natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den økonomiske krise er uden tvivl en vigtig faktor i forbindelse med ekstremismens opståen, men den hænger for nøje sammen med de øvrige aspekter af analysen til at den kan isoleres arbitrært.
The economic crisis is certainly an essentia] contributory factor, but one that is too closely tied up with other aspects of the problem to be singled out arbitrarily.
Er der sket en stigning i fascismen og racismen?
Are fascism and racism on the increase?
Udtrykkene i undersøgelsesmandatet får os til at stille det spørgsmål, om der virkelig er tale om en stigning i de fænomener, mandatet dækker.
Under the terms of this inquiry, we must consider whether fascism and racism are on the increase.
Man kan ikke tale om en stigning i den organiserede fascisme.
There is no question of an increase in organized fascism.
Her er der snarere tale om en uregelmæssig cyklus, om bevægelser frem og tilbage, hvor forskellig grupper under påskud af at komme med noget nyt anvender en taktik, der har været kendt i mange år.
It ebbs and flows irregularly, with groups claiming innovation employing age-old tactics.
Ifølge de statistikker, vi har undersøgt, gik antallet af aktive medlemmer af højreekstremistiske organisationer kraftigt tilbage i næsten hele halvfjerdserne, og antallet er i dag stabiliseret eller i visse tilfælde steget lidt.
The statistics available to us suggest that the number of militant members of right-wing extremist organizations decreased sharply during most of the seventies and is stable today although in some cases there has been a slight increase again.
Under alle omstændigheder udgør de en ganske ubetydelig del af befolkningen.
At all events, it represents an absolutely minute percentage of the population.
Samtidig kan man i visse lande se en radikalisering af nogle af de ekstremistiske bevægelser, hvilket viser sig både i deres taler og i deres handlinger, og som undertiden fører til terrorisme.
At the same time, some extremist movements in certain countries have become more radical in both words and action and have sometimes resorted to terrorism.
Denne radikalisering skal ses i den generelle kontekst af stigningen i den verbale og somme tider fysiske vold og i den mere eller mindre udtalte eftergivenhed over for alle former for ekstremisme.
This trend should be seen in a general context of increased acceptance of verbal and sometimes physical violence and of more or less explicit tolerance of all forms of extremism.
Denne tilbøjelighed synes i dag at være tydeligt på retur på hele den politiske scene, men ikke desto mindre udløste den i sin tid en proces, hvis virkninger stadig varer ved og endu, omend sporadisk, bliver kraftigt styrket.
Although today there seems to have been a sharp decline in this tendency throughout the political spectrum, it did at the time trigger off a process, the effects of which are still felt and could flare up again sporadically.
Radikalisering af visse grupper, der af og til fjerner dem fra deres oprindelige bevægelser, viser en cyklus, der er særegen for højreekstremismen, hvor valget mellem lovlig deltagelse og voldshandlinger er mere eller mindre tydeligt.
The radicalization of some groups, which sometimes distanced them from their parent movements, is a tendency peculiar to right-wing extremism for which the choice between legal participation and violent action is posed in parti cularly dramatic terms.
Det man til sidst vælger både individuelt og kollektivt kan ikke forklares systematisk med simple strategiske grunde, men kan lige så vel tilskrives et internt etisk og politisk mønster (259).
The choice finally made by an individual or group can not always be explained on purely strategic grounds and may have something to do with an internal ethical and political code ("9).
Vælgerskaren forbliver meget begrænset eller endog ubetydelig for de mest ekstremistiske grupper.
The most extremist groups find very little sympathy amongst the electorate.
Tilstedeværelsen af visse grupper, som hidtil praktisk talt aldrig har gjort sig gældende ved valgene, skyldes først og fremmest, at man benytter sig af tvetydige politiske spørgsmål, især fremmehad, uden at det for øjeblikket er muligt at vurdere omfanget af de ændringer, som disse bevægelser kan medføre ved valgene.
The breakthrough by some groups hitherto practically unknown on the elettoral scene is mainly due to exploitation of equivocal political topics, especially xenophobia, but it is not possible to assess at this stage the scope of the changes that such elettoral swings could make.
Disse problemer synes ikke at have til følge, at flere og flere afviser det demokratiske system; i april 1985 udtalte 51% af borgerne i Fællesskabet, at de var tilfredse med den måde, hvorpå demokratiet fungerede i deres land, mod 48% i september 1973 (procentdelen af utilfredse faldt fra 46% i 1973 til 45% i 1985) (26°).
The problems encountered do not seem to have had the effect of increasing opposition to the democratic system: in April 1985, 51% of Community citizens said they were satisfied with the way in which democracy functioned in their countries compared with 48% in September 1973 (the percentage of dissatisfied citizens decreased from 56 in 1973 to 45 in 1985) (26°).
Fremmedhadet bliver derimod stadig mere udbredt, for så vidt som der i hvert fald kan registreres en stigende intolerance over for visse grupper af ind vandrere fra lande uden for Fællesskabet.
Xenophobia on the other hand is on the increase, insofar as an increase in intolerance towards certain non-Community immigrant groups can be discerned.
Denne intolerance kommer til udtryk i forskellig grad ved mødet med de forskellige grupper af indvandrere.
This intolerance is displayed in different degrees of intensity towards different immigrant groups.
Det er vel vanskeligt at fastslå, om det bidrager til at svække eller forstærke det udviste fremmedhad, at indvandrerne kommer fra en af Fællesskabets medlemsstater.
It cannot be said that more or less intolerance is shown according to whether the immigrant does not or does belong to a Community country.
Den forskellige behandling af de to kategorier af indvandrere i henhold til fællesskabsretten synes endu ikke at spille nogen væsentlig rolle for det sociale adfærdsmønster i sådanne tilfælde.
The manner in which each of these two categories of immigrant is treated under Community law does not appear as yet to play a significant part in determining social attitudes in this way.
Tilsynekomsten af et vist fremmedhad skaber naturligvis et frugtbart grundlag for højreekstremisterne og for alle de grupper, der åbent satser på
The emergence of xenophobic tendencies certainly creates a fertile breed ing ground for right-wing extremism and all formations that openly favour xenophobia.
fremmedhad. Det må dog ikke glemmes, at de andre politiske kræfter, meget kortsynet og af hensyn til vælgernes usikre gunst, ofte lidt for villigt tilpasser sig det nye element, som udtryk for ufordøjet fremmedhad har indført i de euro pæiske landes politiske liv.
It should by no means be forgotten that the other political forces, in short-sightedly accommodating to the uncertainties of the elettoral climate, frequendy all too easily condone the expression of ill-suppressed xenophobic feel ings in the political life of the countries of Europe.
Et spøgelse i form af en ny type menneske hjemsøger i dag det politiske Europa, nemlig dem, der går ind for fremmedhad.
A new type of spectre now haunts European politics: xenophobophilia.
Betegnelsen passer ikke blot på dem, der bidrager til udbredelsen af de hadefulde følelser over for fremmede for at udnytte dem politisk, men også på dem, der uden at bil lige fremmedhadstendenserne ikke desto mindre forsøger at drage politisk fordel af dem.
The term suits not only those who help to stir up xenophobic feelings so as to exploit them politically, but also those who, while disapproving of the emergence of xenophobic tendencies, nonetheless try to derive political gain therefrom.
Selv om de deler visse ideologiske træk og ofte har optrådt sammen i historien, er fascisme og racisme ikke desto mindre forskellige i deres politiske og samfundsmæssige optræden.
Although fascism and racism have certain ideological traits in common and have often joined forces throughout history, they are nevertheless two distina types of political and social behaviour.
At kritisere dem på det idemæssige plan og kontrollere dem på handlingsplanet kræver forskelligartede intellektuelle bestræbelser og forskelligartede midler til at gøre modstand mod dem og bekæmpe dem, selv om disse bestræbelser og disse midler i sidste instans er inspireret af og legitimeret i det demokratiske princip og respekten for menneskerettighederne. Der for er det for at beskrive, hvilke aktioner der kan træffes mod fascismen og racismen i dagens Europa, nødvendigt principielt at behandle disse to fænomener hver for sig.
Different intellectual processes and different methods of resistance and combat are required to judge and control them even though in the last analysis, such processes and methods are inspired by and find legitimacy in the principle of democracy and respect for human rights.
Det er ligeledes nødvendigt at fastlægge aktionerne mod fascismen og racismen på hvert af de niveauer, hvor det politiske liv i dagens Europa gør sig gældende og udfolder sig, på internationalt, europæisk, fællesskabs- og nation alt niveau. Disse niveauer er naturligvis ikke uafhængige eller isolerede.
It will also be necessary to identify the action taken against fascism and racism at different levels of contemporary political life in Europe: at international, European, Community and national level.
De er tværtimod udsat for en stadig større indbyrdes afhængighed og gennemtrængning, som dels skyldes den mere og mere omfattende og tilbundsgående institutionalisering af forbindelserne mellem de europæiske stater og dels en mere og mere intens bevægelse over grænserne af ideer, politiske og sociale modeller og informationer.
On the contrary, they are subject to increasing mutual interpénétration and interdependence partly because of the increasingly widespread and intense institutionalization of relations between European countries and partly because of the increasing interchange of ideas, political and social models and information between them.
Denne gennemtrængning og indbyrdes afhængighed vil til sidst mangedoble aktionsmidlerne og øge deres effektivitet. Men aktionerne mod fascismen og racismen må altid udformes og føres på hvert af disse niveauer ud fra de faktorer, der er særegne for dem.
We will see how this interpénétration and interdependence increases the number of means of action against fascism and racism is always devised and taken in the light of the factors peculiar to it.
Dette gælder naturligvis især for det nationale niveau, der omfatter de forskellige staters stillingtagen til problemet.
That is particularly true at national level where action by the state must also be taken into account.
Den analyse og vurdering, vi vil foretage, vil følgelig omfatte hver af de nævente niveauer. auer.
Our analysis and assessment will therefore cover each of the levels mentioned.
De internationale aktioner i forbindelse med de emner, undersøgelsen omfatter, foregår først og fremmest i internationale organisationer, nemlig De forenede Nationer og FNs særorganisationer.
In relation to the subject of this inquiry, international action consists mainly of that taken by world-wide organizations: the United Nations Organization and specialized agencies.
FN har ført en række meget energiske aktioner med henblik på at gen nemføre og fremme racelighed.
The United Nations Organization has been particularly energetic and active in promoting racial equality.
Grundlaget for disse aktioner er allerede angivet i De forenede Nationers Pagt, hvor der i forordet står, at de kontraherende par ter går ind for de grundlæggende menneskrettigheder, for menneskets værdighed og værdi (261).
The statutory authority for such action is the United Nations Charter, whose preamble proclaims the attachment of the con tracting states to fundamental human rights and to the dignity and worth of man (261).
Men det er især fra 1948, at en række meget vigtige interna tionale tekster vedtages af FN, nemlig verdenserklæringen om menneskerettighederne af 10. december 1948; konventionen af 9. december 1948 om forebyggelse og undertrykkelse af folkedrab (262); FN-erklæringen om fjernelse af alle for mer for racediskrimination (263); den internationale konvention om fjernelse af alle former for racediskrimination af 21. december 1965 (264); den internationale
But it was after 1948 that the organization adopted a series of very important international texts: the Universal Declaration of Human Rights on 10 December 1948; the 9 December 1948 Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide (262); the United Nations Declaration on the Elimination of all forms of Racial Discrimination (263); the International
pagt om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder af 16. december 1966 (265); den internationale pagt om borgerlige og politiske rettigheder af 16. december 1966 (266) samt den frivillige protokol til denne pagt (267); den internationale konvention om afskaffelse af apartheid af 30. november 1973 (268).
(267); and the International Convention on the Elimination and Punishment of the Crime of Apartheid of 30 November 1973 (268).
Fire andre konventioner under FNs særorganisationers auspicier må også nævnes i denne sammenhæng.
Four other conventions concluded under the auspices of specialized agencies should also be cited here.
Først og fremmest Den internationale Arbejdsor ganisations konventioner, nr. 111 om diskrimination med hensyn til beskæfti
First of all, the International Labour Organization Convention No.
) og nr. 143 om vandringer under utilstedelige vilkår og om fremme af lige mulig heder og lige behandling af vandrende arbejdstagere (271); endelig konventionen om bekæmpelse af diskrimination på undervisningsområdet, vedtaget af UNESCOs generalforsamling (272).
Ill concerning discrimination in respect of employ ment and occupation (269); Convention No. 97 concerning migrant workers (revised in 1949) (270); Convention No. 143 concerning migrations in abusive conditions and the promotion of equality of opportunity and treatment of mig rant workers (271); and, lasdy, the Convention against discrimination in education adopted by the UNESCO general Conference (272).
Selv om disse instrumenter udgør den vigtigste del af FN's, ILOs og UNESCO bestræbelser for at fastlægge bestemmelser på dette område, er de dog ikke de eneste tekster herom fra disse organisationer.
Although these are the most important legislative instruments adopted by the UN, ILO and UNESCO, they are not the only texts adopted by these organizations on the subject.
Bekæmpelsen af de forskel lige former for racisme og racediskrimination og bestræbelserne på at gennemføre racelighed i hele verden har ført til en næsten uendelig række akter på forskel lige niveauer fra disse organisationer (273).
The fight against various manifestations of racism and racial discrimination and efforts to achieve racial equality at world-wide level have inspired an almost interminable series of acts adopted at the various levels of these organizations (273).
Det vigtigste internationale instrument med hensyn til bekæmpelse af racisme og racediskrimination er stadigvæk den internationale konvention om fjernelse af alle former for racediskrimination.
The most important international instrument as regards the fight against racism and racial discrimination is still the 29 December 1965 International Convention on the Elimination of all forms of Racial Discrimination.
Vedtaget af FNs generalforsamling den 29. december 1965 og undertegnet og ratificeret den 7. marts 1966 trådte konventionen i kraft den 4. januar 1969.1 august 1984 var 24 stater kontraherende parter i konventionen (274).
Adopted by the United Nations General Assembly on 29 December 1965 and opened for signature and ratification on 7 March 1966, it entered into force on 4 January 1969.
Blandt disse er Det europæiske Fællesskabs medlemsstater med undtagelse af Irland samt Spanien og Portugal.
By August 1984, 124 countries, including the Member States of the European Community, with the exception of Ireland, and Spain and Portugal were contracting parties to the Convention (274).
Konventionen er opdelt i et præambel og tre dele; i første del (artikel 1 til 7) defineres racediskrimination, og der nævnes de grundlæggende forpligtelser, de kontraherende parter skal opfylde; i anden del (artikel 8 til 16) henvises der til konventionens mekanismer og gennemførelsesforanstaltninger; tredje del (artikel 17 til 25) omfatter de sædvanlige konklusioner.
The Convention is divided into a preamble and three settions: the first section (Articles 1 to 7) defines racial discrimination and lists the basic obligations the contracting parties undertake to fulfil; the second section (Articles 8 to 16) deals with the mechanisms and measures for implementing the Convention; the third section (Articles 17 to 25) consists of the usual final clauses.
Ved »racediskrimination« forstår konventionen »enhver skelnen, udelukkelse, restriktion eller præference, der er begrundet i race, farve, national eller etnisk tilhørsforhold eller oprindelse, som har til formål eller virkning at ødelægge eller skabe tvivl om anerkendelsen, nydelsen eller udøvelsen under lige betin gelser af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder på det politiske, økonomiske, sociale og kulturelle område og i samfundslivet« (artikel 1 stk. 1).
In this Convention, the term 'racial discrimination' means 'any distinction, exclusion, restriction or preference based on race, colour, descent or national or ethnic origin which has the purpose or effect of nullifying or impairing the recognition, enjoyment or exercise, on an equal footing, of human rights and fundamental freedoms in the political, economic, social, cultural or any other field of public life' (article 1(1)).
Konventionen gælder dog ikke for skelnen, udelukkelse, restriktioner eller præferencer, som er begrundet i nationalitet, dvs. på spørgsmålet, om den pågældende er statsborger eller ikke i en af de kontraherende parter (artikel 1, stk. 2).
The Convention does not however apply to dis tinctions, exclusions, restrictions or preferences made by a state party to the Convention between citizens and non-citizens (Article 1(2)).
Konventionen forpligter de kontraherende stater til »at fjerne alle former for racediskrimination og fremme forståelsen mellem alle racer« (artikel 2, stk. 1), »forebygge, forbyde og fjerne« apartheid overalt på de pågældende staters territorium (artikel 3), »fordømme enhver propaganda og enhver organisation, som bygger på ideer eller teorier baseret på, at en bestemt race eller en gruppe
Under this Convention the states parties undertake to eliminate racial dis crimination in all its forms and promote understanding among all races (Article 2(1)); to 'prevent, prohibit and eradicate' apartheid in all territories under their jurisdiction (Article 3); to 'condemn all propaganda and all organizations which are based on ideas or theories of superiority of one race or group of persons of one colour or ethnic origin, or which attempt to justify or promote racial hatred and discrimination in any form' and to this end to declare punishable by law incitement to racial hatred and discrimination as well as acts aimed directly or
mennesker med en bestemt hudfarve eller af en bestemt etnisk oprindelse er and re overlegne, eller som ønsker at begrunde eller opmuntre til enhver form for had eller racediskrimination« og med dette for øje at erklære opfordringer til racehad og racediskrimination for strafbare, ligesom handlinger direkte eller indirekte rettet mod enhver race eller gruppe med en anden hudfarve eller etnisk oprindelse, og erklære for ulovlige og forbyde organisationer og aktivteter, der opfordrer til racediskrimination (artikel 4) (275); at sikre racemæssig lighed under nydelse af en række grundlæggende rettigheder (artikel 5); at sikre beskyttelse og effektive retlige midler mod racediskrimination (artikel 6); og at træffe »øjeblikkelige og effektive foranstaltninger« på undervisnings-, uddannelses-, kultur- og informationsområdet for at fremme konventionens målsætninger og respekten for de grundlæggende rettigheder (artikel 7) (27S).
indirectly against any race or group of another colour or ethnic origin, and to declare illegal and prohibit organizations and activities which incite racial discrimination (Article 4) (273); to guarantee racial equality before the law in the enjoyment of a series of fundamental rights (Article 5); to guarantee effective protection and remedies against racial discrimination (Article 6); and to adopt 'immediate and effective measures' in the fields of teaching, education, culture and information in order to promote the objectives of the Convention and respect of fundamental rights (Article 7) (276).
For så vidt angår gennemførelsesmekanismerne fastsætter konventionen, at medlemsstaterne er forpligtet til regelmæssigt, i princippet to gange om året, at forelægge rapporter over, hvorledes de opfylder deres forpligtelser i henhold til konventionen (artikel 9).
As regards implementing mechanisms, the states parties undertake to submit periodic reports, in principle every two years, on the action they have taken to fulfil their obligations under the Convention (Article 9).
Disse rapporter behandles af komiteen for fjernelse af racediskrimination, der består af 18 eksperter, »der er kendt for deres høje moral og upartiskhed« og som vælges blandt statsborgere i de kontraherende stater og er medlemmer på individuel basis (artikel 8, s. k. 1 og 2).
These reports are examined by the Committee on the Elimination of Racial Discrimination, consisting of 18 experts 'of high moral standing and acknowledged impartiality' elected from among the nationals of the states parties and serving in a personal capacity (Article 8(1) and (2)).
Komiteen forelægger en årsberetning om sin virksomhed for FNs generalforsamling (artikel 10, stk. 2) (277).
The committee submits an annual report on its activities to the General Assembly of the United Nations (Article 9(2) (277).
Komiteen kan modtage meddelelser fra en af de kontraherende stater om, at en anden af de kontraherende stater har undladt at gennemføre konventionen.
If a state party considers that another state party is not giving effect to the provisions of the Convention, it may bring the matter to the attention of the committee.
Meddelelsen udløser en procedure til fredelig løsning af uoverensstemmelsen (artikel 111113).
The communication triggers of a procedure for conciliation and amicable settlement of the dispute (Articles 11 to 13).
Ifølge artikel 14, stk. 1, kan enhver af de kontraherende stater imidlertid erklære, at den anerkender komiteens beføjelser til at mod tage og behandle meddelelser fra personer eller grupper, der henhører under dens jurisdiktion, som klager over at være ofre for en overtrædelse fra den pågældende stats side af en af de rettigheder, der er nævnt i konventionen.
Under Article 14(1) a state party may declare that it recognizes the competence of the commitee to receive and consider communications from individuals or groups of individuals within its jurisdiction claiming to be victims of a violation by that state party of any of the rights set forth in the Convention.
Komiteen har kun beføjelse til at modtage »individuelle« meddelelser, dersom mindst 10 kontraherende parter har godkendt erklæringen i artikel 14, stk. 1.
The committee does not have competence to receive 'individual' communications unless at least 10 states parties are bound by the declaration provided for in Article 14(1).
Da den tiende erklæring herom blev indgivet af Frankrig den 16. august 1982, trådte artikel 14 i konventionen i kraft samme dag (278).
As the tenth declaration to this effect was deposited on 16 August 1982 by France, Article 14 of the Convention entered into force the same day (278).