selv om CGIL blev åreladt ved katolikkernes og en ret stor del af de ikke-konfessionelle og ikke-kommunistiske medlemmers udmeldelse, var den dog absolut den vigtigste arbejderorganisation.
Although weakened by the departure of the Catholics and a good number of the non-Communist members the CGIL was still beyond question the workers' principal organization.
Den kommunistiske fløj, der allerede udgjorde flertallet i 19^, så sin ind flydelse vokse yderligere ved disse udmeldelser.
The Communists had been in the majority in 1944 and became even more preponderant after the "schism".
CGIL's virksomhed, der i praksis lå på linje med dens politiske og ideologiske holdning, betegnedes som pro-sovjettisk og anti-amerikansk af de to andre landsorganisationer, der bl.a. bebrejdede CGIL, at den benyttede sig af politiske strejker og misbrugte dem.
Its line of action is consistent with its political and ideological position and it is frequently accused of being pro-Soviet and anti-American by the other two central bodies which also criticize the CGIL for excessive use of political strikes.
Det, der i virkeligheden adskilte dem, var en forskellig opfattelse af den samfundsmodel, der skulle opbygges, hvilken rolle fagbevægelsen skulle spille, hvilke aktionsmidler, der skulle anvendes, og hvordan forholdet til de politiske partier og de offentlige myndigheder skulle være.
In fact, each had a different view of the type of society to be constructed and therefore of the role of trade unionism, its means of action and the pattern of its relationships with political parties and public authorities.
De kristelige demokraters erobring af det absolutte flertal ved valget i 19^8 og "den kolde krigs" start bidrog kun til at under strege disse forskelle.
These differences were accentuated when the Christian Democrats obtained an absolute majority in the 1948 elections and by the beginning of the cold war.
Når CGIL henvendte sig til arbejderne, optrådte den som den eneste organisation, der var i stand til at for svare deres interesser.
The CGIL claimed that it was the only organization that defended the workers' interests.
Den betragtede sig som talsmand for dem, der var blevet ladt i stikken ved gen opbygningen, hvad enten der var tale om byproletariet eller landproletariet.
It regarded itself as the spokesman for those who had been left out of account after the reconstruction in both the urban and rural environments.
I 19^9 fremsatte CGIL sin berømte "beskæftigelsesplan" som et globalt og strukturelt svar på den alvorlige økonomiske krise og det høje arbejdsløshedstal, som landet led under. Denne "plan", der var tænkt som et bidrag til den industriel le genopbygning af landet og den økonomiske udvikling i Syditalien, omfattede en række nationaliseringer og en videreførelse af Keyne's økonomiske politik bl.a. på områderne offentlige arbejder, infrastrukturer, energi, boligbyggeri, landbrug, sundhed og under visning.
In 1949 it put forward its employment plan containing an overall and structured solution to the serious economic crisis and high unemployment affecting the country.
En plan, som i strukturreformernes metode og indhold var udtryk for en samlet økonomisk udviklingsmodel, der var meget forskellig fra den, som de to øvrige landsorganisationer gik ind for.
The method and content of the reform of structures contained in the plan reflected an overall economic development model that differed markedly from that of the other two central bodies.
CGIL, der oprindelig var modstander af "de etapevise" kollektive overenskomstforhandlinger, endte med at acceptere dem ved udgangen af 5o'erne, bl.a. under pres fra de socialistiske medlemmer, og dette skulle senere fremme de faglige organisationers aktionsenhed, som CGIL altid havde været tilhænger af.
Initially the CGIL was opposed to the "articulated" collective agreement but finally accepted it at the end of the 1950s, particularly under pressure from the Socialist members. This facilitated the subsequent unified trade .union action which it had always favoured.
Selv om CGIL var medlem af Det faglige Verdensforbund, for dømte organisationen begivenhederne i Ungarn i 1956 og blev efterhånden mere og mere tilbøjelige til at tage europæiske og vestlige spørgsmål op.
Although it was a member of the WFTU, in 1956 the CGIL condemned what was going on in Hungary and gradually became more sensitive in regard to European and Western matters.
Halvtredserne var meget vanskelige for den italienske fagbevægelse, fordi den var stærkt splittet på grund af ideologiske og politiske modsætninger. De tre landsorganisationer var ofte i strid eller konkurrence med hinanden, og dog medvirkede denne konfrontation for hver enkelt af dem i høj grad til en positiv udvikling og fornyelse, ikke blot ideologisk, men også organisationsmæssigt.
The 1950s were very difficult years for the Italian trade union movement because it was torn by ideological and political divisions.
Uden på nogen måde at fornægte sig selv kunne de tre organisationer supplere deres oprindelige målsætninger med de to andre organisationers erfaringer, justere dem lidt og dertil knytte nye forslag og skabe grundlaget for den aktionsenhed, der skulle ud vikle sig fra tresserne og fremefter.
Without betraying their original postion, each of the three organizations enriched their original contributions by drawing on the experience of the other two bodies, amending them and adding new proposals which resulted in the conditions that made joint action possible from the 1960s.
B) Fra aktionsenhed til enhed i fagbevægelsen
Β) From unified action to the unification process
Den første del af 60'erne blev kendt som det italienske "økonomiske mirakels" tidsalder.
The early 1960s was the time of the Italian economic miracle.
Økonomien fik et betydeligt opsving, samtidig med at lønniveauet var lavt, og arbejdsvilkårene dårlige, og uden at der blev ind ført reformer i samfundet, f.eks. på transport, sundheds- og uddannelsesområdet, eller blev ført en politik til fuld beskæftigelse.
Economic production expanded fast, at the cost of low wages and bad working conditions, reforms were overdue in the area of transport, health, education and a full employment policy was unheard of.
Stillet over for italienske arbejdsgivere, der kun giver efter for pres, lod arbejdernes kamp ikke vente længe på sig, og den blev ført i spontan enighed, for di den motiveredes af de samme interesser over for den samme modstander.
The employers were not going to yield unless forced to so it was not long before industrial conflict broke out. It was a spontaneous joint movement motivated by the same interests against the' one adversary.
Arbejderne, der var klar over, at deres enighed gjorde dem stærke - specielt metalarbejderne - krævede en sammenslutning af de tre landsorganisationer .
The workers, in particular the metalworkers, were aware of the strength of their unity and called for organic unity of the three trade unions.
Af frygt for ikke at være i pagt med tiden ville de faglige organisationer ikke se bort fra dette stærke krav om enhed fra basis.
The unions could not run the risk of being overtaken and left behind by this strong impulse for unity from the grass-roots.
På den anden side havde det nye politiske klima ("åbning" over for socialisterne i regeringskoalitionerne) og afslutningen på den kolde krig bevirket en betydelig afspænding på nationalt og internationalt plan, hvilket havde ligget til grund for den faglige enhed i de første efterkrigsår.
On the other hand, the new politcal climate (invitation to the Socialists to join government coalitions) and the end of the cold war had considerably attenuated the national and international attitudes that had doomed hopes of trade union unity in the post-war years.
Imidlertid havde man ikke løst problemet med de faglige organisationers uafhængighed af de politiske partier og deres ideologiske splittelse, et spørgsmål, som CISL fastholdt som den grundlæggende og for udgående betingelse for at indlade sig på at forsøge at skabe enhed.
The CISL insisted that the trade unions must be independent of the political parties and their ideological differences before it would join the unification process.
Aktionsenheden bl.a. i forbindelse med fornyelsen af de kollektive overenskomster ud gjorde en første bemærkelsesværdig tilnærmelse mellem de tre landsorganisationer.
A unified approach to the renewal of collective agreements in particular was the first significant joint action by the three central bodies.
a) Etapevise forhandlinger
The system of multi-tier bargaining
I 5o'erne havde forbindelserne mellem de faglige organisationer og arbejdsgiverne været så godt som lig nul, og kontakterne fandt sted på nationalt plan som trepartsdrøfteiser : landsorganisationerne, arbejdsgiverne og regeringen, der forhandlede om fornyelse af de landsdækkende kollektive overenskomster.
During the 1950's relations between trade unions and employers were virtually non-existent and where tripartite bargaining was involved contacts were at national level: trade union confederations, employers and government for the purpose of renewing national collective agreements.
Fra tresserne ændredes tingene, da CGIL på sin 5· kongres i i960 vedtog princippet om "etapevise forhandlinger", hvilket muliggjorde fællesaktioner fra de tre landsorganisationers side, bl.a. på virksomhedsniveau.
From the 1960's things were to change by the adoption of the principle of "multi-tier bargaining" by the CGIL at its fifth congress in i960, which made possible unified action by the three confederations, notably at plant level.
Systemet med etapevise forhandlinger gav på provinseller virksomhedsniveau mulighed for at forbedre eller ændre på de landsdækkende overenskomster.
Multi-tier bargaining makes it possible to adapt and amend national agreements at provincial or plant level.
Fornyelsen af de kollektive overenskomster gjaldt for tre år, og processen kunne af og til være lang. Den foregik i tre faser, der kan skitseres som følger:
Collective agreements are renewed every three years, and the process may sometimes be a fairly lengthy one.
- forud for hver fornyelse af de kollektive overenskomster formulerer arbejderne i fællesskab overenskomstforslag for hvert brancheområde, for enkelt virksomhederne samt krav gældende på regionalt og nationalt plan.
- immediately prior to each renewal of the collective agreement the workers decide as a body on a set of demands, by industry, at plant, regional and national level.
Herefter vender forslaget tilbage til medlemskredsen til endelig vedtagelse
The draft then goes back to the rank-and-file membership for final adoption;
- Forhandlinger på nationalt plan med arbejdsgiverne, om nødvendigt fulgt op af faglige aktioner.
- talks at national level with the employers, backed up, if need be, by industrial action.
I til fælde af sammenbrud anmoder man regeringen om at formidle en genoptagelse af forhandlingerne på et bredere grundlag
In the event of a breakdown, the government is called in to act as go-between so that negotiations may be resumed on broader bases;
- Forhandlinger pr. branche på regionalt plan og på virksomhedsniveau.
- talks by industry at regional and plant level.
Et sådant forhandlingssystem kræver bred tilslutning fra arbejdernes side og betyder et mere direkte de mokratisk system, hvor basis spiller en hovedrolle i forbindelse med formuleringen af kravene og udpegningen af de folk, der skal forhandle dem.
Such a bargaining system makes for considerable participation by the workers and represents the implementation of a system of upward-oriented democracy in which the rank-and-file play a key role in deciding on demands and in appointing their representatives.
Endvidere giver dette system med forhandlinger på forskellige niveauer mulighed for at få bedre indsigt i for holdene i de enkelte virksomheder og gør det således nemmere for arbejderne at skride ind på det tidspunkt og i det omfang, som de finder bedst.
Moreover, this system of multi-tier bargaining makes it possible to keep in closer contact with the various situations as they arise in practice in firms and thus enables workers to involve themselves at the time and on the terms which they deem best.
På landsplan er systemet en fordel for de svage sektorer på grund lag af den overenskomstmodel, som de stærkeste sektorer, f.eks. metalarbejderne, har forhandlet sig frem til.
At national level, it offers the advantage of improving the position of the weaker sectors on the strength of the model agreement negotiated by the stronger sectors, such as the metalworkers.
Fagbevægelsens anvendelse af systemet med etapevise forhandlinger samt overenskomstfornyelserne inden for de enkelte brancheområder på forskellige tidspunkter gør, at landet hele tiden præges af en intens fag lig virksomhed og af hyppige konfrontationer med arbejdsgiverne .
The adoption of multi-tier bargaining by the trade union movement, together with the fact of staggered renewal dates for collective agreements in the various sectors of industry, meant that the country was constantly in the throes of intense trade union activity and frequent confrontations with the employers.
I løbet af tresserne blev arbejdernes kampiver stadig større.
During the 1960*s worker militancy was to increase.
De voldsomste forhandlinger om overenskomstfornyelser var dem, der fandt sted ved udgangen af 1969 ("det varme efterår") og førte til sejr for mere end 5 millioner arbejdere ved undertegnelsen af 60 landsdækkende kollektive overenskomster, der blev opnået efter 38 millioner strejkedage.
The stormiest contract renewals were those which took place at the end of I969 ("the long hot autumn") Which saw the victory of more than five million workers by the signing of sixty national collective agreements, won after thirty-eight million working days lost in strikes.
Kampen blev og så kaldt "tillidsmandsbevægelsen".
These were struggles which have also been called "the delegates' movement".
De udbredte konflikter var ikke blot et udtryk for nødvendigheden af en forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkår, men også for et behov for direkte de mokrati, hvilket der ikke rigtigt havde været mulig hed for inden for fagbevægelsens traditionelle strukturer.
The widening of the conflicts reflected not only the need for an improvement in workers» living and working conditions, but also a need for direct democracy for which the traditional structures of the trade union movement were ill-adapted.
Det var således nødvendigt, at den ene aktion affødte andre, der skulle komme til at udgøre grundstammen i en ny form for fagbevægelse.
The needs prompting action were to produce others which would constitute the framework for a form of trade unionism which some were to call new style trade unionism.
b) En ny form for fagbevægelse
(b) A new kind of trade unionism
Dette kampenes årti og behovet for at få fjernet en række uoverensstemmelser ikke blot i forbindelse med formuleringen af kravene, men også i selve fagbevægelsens struktur, havde ført til et nyt mønster for arbejdskampene og dens indhold.
This decade of struggle, which was necessary to resolve a number of contradictions, not only within the trade union movement, but also within its structures, had led to a new connection being made between conflicts and their content.
I løbet af disse år havde arbejderne i vidt omfang spontant fremsat deres krav uden for fagbevægelsens organisatoriske og traditionelle rammer, der hurtigt blev opgivet til fordel for andre strukturer: Arbejderforsamlingerne, tillidsmændene og fabriksrådene.
Baring these years spontaneous action by workers in terms of demands and participation expressed itself, in the case of many workers, outside the organizational and traditional structure of the trade union movement, which soon fell into disuse to give way to other structures e.g. factory meetings, delegates* meetings and faotory councils.
Tillidsmændene, der til enhver tid kan af sættes af medlemskredsen, spiller en vigtig rolle i for bindelse med faglige aktioner og er det bærende element i en ny form for fagbevægelse, der skylder de faglige aktioner sin eksistens.
While he can be dismissed at any time by the rank-and-file, the plant delegate plays a vital role in initiating action and he will come to represent the lynch-pin of a trade unionism forged in the fires of action and which some have described as new-style trade unionism.
Denne form for faglige aktioner for og drøftelse og for mulering af overenskomstkrav blev først godkendt af de faglige organisationer efter flere års tøven og diskussioner.
It was only after several years of hesitation and discussion that these structures for debate,action and representation were to be accepted and assimilated by the trade union organizations.
Dette skridt gav ikke blot fagbevægelsen en ny dynamik og større organisatorisk demokrati, men forhindrede også, at de spontane aktioner, der længe havde manglet et bærende element, udartede til pleje af særinteresser inden for den enkelte virksomhed eller faggruppe.
This operation brought to the trade union movement not merely a new dynamism and greater democracy in terms of organization but also prevented spontaneous action - deprived in the long term of a structure to sustain it - from degenerating into corporatism by plant or by category.
Parlamentet vedtog i 197o en lov om arbejdernes retsstilling, der bekræfter de faglige organisationers rolle og beføjelser i virksomhederne, og som garanterer arbejderne en række rettigheder vedrørende deres sundhed, handle- og ytringsfrihed, retten til op lysninger af faglig art, sikring af arbejdspladsen, beskyttelse mod urimelig og fagforeningsfjendtlig adfærd fra arbejdsgiverens side og ret til at udøve fag lig virksomhed.
The adoption by the Italian Parliament in 1970 of the Law on the Workers' Statute was to confirm the existence and power of trade union organizations within the plant and was to guarantee workers a number of rights relating to health, freedom of action and expression, the right to trade union information, job protection or protection against unfair or anti-trade union action on the part of an employer and freedom to exercise trade union activity.