natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I denne henseende bemærkes navnlig dommen af 16. december 1975, som betegner den retslige afslutning af sukkersagen.
Particular attention in this respect should be drawn to the judgment of 16 December 1975 which judicially determined the 'sugar' case.
I modsætning til den bekymring, som visse afgørelser fra de højeste retsinstanser kunne give anledning til i 1974 med hensyn til nationale domstoles sikring af Fællesskabets retsorden og dennes særlige karakter, viser udviklingen inden for den nationale retspraksis i 1975 markante fremskridt i flere medlemsstater.
In contrast with the anxieties raised in 1974 by the decisions of certain superior courts regarding the safeguarding by national courts of the Community legal order and its particular characteristics, the decisions of national courts in 1975 have shown real progress in several Member States.
De bestræbelser med hensyn til information om fællesskabsretten, som fortsatte i år, har bl.a. gennem samtlige institutioners snævre samarbejde medført nye udviklinger. linger.
Efforts made this year in the field of information on Community law have brought about new developments, due mainly to close collaboration among all the institutions.
FÆLLESSKABSRETTEN
COMMUNITY LAW
I 1975 blev denne opfattelse bekræftet i den forstand, at adskillige betydningsfulde fællesskabsakter — ikke alene på det interne, men også på det eksterne område2) — blev vedtaget på grundlag af EØF-traktatens artikel 235, i særdeleshed inden for regionalpolitik, miljøpolitik samt økonomisk og finansiel politik.
This view was given practical effect in 1975 in that several important Community instruments, both internal and external (particularly in the fields of regional, environment, economic and financial policy) were adopted on the basis of Article 235 of the EEC Treaty.
Den samme bestemmelse har ligeledes tjent som retligt grundlag for oprettelsen af to nye fællesskabsretligt juridiske personer : Det europæiske Center for udvikling af Erhvervsuddannelse3) og Det europæiske Institut til forbedring af Livs- og Arbejdsvilkårene4).
This provision also served as the legal basis for the creation of two new legal persons governed by Community law, the European Centre for the Development of Vocational
I begge tilfælde var der tale om opgaver, som Fællesskabet ganske vist selv kunne have påtaget sig, men som det særlig af hensyn til de foreliggende opgaver og for i højere grad at inddrage de berørte socioøkonomiske kredse, fandt mest hensigtsmæssigt at overlade til organer, der har en vis selv bestemmelsesret, selv om de dog er underkastet tilsyn fra Fællesskabets side.
Training3and the European Foundation for the Improvement of Living and Working Conditions.4In both cases tasks were involved which the Community could well have performed itself but which it chose, in view of the tasks to be carried out and in order to involve more closely the socio-professional circles concerned, to entrust them to bodies enjoying a certain measure of autonomy while remaining under its control.
Inden for rammerne af Kommissionens fortsatte bestræbelser på at forbedre sine arbejdsmetoder og den daglige arbejdsgang, besluttede Kommissionen den 23. juli 1975 at ændre artikel 27 i sin forretningsorden for — inden for de af traktaterne tilladte rammer — at øge muligheden for at kunne bemyndige sine medlemmer og i visse tilfælde tjenestemændene for dens tjenestegrene, til i dens navn og på dens ansvar at træffe klart angivne foranstaltninger af forvaltningsmæssig eller administrativ art5). Sideløbende hermed vedtog Kommissionen en række interne foran-
In line with the efforts which it is making to perfect its working methods and to improve its day-to-day functioning, the Commission decided on 23 July 1975 to amend Article 27 of its Rules of Procedure so as to extend, within the limits laid down by the Treaties, the possibility of empowering its members and, in certain cases, the officials of its departments to take, in its name and on its responsibility, clearly defined measures of management or administration.5At the same time the Commission adopted a series of internal measures designed to enable it to exercise control over the powers which it might be called upon to delegate and, in particular, to guarantee that the principle of collective responsibility is respected.
) Samme synspunkt udtryktes af Fællesskabets stats- og regeringschefer på deres konference i Paris i oktober 1972. ) EFT L 194 af 25.7.1975.
The same point of view was expressed by the Heads of State or Government of the Community at the Summit Conference in Paris in October 1972.
3) EFT L 39 af 13.2.1975, Rådets forordning (EØF) nr. 337/75 af 10.2.1975.
OJ L 39 of 13-2.1975; Council Regulation (EEC) No 337/75 of 10.2.1975.
4) EFT L 139 af 30.5.1975, Rådets forordning (EØF) nr. 1365/75 af 26.5.1975. 6) EFT L 199 af 30.7.1975.
OJ L 139 of 30.5.1975; Council Regulation (EEC) No 1365/75 of 26.5.1975.
I henhold til denne bestemmelse kan Kommissionen, Rådet eller en medlemsstat indgive en begæring til Domstolen om en udtalelse om, hvorvidt en international aftale, som påtænkes indgået, er forenelig med traktaten.
The Commission had submitted such a request to the Court concerning an Understanding on a Local Cost Standard1related to exports, drawn up under the auspices of the
De spørgsmål, Domstolen fik forelagt, var følgende : Er Fællesskabet kompetent til at indgå denne ordning ?
Has the Community the power to conclude this Understanding?
Udelukker denne kompetence i bekræftende fald medlemsstaternes kompetence ?
If so, is such power exclusive of the powers of the Member States ?
I sin udtalelse af 11. november 1975 2) besvarede Domstolen disso to spørgsmål positivt, idet den byggede på en fortolkning af EØF-traktatens bestemmelser vedrørende den fælles handelspolitik, som viser omfanget af Fællesskabets beføjelser på dette område.
In its Opinion given on 11 November 19752the Court answered these two questions in the affirmative basing itself on an interpretation of the EEC Treaty provisions relating to the common commercial policy which shows the extent of Community powers in this field.
Inden Domstolen udtalte sig om realiteten, havde den lagt vægt på at præcisere betingelserne for » antagelighed til realitetsbehandling « (» admissibilité «) 3) af begæringer om udtalelse, der fremsættes i henhold til artikel 228.
Before giving its opinion on main issue the Court was careful to specify the conditions of admissibility3of requests for an Opinion submitted pursuant to Article 228.
Vedrørende dette spørgsmål om » > antagelse til påkendelse « kan de vigtigste elementer i Domstolens udtalelse kort gengives på følgende måde : — enhver international aftale kan uanset den formelle betegnelse (traktat, aftale, ordning ...) være genstand for proceduren i artikel 228.
(a) Any international agreement may be the subject of the procedure under Article 228, regardless of its formal designation (treaty, agreement, understanding...).
Der kræves kun, at der er tale om en » forpligtelse indgået af folkeretssubjekter med bindende virkning «.
It is sufficient that it should be 'any undertaking entered into by entities subject to international law which has binding force'.
— Aftalen må være klar til at blive indgået, således at forstå, at forhandlingerne om dens indhold skal være tilendebragt.
(b) The agreement must be ready for conclusion in the sense that all discussions concerning its substance must be at an end.
*) Talrige eksportforretninger omfatter udover leveringen af materialer betydelige ydelser, der skal erlægges i købslandet (f. eks. : ingeniørarbejder, indkøb af tilbehør, løn til lokal arbejdskraft...). Det er disse ydelser, der sædvanligvis betegnes som » lokale omkostninger «. 2) EFT C 268 af 22.11.1975.
Many export transactions involve, apart from the supply of materials, the provision of services which must be carried out in the buyer's country (e.g. civil engineering, purchase of supplies, wages paid to local staff ...).
3) Domstolen har anvendt udtrykket » admissibilité « i stedet for udtrykket » recevabilité «, formentlig for at markere, at den i medfør af artikel 228 udøver en rent rådgivende funktion til forskel fra dens sædvanlige dømmende funktion.
The Court undoubtedly used the expression 'admissibilité' rather than 'recevabilité' to emphasize that it was acting in an advisory capacity pursuant to Article 228 completely different from its normal judicial functions.
Domstolen har i øvrigt draget omsorg for at give sin udtalelse en struktur og en stil, der ligeledes er forskellig fra dommenes.
The Court was careful moreover to give its opinion a structure and style quite different from those of its judgments.
— Det er ikke nødvendigt, at Kommissionen har ført forhandlingen om aftalen inden for rammerne af Rådets direktiver og heller ikke, at Rådet har truffet afgørelse om at indgå aftalen.
It is not essential that the agreement should have been negotiated by the Com­mission within the framework of Council directives nor that the latter should have decided to conclude the agreement.
Dette er i det mindste den lære, som man kan drage af Domstolens begrundelse til det tilfælde, som var blevet forelagt den.
This at least is the inference to be deduced from the Court's reasoning on the matter submitted to it.
Der var nemlig blevet forhandlet om OECD-ordningen uden Kommissionens formelle deltagelse, og Rådet havde ikke truffet nogen afgørelse med hensyn til dens indgåelse.
The OECD Understanding had in fact been negotiated without the Commission participating formally and no decision had been taken by the Council regarding its conclusion.
Ikke desto mindre fandt Domstolen, at der var tale om en aftale, der var » påtænkt « i den betydning, der er forudsat i traktatens artikel 228, i betragtning af den omstændighed, at forhandlingerne om aftalen inden for rammerne af OECD var afsluttet, og at Kommissionen havde forelagt Rådet en henstilling vedrørende Fællesskabets deltagelse i den pågældende aftale.
The Court con­sidered, however, that it was an agreement 'envisaged' within the meaning of Article 228, in view of the fact that its negotiation under the auspices of the OECD was at an end and that the Commission had submitted to the Council a recommendation concerning the participation of the Community in the agreement.
— De spørgsmål, som kan stilles Domstolen i forbindelse med proceduren i artikel 228 kan både vedrøre en aftales materielle gyldighed (dens bestemmelsers overensstemmelse med traktatens materielle bestemmelser) og dens formelle gyldighed (Fællesskabets institutioners kompetence til at indgå den, overholdelse af de i traktaten fastsatte procedurer).
(e) The questions which may be submitted to the Court under the Article 228 procedure may relate either to the substantive validity of an agreement (conformity of its terms with the basic provisions of the Treaty) or to its formal validity (power of the institutions of the Community to conclude it, compliance with the procedures laid down in the Treaty).
Efter Domstolens opfattelse skal den præventive procedure i artikel 228 gøre det muligt inden indgåelsen af aftalen at » klarlægge «, om denne aftale i alle sine aspekter er forenelig med traktaten og således at undgå vanskelighederne og komplikationerne ved en eventuel retstvist efter aftalens ikrafttræden.
In the Court's view, the preventive procedure in Article 228 must make it possible to find out whether the agreement is compatible in all respects with the Treaty before such agreement is concluded, and thus to avoid the difficulties and complications of a possible legal dispute after the entry into force of the agreement.
Man kan således konstatere, at Domstolen åbner meget store muligheder for anvendelse af proceduren i artikel 228.
The Court has clearly therefore laid wide open the opportunities for using the procedure under Article 228.
Domstolens udtalelse indeholder en betydningsfuld præcisering af Fællesska bets kompetence inden for handelspolitikken.
The opinion of the Court contains an important interpretation of the extent of the powers of the Community in the field of commercial policy.
For det første fastslår Domstolen, at hele eksportkreditområdet udgør et led i handelspolitikken. politikken.
In the first place, the Court sanctions the inclusion of the entire subject-matter of export credit within the field of the common commercial policy.
For det andet anerkender Domstolen udtrykkeligt Fællesskabets ret til på dette om råde at indgå aftaler med tredjelande, også selv om det ikke forud har indført interne autonome regler på samme område. »
Secondly, the Court expressly confirms the right of the Community to conclude agree­ments in this field with third countries, even where it has not previously been endowed in the same field with autonomous internal rules.
En handelspolitik «, siger Domstolen, » består nemlig i en samvirken og en vekselvirkning af indre og ydre foranstaltninger, uden at det er nødvendigt at give den ene art foranstaltninger forrang for den anden; snart vil aftalerne nemlig være resultatet af en forud fastsat politik, snart vil politikken være bestemt af selve aftalerne «.
'A commercial policy', the Court states, 'is in fact made up by the combination and interaction of internal and external measures, without priority being taken by one over the others. Sometimes agreements are concluded in execution of a policy fixed in advance, sometimes that policy is defined by the agreements themselves.'
Domstolen afviser således indirekte enhver analog anvendelse af dens AETR-retspraksisx) inden for handelspolitikken.
Thus, the Court rules out implicitly the application by analogy, in the field of commercial policy, of its decision in the case of the European agreement concerning the work of crews of vehicles engaged in international road transport (AETR).1
Endelig, hvilket måske ikke er det mindst vigtige, bekræfter Domstolen Fællesskabets enekompetence inden for handelspolitikken.
In conclusion, and perhaps most importantly, the Court confirms the exclusive nature of the Community's powers in respect of commercial policy.
Idet Domstolen går ud fra, at denne politik er fastlagt af traktaten » under hensyn til fællesmarkedets gnidningsløse funktion og beskyttelsen af Fællesskabets interesser som fællesskab, inden for hvilke medlemsstaternes særskilte interesser gensidigt skal tilpasses hinanden «, slutter Domstolen, at » en sådan forståelse er helt åbenbart uforenelig med den frihed, medlemsstaterne ville kunne forbeholde sig under påberåbelse af en sideordnet kompetence med henblik på særskilt at forfølge deres egne interesser i forholdet udadtil, med risiko for at skade den effektive beskyttelse af Fællesskabets helhedsinteresser «.
Starting with the ackowledgment that such a policy is conceived by the Treaty 'in the context of the operation of the common market, for the defence of the common interests of the Community, within which the particular interests of the Member States must endeavour to adapt to each other', the Court deduces that 'quite clearly, this conception is incompatible with the freedom to which the Member States could lay claim by invoking a concurrent power, so as to ensure that their own interests were separately satisfied in external relations, at the risk of compromising the effective defence of the common interests of the Community'.
Domstolen støtter desuden denne erklæring på en indirekte henvisning til traktatens artikel 5, når den erklærer, at anerkendelse af en sideordnet kompetence for medlemsstaterne inden for handelspolitikken ville betyde, » at det institutionelle samarbejde forstyrredes, at tillidsforholdene inden for Fællesskabet led skade, og at Fællesskabet forhindredes i at varetage sine opgaver til beskyttelse af de fælles interesser «.
The Court moreover supported this contention by an implied reference to Article 5 of the Treaty when it stated that to recognize that the Member States exercise a concurrent power in the field of commercial policy would 'distort the institutional framework, call into question the mutual trust within the Community and prevent the latter from fulfilling its task in the defence of the common interest'.
Domstolen anvender disse generelle principper på det særlige område for eksport kreditter og anfører, at Fællesskabet er enekompetent til at handle på dette område i betragtning af nødvendigheden af at sikre » en streng gennemført lighed i kredit vilkårene for Fællesskabets virksomheder uanset deres nationalitet «.
Applying these general principles to the particular field of export credit, the Court indicated that only the Community has power to take action in this field, in view of the need to ensure 'strict uniformity of credit conditions granted to undertakings in the Community, whatever their nationality'.
Der er ingen tvivl om, at der i den udstrækning, Fællesskabets regler og praksis på handelspolitikkens område i visse henseender måtte vise sig at være mindre vidt gående end betragtningerne i Domstolens udtalelse om omfanget af Fællesskabets kompetence og dennes karakter af enekompetence, ville være grund til for Fælles skabets institutioner, og herunder især Kommissionen, at påtænke at foretage de egnede ændringer.
There is no doubt that, to the extent that certain aspects of the Community rules and practices in matters of commercial policy may seem less advanced than the reasoning contained in the Opinion of the Court on the extent and exclusiveness of the Com munity's powers, the institutions of the latter, starting with the Commission, should consider modifying them appropriately.
To afgørelser er af særlig interesse.
Two decisions are of particular interest.
1975 x) (der stadfæster den af appelretten i Paris (la Cour d'appel de Paris) 7. juli 1973 2) afsagte dom — Cafés Jacques Vabre) med hjemmel i forfatningens artikel 55
Appeal of 7 July 1973, Cafés Jacques Vabre) the French Court of Cassation acknowledged, on the basis of Article 55 of the Constitution and the nature of the Community legal order, the primacy of Community law over subsequent national law.3
Toldmyndighederne nedlagte påstand om kassation af dommen, idet de navnlig til støtte herfor fremførte, at appelretten ikke havde påset, hvorvidt kravet om gen sidighed i henhold til forfatningens artikel 55 som betingelse for at de af Frankrig indgåede internationale aftaler havde forrang, var opfyldt.
The customs authorities had appealed against the judgment, on the ground that the Court of Appeal had not verified whether the condition for the primacy of international agreements concluded by France, namely the existence of a reciprocity clause within the meaning of Article 55 of the Constitution, was satisfied.
Kassationsretten fastslog, at » da en medlemsstats undladelse af inden for Fællesskabets retsorden at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til traktaten (EØF) er undergivet den i artikel 170 i samme traktat fastsatte klageadgang, kan der ikke for de nationale domstole påberåbes en indsigelse om manglende gensidighed «.
The Court of Cassation held that 'since, in the Community legal order, failure by a Member State to fulfil an obliga­tion under the EEC Treaty is subject to an action under Article 170 of the Treaty, lack of reciprocity cannot be pleaded before the national courts'.
Den offentlige anklager Touffait anførte i sine udførligt begrundede påstande til støtte for forrangen alene » selve karakteren af den ved Rom-traktaten indførte retsorden «, der indebærer anerkendelse af at » den af staterne foretagne overdragelse af deres interne retsorden til fordel for Fællesskabets retsorden ... medfører en definitiv begrænsning af deres souverænitetsrettigheder, således at en senere ensidig retsakt ikke kan gøres gældende heroverfor ... «.
In his fully reasoned findings the Procurator-General, Mr Touffait, based his argument for primacy solely 'on the very nature of the legal order introduced by the Treaty of Rome', implicitly recognizing the fact that 'the transfer effected by the States from their domestic legal order to the Community legal order... involves a permanent limitation of their sovereign rights, against which a subsequent unilateral instrument cannot prevail...'.
Ved dom nr. 183/1973 af 27. december 1973 2) anerkendte den italienske forfatningsdomstol Fællesskabets supranationale karakter samt de til Fællesskabet overførte suverænitetsbeføjelser, og navnlig beføjelsen til at fastsætte forordninger, der er direkte anvendelige i medlemsstaterne.
In its Judgment No 183/19731of 27 December 1973, the Italian Constitutional Court had acknowledged the supranational nature of the Community and the transfer to it of sovereign powers, in particular that of adopting regulations directly applicable in Member States.
Domstolen fremhævede nødvendig heden af, at der tillægges princippet om direkte anvendelighed dets fulde værdi.
It emphasized the need to give full effect to the principle of direct applicability.
Adskillige passager i denne dom byggede på princippet om fællesskabsrettens for rang.
A number of passages in this judgment were based on the principle of the primacy of Community law.
Man kunne navnlig heri læse : » Det følger ... af selve logikken i Fællesskabets ordning, at forordninger fra EØF ... ikke må gøres til genstand for nationale foran staltninger, der tager sigte på at gentage, supplere eller gennemføre dem, hvorved deres ikrafttræden på den ene eller anden måde kan forskydes, eller ·—· så meget desto mindre — tager sigte på at erstatte dem, ændre eller ophæve dem, selv om det kun måtte være delvis «.
It stated in particular: 'It follows ... from the logic of the Community system that EEC regulations ... must not be the subject of measures adopted by the State aimed at reproducing, supplementing or implementing them which could in any way whatsoever postpone their entry into force, still less replace, derogate from or repeal them, even in part'.
— om loven som følge af denne uforenelighed bør anses for forfatningsstridig, hvoraf følger, at forfatningsdomstolen har enekompetence til at erklære en sådan forfatningsstridighed ved en dom, der har retsvirkning over for alle, selv om dommen er afsagt efter anmodning fra en dommer i en bestemt sag, eller
— whether such incompatibility should be regarded as rendering the national law unconstitutional, with the result that the Constitutional Court is competent to declare that law unconstitutional in a judgment having general effect, although given at the request of a court in a particular case, or
*) Recueil Dalloz-Sirey, Jurisprudence 497, navnlig side 504 (27/1975).
This question gave rise to extensive theoretical discussion.
2) Syvende Almindelige Beretning, nr. 584.
Seventh General Report, point 584.
Denne sag frembyder det særlige træk, at de nationale bestemmelser, som har givet anledning til klage, ikke materielt set er i strid med den pågældende fællesskabs forordning; de nationale bestemmelser gentager forordningen næsten ord for ord; men domstolen i første instans, og derefter appelretten i Rom mente, at de ude lukkende burde anvende de nationale bestemmelser og således tilsidesætte fælles skabsforordningen og den fortolkning, som Domstolen havde givet af forordningen.
The special feature of this case was that the national provisions complained of were not materially at variance with the Community Regulation in question; they reproduced it practically word for word; but the Tribunal, and subsequently the Court of Appeal of Rome, considered that they must apply the national provisions exclusively and exclude the Community Regulation and the interpretation of it given by the Court of Justice.