natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Regnbuegruppen: Sammenslutning af Den Grønne-Alternative Europæiske Agalev-Ecolo, Folkebevægelsen mod EF og Den Europæiske Frie Alliance
Rainbow Group: Federation of the Green-Alternative European Link, Agalev-Ecolo, the Danish People's Movement against Membership of the European Community and the European Free Alliance in the European Parliament
Gruppe
Group of the European Right
Det Forenede Kongerige/ Nordirland
Italy United Kingdom Northern Ireland
Disse medlemmer tilhører mindre partier i medlemsstaterne og har ikke tilsluttet sig nogen af Europa-Parlamentets eksisterende politiske grupper.
These belong to smaller parties in the Member States and have not joined any of the existing political groups in Parliament.
Spanien Spanien Det Forenede Kongerige/ Nordirland
Spain Spain United Kingdom/ Northern Ireland
STATISTISKE TABELLER OVER DE POLITISKE GRUPPERS SAMMENSÆTNING
STATISTICAL TABLES OF GROUP MEMBERSHIP
Udvikling i medlemstal i Europa-Parlamentets politiske grupper 1953—1988
Membership of political groups in the European
1984 Efter Spaniens og Portugals tiltrædelse: (skæringsdato) 10. 3.
(Sources: 1966-67 Annuaire manuel de l'Assemblée; from 1967: Bulletin of the European Parliament, List of Members).
1986 Efter det direkte valg i Spanien og Portugal: (skæringsdato) 26. 10.
The maximum possible numbers of Members in the different periods were: 1953-58 78 1958-72 142 1973-79 198
Kilder: Håndbog for Forsamlingen 1966—67; fra 1967: Europa-Parlamentets Bulletin, (medlemsfortegnelse).
Between 1973 and 1975 these were attributable in particular to the British Labour Party's reluctance to nominate Members to Parliament.
Udviklingen i de politiske gruppers procentvise andel af mandaterne efter det første direkte valg
Distribution of seats among the groups in percentage terms since the first direct election
Marts 1982 (Mandater)
March 1982 (seats)
Sammenslutninger af nationale partier på europæisk plan
European alliances between national parties
Disse sammenslutninger adskiller sig fra de løse grupperinger, der tidligere eksisterede, for så vidt som de har skabt en grundlæggende institutionel ramme og til en vis grad fastlægger en fælles politik (f.eks. opstilling af fælles programmer, samordning af valgkampagner, tildeling af penge o. lign.).
Such alliances differ from the loose groupings which had existed previously in that they have established a basic institutional framework and commit themselves to a certain extent to a common policy (e.g. the drawing up of common programmes, coordination of election campaigns, allocation of funds).
SAMMENSLUTNINGEN AF SOCIALDEMOKRATISKE PARTIER I DET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB
CONFEDERATION OF SOCIAL-DEMOCRATIC PARTIES OF THE EUROPEAN COMMUNITY
Den i 1974 grundlagte sammenslutning udviklede sig fra det forbindelseskontor, der blev oprettet i Rom i 1957, og dens permanente sekretariat er beliggende i Bruxelles.
The Confederation, founded in 1974, developed from a liaison office set up in Rome in 1957 and has its permanent secretariat in Brussels.
Det afgørende kriterium for medlemskab af sammenslutningen er medlemskab af Den Socialistiske Internationale. Sammenslutningen består af 13 partier fra 11 medlemsstater samt af Den Socialistiske Gruppe i Europa-Parlamentet (Grækenlands PASOK-parti er ikke medlem af sammenslutningen):
The fundamental precondition for membership of the Confederation is membership of the Socialist International.
DET EUROPÆISKE FOLKEPARTI
EUROPEAN PEOPLE'S PARTY
Sammenslutningen af de Kristelig-Demokratiske Partier i Fællesskabets medlemsstater blev grundlagt i Luxembourg i 1976 som en organisation til afløsning af den i 1972 oprettede Politiske Komité for de Kristelig-Demokratiske Partier i EF (permanent sekretariat i Bruxelles).
This umbrella organization of the Christian-Democratic Parties of the Member States was founded in Luxembourg in 1976 as the successor to the Political Committee of Christian-Democratic Parties in the EC, created in 1972; its permanent secretariat is in Brussels.
Medlemmerne af Det Europæiske Folkeparti kommer fra 15 partier i 10 medlemsstater og er samtidig medlem af Den Europæiske og Internationale Kristelig-Demokratiske Union:
The members of the EPP, which is made up of 15 parties from 10 Member States, are also members of the European and International Christian-Democratic Union:
(Den Europæiske Demokratiske Union er en i 1978 oprettet sammenslutning af konservative og kristelig-demokratiske partier, hvis medlemmer også kommer fra europæiske lande uden for Fællesskabet).
(The European Democratic Union, set up in 1978, is an alliance of Conservative and Christian-Democratic parties from European countries which do not belong to the Community).
SAMMENSLUTNINGEN AF LIBERALE OG DEMOKRATISKE PARTIER I DET EUROPÆISKE FÆLLES SKAB
FEDERATION OF LIBERAL AND DEMOCRATIC PARTIES OF THE EUROPEAN COMMUNITY
Stuttgart-erklæringen, der er baseret på Oxford-manifestet for Den Liberale Internationale fra 1947, indeholder hovedtrækkene i de liberale politiske idéer.
The Liberals' political views set out in the Stuttgart Declaration are based on the Oxford Manifesto of the Liberal International of 1947. The permanent secretariat is in Brussels.
Danmark Tyskland Frankrig Grækenland Italien Luxembourg Nederlandene Portugal Spanien Det Forenede Kongerige
Belgium Denmark Germany France Greece Italy Luxembourg The Netherlands Portugal Spain United Kingdom
5.5.4 a) FØDERATIONEN AF REGIONALE/FØDERALE PARTIER
(a) FEDERATION OF REGIONALIST AND FEDERALIST PARTIES
Føderationen blev grundlagt i juli 1981 i Strasbourg og har nedfældet sine politiske standpunkter i en fælleserklæring af 1981.
The Federation was founded in July 1981 in Strasbourg and set out its political ideas in the 1981 Joint Declaration.
16 partier fra 7 medlemslande er medlemmer:
The Members of the Federation are 16 parties from seven Member States:
Det Forenede Kongerige Nederlandene
United Kingdom The Netherlands
Det Forenede Kongerige Frankrig
United Kingdom France
5.5.4 b) SAMMENSLUTNINGEN AF EUROPAS GRØNNE
(b) COORDINATION OF EUROPEAN GREENS
Sammenslutningen blev grundlagt i 1979 i Bruxelles og har nedfældet sin politiske målsætning i en fælleserklæring.
The Coordination of European Greens was founded in 1979 in Brussels and set out its political ideas in a Joint Declaration on its objectives.
Medlemmerne er:
The members of the Coordination are:
Belgien Danmark Tyskland Frankrig Irland Luxembourg Nederlandene Sverige Det Forenede Kongerige Spanien Spanien (Barcelona) Portugal Østrig Schweiz Finland Grækenland Nederlandene
Spain (Barcelona) Portugal Austria Switzerland Finland Greece The Netherlands
Budgetbeføjelser
Budgetary powers
Europa-Parlamentet fik størstedelen af sine budgetbeføjelser i forbindelse med indførelsen af Fællesskabets egne indtægter i 1970.
The European Parliament acquired its budgetary powers for the most part when the Community's own resources were created in 1970.
Så længe Fællesskabets indtægter kom fra medlems staternes bidrag, havde Rådet den endelige budgetkompetence.
As long as the Community's funds had come from the Member States' contributions, the authority with the power of decision over the budget was the Council.
Indførelsen af Fællesskabets egne indtægter ved afgørelsen af 21. april 1970 ledsagedes af den såkaldte Luxembourg traktat, der gav Parlamentet en række budgetbeføjelser.
The creation of the Community's own resources on the basis of the decision of 21 April 1970 made it necessary to conclude the 'Luxembourg Treaty', by which Parliament was granted certain budgetary powers.
Da Fællesskabets egne indtægter var unddraget de nationale parlamenters kontrol, måtte de i stedet underlægges en demokratisk parlamentarisk kontrol på EF-plan i overensstemmelse med kravene til et demokratisk struktureret Fællesskab.
Since some financial resources had been taken out of the control of the national parliaments, the Community's own resources had to be made subject to a democratic parliamentary control at European level, as befitted a democratically organized Community.
Luxembourg-traktaten blev den 22. juli 1975 suppleret med endnu en traktat, som i lighed med den første er blevet ratificeret af de nationale parlamenter.
The Luxembourg Treaty was supplemented by a second on 22 July 1975, which, like the first, was ratified by the national parliaments.
Parlamentet deler således siden 1975 Fællesskabets budgetbeføjelser med Rådet.
Since 1975 Parliament has therefore shared the Community's budgetary powers with the Council.
Denne deling har i praksis vist sig at være kompliceret, og for at løse forskellige problemer i forbindelse med fortolkningen af ovennævnte traktater har det været nødvendigt at indgå en række interinstitutionelle aftaler, som til dels har været resultatet af en almindelig brevveksling mellem Rådets og Europa-Parlamentets formænd.
This arrangement has proved difficult in practice and necessitated a series of interinstitutional agreements, sometimes in the form of a simple exchange of letters between the Presidents of the Council and the European Parliament, to resolve problems which have arisen over the interpretation of the Treaties referred to above.
Trods disse aftaler og indførelsen i 1972 af en samarbejdsprocedure vedrørende budgetpolitikken, har budgetårene siden det første direkte valg I 1979 næsten hvert år været præget af budgetpolitiske konflikter mellem Europa-Parlamentet og Rådet. Som højdepunkter i disse kriser kan nævnes, da Parlamentet forkastede hele budgettet for henholdsvis 1980 og 1985, og da Rådet og nogle medlemsstater indklagede Parlamentet for Domstolen for at have vedtaget budgettet for 1986.
Despite these agreements and the introduction in 1972 of a budgetary cooperation procedure, virtually every financial year since the first direct elections in 1979 has been marked by disputes between the Council and Parliament on budgetary policy.
Ud over de interinstitutionelle problemer med afgrænsningen af de to budgetmyndigheders beføjelser har det yderligere bidraget til at udløse ovennævnte kriser, at Fællesskabets hidtidige egne indtægter i de seneste år har været utilstrækkelige og at budgetterne ikke kunne gennemføres uden ekstra bidrag fra medlemsstaterne.
Apart from the institutional issue of the division of powers between the two arms of the budgetary authority, these crises were additionally fuelled by the fact that over the last few years the Community's own resources have been exhausted and budgets have had to be financed partly out of special contributions from the Member States.
Gældende regler
Rules in force
De i øjeblikket gældende regler for budgetbeføjelserne kan sammenfattes på følgende måde: a) Rådet har »det sidste ord« med hensyn til Fællesskabets såkaldte obligatoriske udgifter.
The rules currently governing the budgetary powers may be summarized as follows:
Det drejer sig her om udgifter, som er en nødvendig følge af traktaten eller af retsakter udstedt i henhold til denne.
(a) The Council has the last word on the 'compulsory' expenditure of the Community.
Herunder hører i praksis navnlig udgifterne i forbindelse med den fælles landbrugspolitik, som igen er afhængige af de fælles landbrugspriser, der fastlægges af Rådet.
This is expenditure which necessarily results from the Treaty or from acts adopted in accordance therewith and in practice it includes above all the expenditure relating to the common agricultural policy, which depends on the common agricultural prices fixed by the Council.
b) Parlamentet har »det sidste ord« med hensyn til Fællesskabets såkaldte ikkeobligatoriske udgifter.
(b) The European Parliament has the last word on the 'non-compulsory' expenditure.
Dette indebærer, at Rådet ikke definitivt kan afvise de ændringer, som Parlamentet vedtager med hensyn til udgifter af denne art. Ved andenbehandlingen kan Parlamentet nemlig gennemtvinge disse forslag med et flertal af sine medlemmers stemmer og med tre femtedele af de afgivne stemmer.
This means that the amendments to this category of expenditure adopted by Parliament cannot be definitively rejected by the Council. Parliament can adopt them at second reading by a majority of three-fifths of its Members.
Parlamentet må imidlertid ikke foretage en ubegrænset forhøjelse af de ikkeobligatoriske udgifter, men skal holde sig inden for rammerne af den maksimalsats, der fastsættes hvert år.
However, Parliament cannot increase the noncompulsory expenditure to an unlimited extent, but must keep within an annually fixed rate of increase.
Denne maksimalsats for forhøjelsen af de ikkeobligatoriske udgifter fastsættes af Kommissionen ved indledningen af budgetbehandlingen på grundlag af objektive kriterier, som f.eks. udviklingen i bruttonationalproduktet og
At the start of the budget procedure the Commission fixes this maximum rate of increase for noncompulsory expenditure on the basis of objective criteria, such as the trend in the Community's GNP and the average variation in the budgets of the Member
EUROPA-PARLAMENTETS BEFØJELSER den gennemsnitlige vækst i medlemsstaternes budgetter.
POWERS OF THE EUROPEAN PARLIAMENT
Denne maksimalsats kan forhøjes, men kun efter fælles aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet, der træffer afgørelse med kvalificeret flertal.
States. This maximum rate can, it is true, be increased, but only by common agreement between the European Parliament and the Council acting by a qualified majority.
Problemer i forbindelse med maksimalsatsens forhøjelse førte til en klage og til Domstolens dom vedrørende budgettet for 1986.
Problems connected with the increase in the maximum rate for the 1986 budget were the subject of an action and judgment of the Court of Justice.
I praksis omfatter de ikkeobligatoriske udgifter bevillinger til ny fællesskabspolitik, som er etableret eller udbygget i de sidste 10 år: den fælles regionalpolitik (gennem EFRU), den fælles socialpolitik (gennem Den Europæiske Socialfond), energipolitikken, forskningspolitikken, miljøpolitikken osv. Ca.
In practice, the noncompulsory expenditure includes the funds for new Community policies which have been created or expanded in the last 10 years: the common regional policy (through the ERDF) common social policy (through the European Social Fund), energy policy, research policy, environmental policy, and so on.
25 % af det samlede budget går til disse områder, hvorimod den fælles landbrugspolitik alene kræver ca. 65 %, mens 4 % automatisk går tilbage til medlemsstaterne til dækning af omkostningerne i forbindelse med opkrævningen af de egne indtægter. ter.
Some 25% of all the budget resources goes on these policies, whereas the common agricultural policy alone claims approximately 65%, and 4% returns automatically to the Member States to offset the costs involved in collecting the own resources.
c) Parlamentet har efter vedtagelsen af traktaten af 1975 haft ret til at forkaste budgetforslaget, »når vægtige grunde taler herfor«.
(c) Since the second Treaty of 1975, Parliament has had the right to reject the budget as a whole 'if there are important reasons'.
Til en sådan forkastelse kræves et flertal af medlemmernes stemmer og to tredjedele af de afgivne stemmer.
For such a rejection Parliament must act by a majority of its current Members and two-thirds of the votes cast.
Efter det første direkte valg har Parlamentet flere gange gjort brug af denne ret, og hver gang med et flertal, som langt oversteg kravene: i 1979 ved forkastelse af budgettet for 1980, i 1982 ved forkastelse af tillægsbudgettet for 1982, og i 1984 ved forkastelse af budgettet for 1985.
Since the first direct elections, Parliament has made use of this right on several occasions and, indeed, by votes far in excess of the required majority: in 1979 with its rejection of the 1980 budget, in 1982 with its rejection of the 1982 supplementary budget and in 1984 with its rejection of the
d) Efter afslutningen af den foreskrevne budgetbehandling fastslår Parlamentets formand ved sin underskrift, at budgettet er endeligt vedtaget.
(d) After the conclusion of the budgetary procedure, the President of the European Parliament has the right to establish the final adoption of the budget with his signature.
Denne ret, som Domstolen særlig fremhævede i sin dom om budgettet for 1986, er udtryk for overdragelse af budgetbeføjelser til Parlamentet og har i praksis stor juridisk betydning.
1986 budget, reflects the transfer of budgetary powers to Parliament and in practice has important legal consequences.
Således erklærede Parlamentets formand Simone Veil den 21. december 1981 budgettet for 1982 og tillægsbudgettet for 1981 for vedtaget på trods af de eksisterende konflikter, og dette førte igen til en ny konflikt med nogle medlemsstater.
Thus, on 21 December 1981 the then President, Mrs Simone Veil, declared the 1982 budget and 1981 supplementary budget finally adopted despite unresolved disagreement, whereupon a fresh dispute arose with some Member States.
Rådet og nogle medlemsstater indbragte Parlamentet for Domstolen, da Parlamentets formand Pierre Pflimlin i december 1985 underskrev den endelige vedtagelse af budgettet for 1986, og siden erklærede Domstolent det for ugyldigt, at Parlamentets formand havde fastslået, at budgettet var vedtaget.
In December 1985 the declaration by the then President, Mr Pierre Pflimlin, that the budget was adopted led to proceedings being instituted by the Council and certain Member States and to the annulment of the declaration by the President of the Court.
e) På baggrund af de nye budgetbeføjelser opnåede Europa-Parlamentet, at der ved traktaten af 1970 blev indført en systematisk samrådsprocedure mellem Rådet og Parlamentet i forbindelse med den retsskabende virksomhed; denne procedure kan anvendes i forbindelse med retsakter med finansiel virkning (jf· IV 2.2.).
(e) Against the background of its new budgetary powers, the European Parliament succeeded in bringing about the inclusion in the 1970 Treaty of a systematic conciliation procedure involving the Council and Parliament which can be employed in relation to legislative acts with appreciable financial implications (see Chapter IV.2.2.).
Bestående problemer
Unresolved problems
Styrkelsen af Parlamentets budgetbeføjelser har siden 1970 ganske vist ført til betydelige fremskridt, men der eksisterer fortsat en række problemer, som kan sammenfattes i følgende fire hovedpunkter: a) Udgifternes opførelse på budgettet
While it is true that the increase in the European Parliament's budgetary powers since 1970 has brought a substantial improvement, a number of problems remain unresolved; these can be grouped under four main headings:
Parlamentet kan med ovennævte forbehold træffe en selvstændig afgørelse med hensyn til en udgift.
Within the framework outlined above, Parliament can decide independently whether or not to accept an item of expenditure.
Det har imidlertid ikke selv magt til at opføre denne udgift på budgettet.
However, it has no power of its own to implement that expenditure.
Dette er Kommissionens opgave, og den betragter sig ikke som forpligtet til at opføre udgifter på budgettet førend den tilgrundliggende retsakt er vedtaget af Rådet.
The implementing body in the budget field is the Commission and it does not consider itself bound to implement expenditure entered by Parliament for which there is no legislation to constitute a legal basis.
Parlamentet derimod er af den opfattelse, at dets vedtagelse af den pågældende udgift på budgettet i sig selv er tilstrækkelig som retsgrundlag for udgiftens opførelse på budgettet.
Parliament, on the other hand, considers that a decision taken by it, in accordance with the budgetary procedure, to include an item of expenditure in the budget constitutes a sufficient legal basis for implementation.
b) Udgifternes klassifikation i budgettet
(b) The problem of classification of expenditure:
Ved udarbejdelsen af traktaten af 1970 blev der indført en praktisk klassifikation af udgifterne i to grupper: obligatoriske og ikkeobligatoriske udgifter.
When the 1970 Treaty was drawn up, a means of classifying expenditure into compulsory and noncompulsory expenditure was introduced, known as the 'Harmel list'.
Da Fællesskabets virkeområde blev
As new common
EUROPA-PARLAMENTETS BEFØJELSER
POWERS OF THE EUROPEAN PARLIAMENT
133 udvidet med flere fælles politikker, f.eks. regionalpolitikken, udviklede klassifikationsproblemet sig til et stridspunkt mellem Parlamentet og Rådet.
133 policies were added, for example, the regional policy, the question of classification became a matter of dispute between Parliament and the Council.
Samtidig begyndte Parlamentet at anfægte klassifikationen af visse budgetposter i den fælles landbrugspolitik f.eks. fødevarehjælpen, og dette gav under behandlingen af budgettet for 1982 anledning til en konflikt med Rådet, der indbragte sagen for Domstolen. Den 30. 6.
At the same time Parliament began to query the way in which certain budget lines of the common agricultural policy, for example, food aid, were classified, and in the case of the 1982 budget this led to conflict with the Council, which brought an action before the Court of Justice.
Desuden blev der truffet aftale om proceduren for klassifikation af nye budgetposter eller allerede eksisterende budgetposter i tilfælde af en ændring af retsgrundlaget. Selv efter denne fælleserklæring er Rådet og Parlamentet imidlertid på flere områder uenige om udgifternes klassifikation som obligatoriske eller ikke-obligatoriske.
In addition agreement was reached on a procedure for classifying new budget lines or existing budget lines the legal basis of which has been changed.
c) Udgifter som ikke er opført på budgettet
(c) The problem of the omission from the budget of certain types of expenditure:
Selv om EF's budget i henhold til artikel 199 i EØF-Traktaten skal overholde det i samtlige medlemsstater anerkendte klassiske princip om, at budgettet skal omfatte samtlige indtægter og udgifter, har det vist sig, at Fællesskabet uden for det almindelige budget forvalter midler, der svarer til ca. 25 % af det almindelige budget, navnlig:
Although Article 199 of the EEC Treaty lays down the traditional principle recognized by all the Member States that the budget should show all items of Community revenue and expenditure, the Community now administers monies which are not included in the general budget but which are equivalent to 25 % of the overall volume of the budget, namely:
— udgifter finansieret ved omlægningen af EKSF
(i) expenditure financed by the ECSC levy;
— ind- og udlånsoperationer, som er tiltaget i omfang med oprettelsen af det nye fællesskabsinstrument, de såkaldte Ortoli-lån
(ii) borrowing and lending operations, which have increased following the creation of the New Community Instrument, the 'Ortoli facility';
— udgifterne inden for Den Europæiske Udviklingsfond, som fortsat finansieres ved bidrag fra medlemsstaterne.
(iii)the expenditure of the European Development Fund, which continues to be funded by contribution from the Member States.
Parlamentet opfordrer fortsat kraftigt til, at samtlige disse midler, som ikke er omfattet af den budgetprocedure, der blev indført ved traktaterne af 1970 og 1975, bliver ført på De Europæiske Fællesskabers samlede budget.
Parliament continues to urge that all these resources, which are not covered by the budgetary procedure established on the basis of the 1970 and 1975 agreements, be included in the general budget of the European Communities.
d) Forhøjelsen af de egne indtægter
(d) The problem of how to increase own resources:
Ud over Fællesskabets traditionelle indtægter (fra told, landbrugsimportafgifter osv.) fik Fællesskabet ved traktaten af 1970 tillagt egne indtægter for et beløb, der svarer til op til 1 % af de enkelte medlemsstaters momsindtægter.
In addition to the Community's traditional income (customs duties, agricultural levies, etc.), the 1970 decision conferred on the Community an amount of up to 1 % of the Member States' income from value-added tax as Community own resources.