natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Især når det drejer sig om at gøre fordringsrettigheder gældende overfor Staten, kan udøvelsen af disse rettigheder ikke underordnes andre nationale gennemførelsesbestemmelser, end dem, som fællesskabsforordningen ville kunne kræve: Staten kan altså ikke stille sig i vejen for betalingen ved at bruge sin lovgivning eller sin administrative praksis som argument.
When it is a matter, in particular, of financial claims against the State, the exercise of these rights may not be made subject to national implementing provisions other than those which the Community regulation might require, in other words the State may not oppose payment by producing arguments from its legisla tion or administrative practice.
I de førnævnte domme fra den 7. marts og 17. maj 1972, frem hæver den, at ikrafttrædelsen af forordningerne, således som det er fastsat i
CJEC, 7 March 1972 (S.p.a.
C1) EF-Domstolen, 1. marts 1972 (SpA Marimex/Den italienske Republiks finansministerium, 84-71), Samling, 1972, s. 89 og EF-Domstolen, 17. maj 1972 (Leonesio/Den italienske
Marimex/Ministry of Finance of the Italian Republic, 84-71) Rac. 1972, p.
Republiks land- og skovbrugsministerium, 93-71). Se tidligere EF-Domstolen, 14. december 1971 (Politi/Den italienske Republiks finansministerium, 43-71), Samling
89; CJEC, 17 May 1972 (Leonesio/Ministry of Agriculture and Forests of the Italian Republic, 93-71).
407 artikel 189 i EØF, modvirker gennemførelsen af enhver national retsbestemmelse, selv af senere dato, hvis den er uforlenelig med fællesskabsforordningen.
In the abovementioned judgments of 7 March and 17 May 1972 it pointed out that the effect of regulations, as provided for in Article 189 EEC, is opposed to the application of any provisions of the internal legal order, even subsequent ones, incompatible with the Community regulation.
På den anden side er dommen af 13. juli 1972 (*), der dadler en medlemsstat for ikke at have eksekveret en dom, som Domstolen har afsagt efter at have konstateret manglende overensstemelse mellem en national bestemmelse og fælles skabsretten, specielt bemærkelsesværdig, for den bekræfter på det tydeligste at:
Moreover, the decision of 13 July 19722, which censures the non-execution by a Member State of a judgment of the Court establishing the lack of conformity between a national provision and Community law, is particularly noteworthy, as it clearly lays down:
— ikrafttrædelsen af en umiddelbart gældende fællesskabsbestemmelse med fører automatisk et forbud for de nationale myndigheder mod at anvende en modstridende national bestemmelse, og i givet fald, en forpligtelse til at træffe alle forholdsregler for at lette fællesskabsrettens fulde ikrafttrædelse, trædelse,
(i) that the effect of a directly applicable Community rule implies for the national authorities an automatic prohibition on applying a conflicting municipal provision and, where appropriate, the obligation to take all action to facilitate the full implementation of Community law;
— denne ikrafttrædelse sker automatisk på samme tidspunkt og med samme virkninger over hele Fællesskabets område uden at Medlemsstaterne kan stille nogen som helst hindringer i vejen derfor,
(ii) that this full effect applies, at the same time and with identical effects, throughout the whole extent of the Community's territory without it being possible for the Member States to place any obstacles whatsoever in the way, and
— tilkendelsen af rettigheder og myndighed til Fællesskabet (udvirket af Medlemsstaterne) ifølge Traktatens bestemmelser, medfører en definitiv begrænsning af deres suveræne rettigheder, overfor hvilken påkaldelsen af de nationale retsbestemmelser, hvorledes de end er, ikke ville kunne gøre sig gældende.
(iii) that the attribution by the Member States to the Community of the rights and powers corresponding to the provisions of the Treaty involves a definitive limitation of their sovereign rights against which the invocation of provisions of municipal law of whatever nature shall be of no avail.
De nationale dømmende myndigheder i Medlemsstaterne har til opgave at anvende fællesskabsretten, og man oplever en voksende erkendelse af denne rolle.
It is the task of the courts of the Member States to apply Community law and we may note that they are showing an ever greater awareness of this role.
Den måde, hvorpå disse dømmende myndigheder udlægger og anvender fælles skabsrettens bestemmelser, betinger altså en effektiv gennemførelse af fællesskabs retten.
Indeed, it is the manner in which these courts interpret and apply the provisions of community law which in the long run determines the efficacity of the Community legal order.
Derfor er den nationale jurisdiktion af den største vigtighed for fællesskabs rettens udvikling, især hvad angår den umiddelbare anvendelse af fællesskabs rettens bestemmelser og disse bestemmelsers fortrinsstilling fremfor den nationale ret.
This is why municipal case law is of such importance for the development of Community law, particularly as regards the direct applicability of Community provisions and their supremacy over national law.
I sin dom af 22. februar 1972 (:) fulgte forvaltningsdomstolen i Køln på bemærkelsesværdig måde Domstolens sædvanlige retspraksis.
In its judgment of 22 February 19721 the Cologne Administrative Court followed in noteworthy fashion the constant jurisprudence of the Court of Justice.
I følge forvaltningsdomstolen er der i Fællesskabet » født en øvrighed af særlig beskaffenhed, der er selvstændig og uafhængig af statsmagten i de forskellige Medlemsstater, dens handlinger kræver ikke Medlemsstaternes bekræftelse og kan heller ikke ophæves af dem «. »
According to it, "a public authority of a particular kind.„has been born; it is autonomous and independent of the public power in the individual Member States; its acts need neither to be ratified by the Member States nor may they be annulled by them".
Denne mellem statlige, suveræne instans «, udgør en » selvstændig retsorden «, der hverken står i forbindelse med den nationale eller internationale ret.
This "inter-State organ endowed with sovereignty" constitutes "an autonomous legal order" which is attached neither to municipal law nor to international law.
Et voksende antal italienske domstole har ligeledes utvetydigt anerkendt og bekræftet fællesskabsrettens selvstændighed.
An increasing number of Italian courts have also recognized and unambiguously confirmed this autonomy of the Community legal order.
Den italienske kassationsretsdom af 8. juni 1972 (2) fortjener især at blive nævnt, fordi den udtrykkeligt har anerkendt fællesskabsrettens selvstændighed, der begrænser Medlemsstaternes suverænitet, og især deres lovgivningsmagt.
The judgment of the Italian Court of Cassation of 8 June 19722 is specially worthy of mention in that it expressly recognizes the autonomy of the Community legal order as limiting the sovereignty of the Member States, and in particular their power to legislate.
Appelretten i Milano udtalte sig på samme måde ved afsigelsen af dommen den 12. maj 1972, i sagen SAFA/Det italienske Skattevæsen (3). Efter at have sammenlignet de traditionelle internationale traktaters retlige indhold med EØF-traktaten, når Domstolen frem til det resultat, at den fundamentale forskel ligger i de umiddelbart glædende bestemmelser i EØF-traktaten.
The Milan Appeal Court pronounced itself to the same effect in its judgment of 12 May 1972 in the case of SAFA / the Italian tax administration.3 After having compared the legal nature of the traditional international treaties and the EEC Treaty, the Court comes to the conclusion that the fundamental distinction resides in the directly applicable provisions of the EEC Treaty.
På samme måde skelnede civilretten i Brescia i sin dom af 16. december 1971/5. januar 1972 (4), i sagen Sandrini/Land- og Skovbrugsministeriet, mellem EØF-traktaten og de andre internationale traktater, en skelnen, der går i samme retning: »... Fællesskabets bestemmelser bør betragtes som værende en overstatslig retsorden «.
Similarly, the judgment of the Civil Court of Brescia of 16 December 1951/ 5 January 19724 in the matter of Sandrini/Ministry of Agriculture and Forests, made a distinction between the EEC Treaty and other international treaties which follows similar lines "... the Community provisions must be considered as a supranational legal order".
Fællesskabsrettens uafhængighed, såvel som opnåelsen af de mål, den stiller sig, er betinget af dens fortrinsstilling.
The independence of the Community legal order and the objectives it pursues can be achieved only by the primacy of Community law.
På dette punkt fremviser de ovenfornævnte beslutninger en absolut overensstemmelse mellem deres synspunkter, som det er værd at understrege.
On this point the abovementioned decisions show a remarkable identity of viewpoint and this deserves stressing.
I henhold til den allerede nævnte dom fra forvaltningsdomstolen i Køln den 22. februar 1972, går fællesskabsretten forud for den nationale ret, og endda indbefattet den nationale ret af senere dato.
According to the judgment of the Administrative Court of Cologne on 22 February 1972 already mentioned, Community law has primacy over municipal law and even, implicitly, over subsequent national
Endnu ikke udgivet. (2) Isolabella/Finansministeriet, 97, Il Foro Italiano, 1963 (nr. 7-8/1972).
Not yet published.
(3) Endnu ikke udgivet.
Not yet published. 97 II Foro Italiano, I, Rac.
Mens den italienske kassationsret i sin ovennævnte dom fra den 8. juni 1972, i sagen Isobella, gør fortrinsstillingen gældende i det mindste overfor tidligere love, ser det ud til at civilretten i Brescia vil gå længere.
Whereas, in its abovementioned Isolabella judgment of 8 June 1972, the Italian Court of Cassation stresses supremacy at least with respect to earlier laws, it would seem that the Brescia Civil Court wished to go still further.
Den erklærer faktisk, at de konflikter, der opstår mellem Fællesskabets normer og de nationale normer, bør afgøres i henhold til princippet om fællesskabsrettens fortrinsstilling, hvis eksistens beror på artikel 189 i EØF-traktaten.
It decided "... that the conflicts arising between Community norms and national norms must be settled in conformity with the principle of the supremacy of Community law, which is based on Article 189 of the EEC Treaty".
Imod denne dom går civilretten i Roms dom af 9. maj/11. november 1971, i sagen ICI/Ministeriet for udenrigshandel, der bestrider, at EØF-traktaten går forud for de nationale normer af senere dato.
To this judgment may be contrasted that of the Rome Civil Court of 18 May/11 November 1971 in the matter of IOC / Ministry of External Trade which contests the supremacy of the EEC Treaty over subsequent national norms.
Domstolen henholder sig i dette tilfælde til dommen ENEL, afsagt af den italienske konstitutionelle ret den 24. februar/7, marts 1964 (a), der betragter konflikten mellem EØF-traktaten og en senere lov som en simpel konflikt mellem to ordinære love med eventuel fortrinsstilling for den nationale lov af senere dato.
In this case the Court refers to the ENEL judgment of the Italian Constitutional Court of 24 February/7 March 1964,* which considers the conflict between the EEC Treaty and a subsequent law as a mere conflict between two ordinary laws so that supremacy is given to the subsequent national law.
Den umiddelbare anvendelse af en fællesskabsbestemmelse får kun mening, hvis de nationale domstole er indstillet på ikke at anvende de bestemmelser i den nationale lov, der er i strid dermed.
The direct applicability of a provision of Community law is only then meaningful if the national courts are prepared not to apply the provisions of contrary municipal law.
Visse beslutninger, vedtaget af Medlemsstaternes domstole afslører i denne henseende en væsentlig ensartet holdning, og anerkender fællesskabsrettens fortrinsstilling og dens umiddelbare gyldighed i forhold til den nationale ret.
Several decisions of the courts of the Member States also reveal in this respect a more or less uniform attitude and are inclined to recognize the supremacy of Community law and its direct applicability in the domestic legal order.
Særlig interessant er den franske kassationsretsdom (afdeling for straffe sager) af 7. januar 1972, i sagen Guerrini ('), som, på basis af artikel 55 i den Franske Konstitution og hånd i hånd med artikel 189 i EØF-traktaten, anerkendte en forordnings fortrinsstilling og dens umiddelbare gyldighed.
Particularly interesting is the judgment of the French Court of Cassation (Criminal Chamber) of 7 January 1972 in the Guerrini case,5 which, on the basis of Article 55 of the French Constitution, taken in conjunction with Article 189 of the EEC Treaty, recognized the supremacy of a regulation and its direct applicability.
Ifølge udtalelsen af denne højeste jurisdiktion foranlediger en fællesskabsforordning automatisk ophævelse af den nationale norm, som er i strid dermed.
In the opinion of this supreme judicial authority the Community regulation automatically entails abrogation of the municipal norm which conflicts with it.
FÆLLESSKABSRET med denne norm.
The decisions of the Italian courts mentioned above also reveal a similar attitude.
På samme måde besluttede Appelretten i Milano i sin dom fra den 12. maj 1972, i sagen SAFA, at EØF-traktatens artikel 13 automatisk har ophævet den lov, som var i strid dermed.
In the same way the Milan Appeal Court decided, in its judgment of 12 May 1972 (in the SAFA case), that Article 13 of the EEC Treaty had automatically deprived of effect the law which was in conflict with it.
Fællesskabsforordningernes umiddelbare gyldighed i den nationale ret er almindeligvis anerkendt, selv i det tilfælde, hvor nationale fuldbyrdelsesforanstaltninger er krævet.
The direct applicability of Community regulations in municipal law is generally recognized even in the cases where national implementing measures are required.
I sin dom af 16. december 1971 bekræftede civilretten i Briscia den umiddelbare gyldighed af en forordning, selv når Medlemsstaten forsømmer de fuldbyrdelsesforanstaltninger, der er foreskrevet af denne forordning. I dette særlige tilfælde drejede det sig for denne Stat om at tage de nødvendige finansielle bestemmelser til udførelsen af vedkommende fællesskabsforordning.
In its judgment of 16 December 1971, the Brescia Civil Court confirmed the direct applicability of a regulation even when the Member State omitted to take the implementing measures laid down by such regulation— the provision of the necessary financial resources in the specific case at issue.
Domstolen har klart udtrykt, at efter dens mening kunne denne forsømmelse ingenlunde hindre en forordnings umiddelbare gyldighed.
The Court made it perfectly clear that, in its opinion, this omission could not in any way be an obstacle to the direct applicability of the regulation.
Man bemærker med interesse, at denne dom blev afsagt, førend Domstolen havde fået lejlighed til at løse dette problem på samme måde (a).
It will be noted that this judgment was rendered before the Court of Justice had had the occasion to solve this question in the same way.1
Imidlertid går ovennævnte dom, der er afsagt af civilretten i Rom den 19. maj/11, november 1971, fuldstændigt imod den dom, der lige er blevet omtalt, eftersom den udtrykkeligt tillader den praksis, der består i at gengive en fællesskabsforordning i form af en italiensk lov.
However, the abovementioned judgment of the Civil Court of Rome of 19 May/11 November 1971 is diametrically opposed to what has just been said, since it expressly recognizes as valid the usual practice of including a Community regulation in an Italian norm.
Fortolkningen af en fællesskabs forordning, i henhold til EØF-traktatens artikel 177, vil automatisk unddrages Domstolens jurisdiktion fra det øjeblik, en national lov svarer til en forordnings faktiske indhold, eller en national lov erstatter denne forordning som retskilde.
The interpretation of a regulation in conformity with Article 177 of the EEC Treaty would be automatically withdrawn from the jurisdiction of the Court of Justice once a national law took over the substantial content of a regulation or replaced this regulation as a source of law.
På den anden side bør man i denne sammenhæng gøre opmærksom på den franske kassationsretsdom af 10. november 1970, I sagen Den franske Republik mod Saldern og andre.
In this context mention must further be made of the judgment of the French Court of Cassation of 10 November 1970, in the case of the French Republic against von Saldern et al.
Skønt Domstolen ikke havde erklæret fælles skabsforordningerne (med hensyn til toldværdi for varer og kapitaludførsel) gældende i dette særlige tilfælde, så den sig nødsaget til at gøre opmærksom på, at »disse forordninger kun interesserer Medlemsstaterne... og at de ikke skulle strækkes ud over disse grænser « (2).
Although the Court did not decide that the Community regulations (on the customs value of goods and export of capital) were applicable to the particular case, it felt obliged to point out that " these regulations concern only the Member States... and may not be extended beyond these limits"2.
Staternes fuldbyrdelse af deres forpligtelser
The execution by the States of their obligations
I år, som i de foregående år, har kontrollen med den korrekte anvendelse af fællesskabsretten fra Medlemsstaternes side udgjort en væsentlig del af det forvaltningsarbejde, som Kommissionen har påtaget sig.
In the same way as in past years, control of the proper application of Community law by the Member States has, this year again, made up an important part of the administrative activities carried out by the Commission.
I begyndelsen af 1972 verserede 109 sager i Kommissionens tjenestegrene, for hvilke retsforhandlingen om forfølgelse af en overtrædelse af traktaterne var blevet officielt iværksat.
At the beginning of 1972, 109 cases in which proceedings for infringement of the Treaties had been officially initiated were pending with the Commission's departments.
I løbet af året kunne cirka 40 af disse sager henlægges, efter standsning fra Medlemsstaternes side af den påtalte overtrædelse.
During the year about 40 of these cases could be closed after the Member States had put an end to the alleged infringement.
På den anden side blev et omtrent ligeså stort antal nye retsforhandlinger iværksat i slutningen af den pågældende periode, så at der på ny ved årets slutning var lidt over 100 verserende forhandlinger.
On the other hand a roughly equivalent number of new procedures had been initiated by the end of the period of reference, so that a little more than one hundred procedures were again pending at the end of the year.
Det største antal overtrædelser henhører, som det er tilfældet indtil nu, under EØF-området.
As has been the case hitherto, the bulk of the infringements concern the EEC field. In the ECSC sphere only one procedure was added to the list in 1972.
En eneste retsforhandling kan i 1972 tilføjes EKSF-området; på Euratom-området, hvor der på et mere generelt plan blev afsagt en meget vigtig dom af Domstolen den 14. december 1971, angående en overtrædelse af Traktaten (2), harder ikke været nye retsforhandlinger.
As regards Euratom there was a very important decision from a general point of view of the Court of Justice on 14 December 1971 concerning an infringement of the Treaty2but there have been no new procedures.
Antallet af overtrædelser, angående hvilke Kommissionen, til trods for formel åbning af retsforhandling og ligeledes til trods for en motiveret udtalelse, støder på hårdnakket modstand fra Medlemsstaterne, fortsætter heldigvis med at være ganske lille.
The number of infringements in respect of which the Commission, despite the formal opening of a procedure, and also the dispatch of a motivated opinion, encounters persistent resistance from the Member States, happily continues to be very small.
I løbet af året er der for Domstolen kun indbragt sager i tre tilfælde (3). Ikke desto mindre, når et relativt betydeligt antal retsforhandlinger verserer for Kommissionen, og når afgørelsen af disse forhandlinger kræver megen tid (4), så skyldes det i mindre grad fundamentale meningsforskelligheder med hensyn til fællesskabsrettens indhold og betydning, end trægheden ved de nationale lovgivende forhandlinger, der ofte strækker sig over år, skønt en principafgørelse allerede er truffet.
During the year under reference only three cases have been referred to the Court of Justice.3 If none the less a relatively important number of proceedings are pending before the Commission, and their completion often requires much time,4 this is due less to fundamental divergences
Se Femte Almindelige Beretning, nr. 586 og 599. )
See Fifth General Report, Nos. 586 and 599.
Se punkterne A 4 og 5 ligesom 7 fra Kommissionens svar på det skriftlige spørgsmål nr. 501/69 fra Hr. Vredeling (EFT nr. C 73 af 18. juni 1970, s. 1).
* See points A 4 and 5 and also 7 of the Commission's reply to written question No. 501/79 by Mr. Vredeling (OJ No. C 73, 18 June 1970, p. 1).
FÆLLESSKABSRET ved anvendelsen af fællesskabsretten, og den ustandseligt udtrykte tendens til at forsikre denne rets fulde ikrafttrædelse, især i tvisterne mellem Medlemsstaterne og deres retsundergivne, skulle kunne bidrage til en fremskyndelse af tilpasnings­processen.
The growing awareness by national courts of their role in the application of Community law and the increasingly marked tendency to ensure the direct effect of this law, particularly in litigation between Member States and their subjects, could contribute to the acceleration of the process of adaptation.
Den af Domstolen afsagte dom, der allerede er omtalt, i sagen 48­71 ζ1) har en vis vigtighed i denne henseende.
The judgment of the Court already mentioned in case 48/71Jis also important in this respect.
Den er punktummet i en sag, der er enestående indtil videre i Fællesskabets historie, hvor en Medlemsstat i mere end to år ikke havde eksekveret en af Domstolen afsagt dom ('­), i hvilken der var konstateret forsømmelse fra statens side og hvor Kommissionen derfor havde set sig nødt til at iværksætte en ny retsforhandling om overtrædelse med den pågældende medlemsstat (3), idet den denne gang støttede sig til en krænkelse af artikel 171 i EØF­traktaten.
It puts the final point to a case so far unique in the history of the Communities in which a Member State, after more than two years, had not executed a decision of the Court of Justice2noting its failure to act, and in which the Commission had consequently found itself obliged to institute a new procedure for infringement against the Member State in ques tion3basing itself this time on a violation of Article 171 of the EEC Treaty.
I denne sag traf Domstolen afgørelsen om, at der til ophævelse af den pågældende eksportafgift i henhold til den umiddelbare gyldig­hed af den retsregel, som var konstateret krænket i en foregående dom (4), ikke nødvendigvis krævedes en national lov, men at » ikke «­opkrævningen af afgiften også kunne foreskrives af et administrativt direktiv slet og ret.
In this procedure, by reason of the direct applicability of the provision infringed which had been established in another case,4the Court of Justice decided that for the removal of the export tax in question, a national law was not absolutely necessary, but that a simple administrative instruction could also order that the tax be not charged.
Domstolen har bekræftet, at fællesskabsretten går forud for de nationale normer, der er i strid dermed, og har gjort opmærksom på, at » den påstand, ifølge hvilken der kun ville kunne gøres en ende på krænkelsen heraf ved at vedtage konstitutionelt egnede foranstaltninger til at ophæve den bestemmelse, der oprettede afgiften «, fører til en benægtelse af denne fortrinsstilling.
The Court of Justice confirmed the supremacy of Community law over all conflicting national norms and held that "the argument that its infringement can be ended only by the adoption of constitutionally appropriate measures to rescind the provision instituting the tax" is tantamount to a negation of this supremacy.