natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Influenza- lignende symptomer *, kulde- gysninger *, feber *, reaktion v / injektionssted *, inflammation v / injektionssted *, smerte v / injektionssted
Flu-like symptoms*, Chills*, Fever *, Injection site reaction*, Injection site inflammation*, Injection site pain
Nekrose v / injektionssted *
Injection site necrosis*
Brystsmerter, Ubehag, Perspiration
Chest pain, Malaise, Sweating
* hyppigheder baseret på kliniske forsøg Den mest relevante MedDRA- term er anvendt til at beskrive en vis reaktion og dens synonymer og relaterede tilstande.
The most appropriate MedDRA term is used to describe a certain reaction and its synonyms and related conditions.
Inden for hver frekvensgruppe er bivirkningerne opstillet efter hvor alvorlige bivirkningerne er.
Within each frequency grouping, undesirable effects are presented in order of decreasing seriousness.
11 4. 9 Overdosering
4.9 Overdose
Interferon beta- 1b er blevet givet til voksne cancerpatienter i doser op til 5. 500 mikrogram (176 millioner IE) intravenøst 3 gange om ugen, uden at der opstod alvorlige bivirkninger på vitale funktioner.
Interferon beta-1b has been given without serious adverse events compromising vital functions to adult cancer patients at individual doses as high as 5,500 microgram (176 million IU) intravenously three times a week.
Cytokiner, interferoner, ATC- kode:
Cytokines, Interferons, ATC Code:
L03 AB 08
L03 AB 08
Interferoner har en molekylvægt, der varierer mellem 15. 000 og 21. 000 Dalton.
Interferons have molecular weights ranging from 15,000 to 21,000 Daltons.
Interferon alfa, interferon beta og interferon gamma har over - lappende og alligevel adskilte biologiske virkninger.
Interferon alpha, interferon beta, and interferon gamma have overlapping yet distinct biologic activities.
Virkningerne af interferon beta- 1b er artsspe - cifikke, og derfor er den mest relevante farmakologiske information udledt fra undersøgelser på dyrkede humane celler eller fra in- vivo humane undersøgelser.
The activities of interferon beta-1b are species-restricted and therefore, the most pertinent pharmacological information on interferon beta-1b is derived from studies of human cells in culture or in human in vivo studies.
Interferon beta- 1b har vist sig at besidde både antivirale og immunregulerende egenskaber.
Interferon beta-1b has been shown to possess both antiviral and immunoregulatory activities.
Det er ikke klart, ved hvilken mekanisme interferon beta- 1b virker hos patienter med dissemineret sklerose.
The mechanisms by which interferon beta-1b exerts its actions in multiple sclerosis are not clearly understood.
Men det vides, at interferons biologiske respons- modificerende egenskaber er formidlet ved dets interaktioner med specifikke cellereceptorer, der findes på overfladen af humane celler.
However, it is known that the biologic response-modifying properties of interferon beta-1b are mediated through its interactions with specific cell receptors found on the surface of human cells.
Bindingen af interferon beta- 1b til disse receptorer starter en produktion af forskellige genetiske produkter, som man antager, er formidlere af den biologiske virkning af interferon beta- 1b.
The binding of interferon beta-1b to these receptors induces the expression of a number of gene products that are believed to be the mediators of the biological actions of interferon beta-1b.
En del af disse genetiske produkter er blevet målt i serum og i cellulære fraktioner fra blod opsamlet fra patienter, der er behandlet med interferon beta- 1b.
A number of these products have been measured in the serum and cellular fractions of blood collected from patients treated with interferon beta-1b.
Interferon beta- 1b både nedsætter bindingsaffiniteten og øger samtidig internaliseringen og nedbrydningen af inteferon- gamma receptorerne.
Interferon beta-1b both decreases the binding affinity and enhances the internalisation and degradation of the interferon-gamma receptor.
Interferon beta- 1b øger også den suppressive effekt af de mononukleære celler i det perifere blod.
Interferon beta-1b also enhances the suppressor activity of peripheral blood mononuclear cells.
Kliniske undersøgelser:
12 Clinical trials:
RR- DS:
RR-MS:
Der blev udført én kontrolleret klinisk undersøgelse af Betaferon med patienter med recidiverende - remitterende dissemineret sklerose, som var i stand til at gå uden hjælp (EDSS- basislinieværdier på 0 - 5, 5).
One controlled clinical trial with Betaferon in patients with relapsing remitting multiple sclerosis and able to walk unaided (baseline EDSS 0 to 5.5) was performed.
Betaferons virkning på varigheden af relapserne eller på symptomerne mellem relapserne er ikke blevet påvist, og der blev ikke observeret nogen signifikant virkning på udviklingen af sygdommen med hensyn til recidiverende- remitterende dissemineret sklerose.
There is no evidence of an effect of Betaferon on the duration of relapses or on symptoms in between relapses, and no significant effect was seen on the progression of the disease in relapsing remitting multiple sclerosis.
SP- DS:
SP-MS:
Der blev udført to kontrollerede kliniske undersøgelser af Betaferon, som involverede i alt 1657 patienter med sekundær progressiv dissemineret sklerose (EDSS- basislinieværdier på 3 - 6, 5, dvs. patienter, som var i stand til at gå).
Two controlled clinical trials with Betaferon involving a total of 1657 patients with secondary progressive multiple sclerosis (baseline EDSS 3 to 6.5, i. e. patients were able to walk) were performed.
En af de to undersøgelser viste en statistisk signifikant forsinkelse i tid til progression af invaliditet (risikoforhold = 0, 69, 95% konfidensinterval (0, 55, 0, 86), p = 0, 0010, svarende til en 31% risikoreduktion forårsaget af Betaferon) og i tid til kørestolsafhængighed (risikoforhold = 0, 61, 95%
One of the two studies demonstrated a statistically significant delay in the time to disability progression (Hazard Ratio = 0.69, 95% confidence interval (0.55, 0.86), p=0.0010, corresponding to a 31% risk reduction due to Betaferon) and in the time to becoming wheelchair bound (Hazard Ratio = 0.61, 95% confidence interval (0.44, 0.85), p=0.0036, corresponding to a 39% risk reduction due to Betaferon) in patients who received Betaferon.
I retrospektive meta- analyser, som inkluderede data fra begge undersøgelser, blev der fundet en generel virkning af behandlingen, som var statistisk signifikant (p = 0, 0076; 8 millioner IE Betaferon sammenlignet med alle placebo- patienter).
In retrospective meta-analyses including the data of both studies, an overall treatment effect was found which was statistically significant (p=0.0076; 8 million IU Betaferon versus all placebo patients).
Retrospektive analyser hos undergrupper viste, at en virkning af behandlingen af progression af invaliditet er mest sandsynlig hos patienter med aktiv sygdom inden behandlingens påbegyndelse (risikoforhold = 0, 72, 95% konfidensinterval (0, 59, 0, 88), p = 0, 0011, svarende til en 28% risikoreduktion forårsaget af Betaferon hos patienter med relapser eller udtalt EDSS- progression, 8 millioner IE Betaferon sammenlignet med alle placebo- patienter).
Retrospective analyses in subgroups showed that a treatment effect on disability progression is most likely in patients with active disease before treatment commences (Hazard Ratio 0.72, 95% confidence interval (0.59, 0.88), p=0.0011, corresponding to a 28% risk reduction due to Betaferon in patients with relapses or pronounced EDSS progression, 8 million IU Betaferon versus all placebo patients).
Fra disse retrospektive undergruppeanalyser tydede noget på, at relapser så vel som udtalt EDSS- progression (EDSS > 1 point eller > 0, 5 point for EDSS > = 6 i de forudgående to år) kan hjælpe med til at identificere patienter med aktiv sygdom.
From these retrospective subgroup analyses there was evidence to suggest that relapses as well as pronounced EDSS progression (EDSS > 1 point or > 0.5 point for EDSS > =6 in the previous two years) can help to identify patients with active disease.
Enkelt demyeliniserende hændelse som tyder på dissemineret sklerose:
Single clinical event suggestive of MS:
Et kontrolleret klinisk forsøg med Betaferon blev udført med patienter med en enkelt klinisk hændelse og MR- scanningskarakteristika, som tydede på dissemineret sklerose (mindst to klinisk ikke symptomgivende læsioner i den T2- vægtede MR- scanning).
One controlled clinical trial with Betaferon was performed in patients with a single clinical event and MRI features suggestive of multiple sclerosis (at least two clinically silent lesions on the T2-weighted MRI).
Patienter med monofokal ellers multifokal debut af sygdommen blev inkluderet (dvs. patienter med klinisk evidens for hhv. en enkelt eller mindst to læsioner i centralnervesystemet).
Patients with monofocal or multifocal onset of the disease were included (i. e. patients with clinical evidence for a single or at least two lesions, respectively, of the central nervous system).
Dette studie bestod af to faser, en placebo - kontrolleret fase efterfulgt af en forud fastsat opfølgningsfase.
This study consisted of two phases, a placebo-controlled phase followed by a pre-planned follow-up phase.
Den placebo- kontrollerede fase varede 2 år eller indtil patienten udviklede klinisk definitiv dissemineret sklerose (CDMS), alt efter hvad der kom først.
The placebo-controlled phase lasted for 2 years or until the patient developed clinically definite multiple sclerosis (CDMS), whichever came first.
Efter den placebo- kontrollerede fase indgik patienten i en forud fastsat opfølgningsfase med Betaferon for at evaluere effekten af øjeblikkelig vs. forsinket start med Betaferon- behandling som en sammenligning med patienter, der oprindeligt blev randomiseret til Betaferon (” øjeblikkelig behandlingsgruppe ”) eller med placebo- patienter (” forsinket behandlingsgruppe ”).
After the placebo-controlled phase, patient entered a pre-planned follow-up phase with Betaferon to evaluate the effects of immediate versus delayed start of Betaferon-treatment, comparing patients initially randomized to Betaferon ("immediate treatment group") or to placebo ("delayed treatment group").
I den placebo- kontrollerede fase forsinkede Betaferon progressionen fra den første kliniske hændelse til klinisk definitiv disseminieret sklerose (CDMS) statistisk signifikant og klinisk betydningsfuldt svarende til en risikoreduktion på 47% (hazard- ratio = 0, 53, 95% konfidensinterval (0, 39, 0, 73), p < 0, 0001).
13 In the placebo-controlled phase, Betaferon delayed the progression from the first clinical event to clinically definite multiple sclerosis (CDMS) in a statistically significant and clinically meaningful manner, corresponding to a risk reduction of 47% (Hazard Ratio = 0.53, 95% confidence interval (0.39, 0.73), p < 0.0001).
Inden for studieperioden på to år forekom CDMS hos 45% af placebogruppen sammenlignet med 28% af Betaferon- gruppen (Kaplan- Meier- estimater).
Within the study period of two years, CDMS occurred in 45% of the placebo group compared to 28% of the Betaferon group (Kaplan-Meier estimates).
Betaferon forlængede tiden til CDMS med 363 dage fra 255 dage i placebogruppen til 618 dage i Betaferon- gruppen (baseret på 25. percentiler).
Betaferon prolonged the time to CDMS by 363 days, from 255 days in the placebo group to 618 days in the Betaferon group (based on the 25th percentiles).
Inden for studieperioden på tre år forekom CCMS hos 51% af patienterne i den ” forsinkede behandlingsgruppe ” sammenlignet med 37% i den ” øjeblikkelige behandlingsgruppe ” (Kaplan- Meier - estimater).
This treatment effect was still evident after the additional year of follow-up at which stage the risk reduction was 41% (Hazard Ratio = 0.59, 95% confidence interval (0.42, 0.83), p = 0.0011). Within the study period of three years, CDMS occurred in 51% of the delayed treatment group compared to 37% of the immediate treatment group (Kaplan-Meier estimates).
Der blev observeret en fortsat behandlingseffekt, selv om størstedelen af patienterne fra placebo- gruppen blev behandlet med Betaferon i det tredje studieår.
The persistence of the treatment effect was observed although the majority of patients from the placebo-group was treated with Betaferon in the third year of the study.
13 Behandlingens effekt sås også på den forsinkede progression til dissemineret sklerose efter McDonald - kriterierne.
The robustness of the treatment effect was also shown by the delay of progression to multiple sclerosis according to the McDonald criteria.
Over 2 år var risikon i placebogruppen 85% og 69% i Betaferon- gruppen (hazard- ratio = 0, 57, 95% konfidensinterval (0, 46, 0, 71), p < 0, 00001).
In two years, the risk in the placebo group was 85% and 69% in the Betaferon group (Hazard Ratio = 0.57, 95% confidence interval (0.46, 0.71), p < 0.00001).
Efter 3 år viste en forud fastlagt interimanalyse en EDSS- progression (bekræftet stigning i EDSS på mere end eller lig med 1, 0 sammenlignet med baseline) hos 24% af patienterne i den ” forsinkede ” behandlingsgruppe sammenlignet med 16% i den ” øjeblikkelige ” behandlingsgruppe [hazard- ratio = 0, 6, 95% konfidensinterval (0, 39, 0, 92), p=0, 022].
After 3 years, a pre-planned interim analysis showed EDSS progression (confirmed increase in EDSS of greater than or equal 1.0 compared to baseline) occurred in 24% of the patients in the delayed treatment group compared to 16% in the immediate treatment group [Hazard ratio=0.6, 95% confidence interval (0.39, 0.92), p=0.022].
Hos størstedelen af patienterne kunne en ” øjeblikkelig ” behandling ikke bevises som værende en fordel med hensyn til bekræftet invaliditetsudvikling.
There is no evidence for benefit in terms of confirmed disability progression in the majority of patients receiving'immediate 'treatment.
Der sås ingen fordel i forbindelse med Betaferon med hensyn til livskvaliteten (målet ved hjælp af FAMS – Functional Assessment of MS:
No benefit, attributable to Betaferon, in quality of life (as measured by FAMS - Functional Assessment of MS:
Analyser af undergrupper ifølge baseline- faktorer påviste effekt i alle vurderede undergrupper.
Subgroup analyses according to baseline factors demonstrated evidence of efficacy in all subgroups evaluated.
Signifikant effekt sås også hos patienter med mindre dissemineret og mindre aktiv sygdom på tidspunktet for første hændelse, risikoen over 2 år for progression til CDMS hos patienter med monofokal debut var 47% for placebo og 24% for Betaferon, uden gadolinium (Gd -) forstærkning 41% og 20%, med færre end 9 T2- læsioner 39% og 18%.
Significant effects were also obtained in patients with less disseminated and less active disease at the time of the first event, the risk in two years for progression to CDMS in patients with monofocal onset was 47% for placebo and 24% for Betaferon, without gadolinium (Gd-) enhancement 41% and 20%, with less than 9 T2 lesions 39% and 18%.
Yderligere analyser af undergrupper viste en høj risiko for progression til CDMS inden for 2 år hos monofokale patienter med mindst 9 T2- læsioner (55% risiko for placebo, 26% for Betaferon) eller Gd- forstærkning (63% mod 33%).
Further subgroup analyses indicated a high risk for progression to CDMS within 2 years in monofocal patients with at least 9 T2- lesions (55% risk for placebo, 26% for Betaferon) or Gd-enhancement (63% versus 33%).
Hos multifokale patienter var risikoen for CDMS uafhængig af MR- scanningsfundene ved baseline, hvilket tyder på en høj risiko for CDMS på grund af dissemineringen af sygdommen, baseret på kliniske fund.
In multifocal patients, the risk for CDMS was independent from MRI findings at baseline, indicating a high risk for CDMS because of the dissemination of the disease based on clinical findings.
Langtidspåvirkningen af tidlig behandling med Betaferon kendes imidlertid ikke, heller ikke i disse højrisiko- undergrupper, da forsøget primært var designet til at bedømme tiden til CDMS frem for sygdommens udvikling på langt sigt.
However, the long-term impact of early treatment with Betaferon is unknown even in these high risk subgroups as this study was mainly designed to assess the time to CDMS rather than the long term evolution of the disease.
Desuden er der for øjeblikket ikke nogen veletableret definition af en højrisikopatient, selvom en mere konservativ tilgang er at acceptere mindst 9 T2- hyperintense læsioner fra den initiale scanning og mindst én ny T2 eller én ny Gd- forstærket læsion på en opfølgnings- scanning taget mindst én måned efter den intiale scanning.
Furthermore, for the time being there is no well established definition of a high risk patient, although a more conservative approach is to accept at least nine T2 hyperintense lesions on the initial scan and at least one new T2 or one new Gd-enhancing lesion on a follow-up scan taken at least 1 month after the initial scan.
Behandlingen med Betaferon blev godt accepteret i forsøget med patienter med en enkelt klinisk hændelse, hvilket underbygges af et højt antal patienter, som fuldførte forsøget (92, 8% i Betaferon - gruppen).
Therapy with Betaferon was well accepted in the study of patients with a single clinical event as indicated by a high rate of trial completion (92.8% in the Betaferon group).
For at øge tolerabiliteten af Betaferon i forsøget med patienter med en første klinisk hændelse blev der anvendt dosistitrering, og der blev givet ikke- steroide antiinflammatoriske lægemidler i starten af behandlingen.
To increase tolerability of Betaferon in the study of patients with a first clinical event, a dose titration was applied and non- steroidal anti-inflammatory drugs were administered at start of therapy.
RR- MS, SP- MS og enkelt klinisk hændelse, der tyder på MS I alle undersøgelser af dissemineret sklerose viste Betaferon sig at være effektiv til at reducere sygdomsaktivitet (akut inflammation i centralnervesystemet og permanente vævsændringer) som målt ved brug af magnetisk resonans scanning (MRI).
Betaferon was effective in all multiple sclerosis studies to reduce disease activity (acute inflammation in the central nervous system and permanent tissue alterations) as measured by magnetic resonance imaging (MRI).
5. 2 Farmakokinetiske egenskaber
14 5.2 Pharmacokinetic properties
40 IE/ ml 1 - 8 timer efter subkutan injektion af 500 mikrogram (16, 0 millioner IE) interferon beta- 1b.
Maximum serum levels of about 40 IU/ ml were found 1-8 hours after subcutaneous injection of 500 microgram (16.0 million IU) interferon beta-1b.
På baggrund af data fra adskillige undersøgelser er den gennemsnitlige clearance estimeret til 30 ml· min- 1· kg- 1, og den gennemsnitlige halveringstid for fordelingsfasen i serum var 5 timer.
From various studies mean clearance rates and half-lives of disposition phases from serum were estimated to be at most 30 ml·min-1·kg-1 and 5 hours, respectively.
50%.
The absolute bioavailability of subcutaneously administered interferon beta-1b was approximately 50%.
14 5. 3 Prækliniske sikkerhedsdata
5.3 Preclinical safety data
En in- vitro celletransformationstest indikerede ikke potentiale for tumorudvikling.
An in vitro cell transformation test gave no indication of tumorigenic potential.
6. 1 Hjælpestoffer
6.1 List of excipients:
Hætteglas (med pulver til injektionsvæske, opløsning):
Vial (with powder for solution and injection):
Humant albumin Mannitol
Human albumin Mannitol
Opløsningsmiddel (Natriumchlorid- opløsning 5, 4 mg/ ml (0, 54% vægt/ vol.)):
Solvent (sodium chloride solution 5.4 mg/ ml (0.54% w/ v)):
Natriumchlorid Vand til injektionsvæsker
Sodium Chloride, Water for injections.
6. 6.
This medicinal product must not be mixed with other medicinal products except for the supplied solvent mentioned in 6.6.
Det anbefales at anvende produktet umiddelbart efter genopløsning.
After reconstitution an immediate use is recommended.
6. 4 Særlige opbevaringsforhold
15 6.4 Special precautions for storage
For opbevaringsforhold for det rekonstituerede lægemiddel, se sektion 6. 3.
For storage conditions of the reconstituted product see section 6.3.
Hætteglas (med pulver til injektionsvæske, opløsning):
Vial (with powder for solution for injection):
3 ml (type I glas) klart hætteglas med en butylgummiprop (type I) og en aluminiumskapsel.
3 ml clear vial (type I glass) with a butyl rubber stopper (type I) and aluminium overseal and
Solvens (med NaCl opløsning 5, 4 mg/ ml (0, 54%)):
Solvent (with sodium chloride solution 5.4 mg/ ml (0.54%):
1, 2- ml fyldt injektionssprøjte (type I glas) med 1, 2 ml solvens.
1.2 ml pre-filled syringe (type I glass) with 1.2 ml solvent.
15 Pakningsstørrelser
Pack sizes
- 5 hætteglas med pulver og 5 fyldte injektionssprøjter med solvens eller
- 5 vials with powder and 5 pre-filled syringes with solvent, or
- 15 hætteglas med pulver og 15 fyldte injektionssprøjter med solvens.
- 15 vials with powder and 15 pre-filled syringes with solvent.
6. 6 Regler for destruktion
6.6 Special precautions for disposal and other handling
• Genopløsning
• Reconstitution:
For at genopløse det frysetørrede interferon beta- 1b før injektion anvendes den leverede fyldte injektionssprøjte med solvens og en kanyle til injektion af 1, 2 ml af denne solvens (NaCl opløsning, 5, 4 mg/ ml (0, 54% vægt/ vol.)) i Betaferon hætteglasset.
To reconstitute lyophilised interferon beta-1b for injection, use the pre-filled syringe with solvent provided and a needle to inject the 1.2 ml of the solvent (sodium chloride solution, 5.4 mg/ ml (0.54% w/ v)) into the Betaferon vial.
Efter genopløsning trækkes 1, 0 ml fra hætteglasset op i injektionssprøjten til indgivelse af 250 mikrogram Betaferon.
After reconstitution, draw 1.0 ml from the vial into the syringe for the administration of 250 micrograms Betaferon.
• Inspektion før brug
• Inspection prior to use
Bayer Schering Pharma AG D- 13342 Berlin Tyskland.
Bayer Schering Pharma AG D-13342 Berlin Germany
30. november 1995 Dato for seneste fornyelse:
30 November 1995 Date of last renewal:
Betaferon er indiceret til behandling af • patienter med en enkelt demyeliniserende hændelse med en aktiv inflammatorisk proces, der er alvorlig nok til at berettige til intravenøs behandling med kortikosteroider, hvis alternative diagnoser er blevet udelukket og hvis de bedømmes til at være i højrisikogruppen for at udvikle klinisk definitiv dissemineret sklerose (se sektion 5. 1). • patienter med recidiverende- remitterende dissemineret sklerose, som har haft to eller flere relapser inden for de seneste to år. • patienter med sekundær progressiv dissemineret sklerose med aktiv sygdom, vist ved relapser.
Betaferon is indicated for the treatment of • patients with a single demyelinating event with an active inflammatory process, if it is severe enough to warrant treatment with intravenous corticosteroids, if alternative diagnoses have been excluded, and if they are determined to be at high risk of developing clinically definite multiple sclerosis (see section 5.1). • patients with relapsing remitting multiple sclerosis and two or more relapses within the last two years, • patients with secondary progressive multiple sclerosis with active disease, evidenced by relapses.
Den anbefalede dosis af Betaferon er 250 mikrogram (8 millioner IE) indeholdt i 1 ml genopløst injektionspræparat (se sektion 6. 6) injiceret subkutant hver anden dag.
The recommended dose of Betaferon is 250 microgram (8.0 million IU), contained in 1 ml of the reconstituted solution (see section 6.6), to be injected subcutaneously every other day.
17 Patienter bør startes på 62, 5 mikrogram (0, 25 ml) subkutant hver anden dag og øges langsomt til en dosis på 250 mikrogram (1, 0 ml) hver anden dag (se Tabel A).
18 Patients should be started at 62.5 microgram (0.25 ml) subcutaneously every other day, and increased slowly to a dose of 250 microgram (1.0 ml) every other day (see Table A).
Der findes en titreringspakning, som er sammensat af fire tredobbelte pakninger, som patienten kan anvende i titreringsperioden samt i opstartsfasen med Betaferon.
A titration pack composed of four triple packs is available for the titration period and the patient ’ s initial treatment with Betaferon.
Pakningen dækker patientens behov for de første 12 injektioner.
This package meets the patient ’ s needs for the first 12 injections.