natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Med hensyn til »skuffeselskaber« drejer det sig om at karakterisere fraværet af elementer i datterselskabets stiftelsesoverenskomst (affectio societatis) for at vise, at det ikke reelt udgør en levende virksomhed.
To show that a subsidiary is a ‘fictitious legal entity’ it must be established that the constitution of the subsidiary is flawed for lack of intention to cooperate (affectio societatis) so that the subsidiary does not have a real existence as a company.
Cour de cassation [147] mener, at der er tale om et skuffeselskab, når den juridiske person, som proceduren er indledt over for, kun tilsyneladende eksisterer, idet det ikke udøver en aktivitet [148], der er adskilt fra forretningsførerens, uanset om denne er en fysisk eller juridisk person.
The Court of Cassation [147] considers that there is a fictitious company where the legal person against which the proceedings are brought exists only apparently, by reason of a lack of any activity separate from that of the natural or legal person directing the business [148].
På grundlag af offentligt tilgængelige oplysninger [149] bemærker Kommissionen ligeledes, at det offentlige foretagende IFP og Axens, Beicip-Franlab og Prosernat hverken har de samme kontaktoplysninger eller samme adresser:
On the basis of publicly available information [149], the Commission also notes that the publicly owned establishment IFP and Axens, Beicip-Franlab and Prosernat have neither the same contact information nor the same business premises:
Det offentlige foretagende IFP er registreret i handels- og selskabsregistret (Registre du Commerce et des Sociétés, herefter »CRS«) i Nanterre under nr. B 775 729 155, og det har hovedsæde i Rueil-Malmaison [150].
The publicly owned establishment IFP is registered in the Nanterre Trade and Companies Register (‘RCS’) under number B 775 729 155 and its registered office is located in Rueil-Malmaison [150].
Det offentlige foretagende IFP har to driftssteder i Frankrig i henholdsvis Solaize [151] og Pau [152].
IFP owns two establishments in France, in Solaize [151] and Pau [152] respectively.
Axens er registreret i RCS i Nanterre under nr. B 599 815 073, og dets hovedsæde ligger også i Rueil-Malmaison, men på en anden adresse [153] end moderselskabet.
Axens is registered in the Nanterre RCS under number B 599 815 073 and its registered office is also located in Rueil-Malmaison, but at a different address from its parent [153].
Axens' driftssteder ligger også på andre adresser end moderselskabet, som oftest uden for Frankrig, nemlig i USA i Houston (Texas), Princeton (New Jersey), Savannah (Georgia) og Calvert City (Kentucky), i Canada i Brockville (Ontario), i Kina i Beijing, i Japan i Tokyo, i Indien i New Delhi, i Bahrain og i Rusland i Moskva.
Its operating centres are also located in different sites from those of its parent, mostly outside France: in the United States, in Houston, Texas; Princeton, New Jersey; Savannah, Georgia; and Calvert City, Kentucky; in Canada, in Brockville, Ontario: in China, in Beijing; in Japan, in Tokyo; in India, in New Delhi; in Bahrain; and in Russia, in Moscow.
Beicip-Franlab er registreret i RCS i Nanterre under nr. B 679 804 047, og dets hovedsæde ligger også i Rueil-Malmaison, men på en anden adresse [154] end moderselskabet og Axens.
Beicip-Franlab is registered in the Nanterre RCS under number B 679 804 047, and its registered office is also located in Rueil-Malmaison, but at a different address from its parent and Axens [154].
Beicip-Franlab har datterselskaber og kontorer i mange lande i verden, bl.a. i Bahrain, Abu Dhabi, i Libyen i Tripoli, i Malaysia i Kuala Lumpur, i USA i Houston, Texas, i Mexico i Villahermosa, i Brasilien i Rio de Janeiro og i Rusland i Moskva.
It has subsidiaries and offices in a large number of countries in the world, in particular in Bahrain; in Abu Dhabi; in Tripoli in Libya; in Kuala Lumpur in Malaysia; in Houston, Texas, in the United States; in Villahermosa in Mexico; in Rio de Janeiro in Brazil; and in Moscow in Russia.
Prosernat er registret i RCS i Nanterre under nr. B 315 251 330, og dets hovedsæde ligger i Puteaux [155].
Prosernat is registered in the Nanterre RCS under number B 315 251 330 and its registered office is located in Puteaux [155].
Selskabet angiver [156] at være til stede i ca. tyve lande i verden, bl.a. i Sydamerika (Argentina, Brasilien og Venezuela), Europa (Det Forenede Kongerige, Italien og Norge), i Nordafrika (Algeriet og Egypten), Golfstaterne (Saudi-Arabien, De Forenede Arabiske Emirater, Kuwait, Oman og Qatar), Iran, Rusland og Fællesskabet af Uafhængige Stater (SNG) samt det sydøstlige Asien.
The company states [156] that it is present in some twenty countries throughout the world, including in South America (Argentina, Brazil, and Venezuela), Europe (United Kingdom, Italy, and Norway), North Africa (Algeria and Egypt), the Gulf countries (Saudi Arabia, United Arab Emirates, Kuwait, Oman, and Qatar), Iran, Russia, the Commonwealth of Independent States and South-East Asia.
Desuden er der tale om reelle økonomiske aktiviteter, som i det foreliggende tilfælde udøves af hvert af datterselskaberne, således at disse ikke med rimelighed kan betegnes som skuffeselskaber, især da Cour de cassation har vist sig meget krævende med hensyn til at betegne en juridisk person som et skuffeselskab [157].
In addition, in this case, the economic activities engaged in by each of the subsidiaries are real, so that the companies cannot reasonably be classified as fictitious, especially as the Court of Cassation is very exacting when it comes to categorising a legal person as ‘fictitious’ [157].
Selskabet Axens, der blev stiftet i 2001, driver en faktisk økonomisk virksomhed på markedet for katalysatorer og teknologier til raffineringsindustrien og den petrokemiske industri, har over 600 ansatte og en årlig omsætning på ca. 300 mio. EUR.
Axens, set up in 2001, engages in an economic activity in the market for catalysts and technologies for the refining and petrochemicals industries, for which it employs more than 600 people and through which it achieves an annual turnover of approximately EUR 300 million.
Selskabet Beicip-Franlab, der blev stiftet i 1967, driver en faktisk økonomisk virksomhed med udgivelse og formidling af programmel inden for »prospektering og forekomster« samt feasibilityundersøgelser og rådgivning.
Beicip-Franlab, set up in 1967, engages in a real activity in the publication and distribution of exploration-deposits software and in consultancy and advisory services.
Udøvelsen af denne virksomhed kræver omkring 100 ansatte og giver en årlig omsætning på ca. 40 mio. EUR.
This activity involves over 100 employees and provides an annual turnover of approximately EUR 40 million.
Selskabet Prosernat, der blev købt i 2001, driver virksomhed inden for undersøgelser og tjenesteydelser og produktion af udstyr til gasbehandling og genindvinding af svovl.
Prosernat, acquired in 2001, provides consultancy and other services and supplies gas treatment and sulphur recovery plants.
Virksomheden har ca. 70 ansatte og en årlig omsætning på ca. 50 mio. EUR.
The company employs about 70 people to carry out this activity and has a turnover of approximately EUR 50 million.
Det fremgår således, at bortset fra ledelsesfejl, som behandles i betragtning 161-164, er de yderst begrænsede kriterier for hæftelsesgennembrud, som retspraksis har udmøntet sig i – datterselskabet er et skuffeselskab, eller formuesammenblanding mellem moderselskab og datterselskab – tydeligvis ikke opfyldt i den foreliggende sag.
Leaving aside the question of mismanagement, which will be examined in recitals 161 to 164, it is clear from the above that the extremely limited cases in which the case-law gives a parent company vicarious liability for its subsidiaries – the subsidiary is a fictitious legal entity or the assets of the subsidiary and the parent company are inseparable – are clearly not fulfilled in this case.
Derfor mener Kommissionen ikke, at betingelserne for automatisk at gøre et ansvar gældende over for det offentlige foretagende IFP i tilfælde af likvidation af dets datterselskaber Axens, Beicip-Franlab og Prosernat er opfyldt.
Consequently, the Commission considers that if IFP’s subsidiaries Axens, Beicip-Franlab and Prosernat were to be wound up the conditions for automatically holding IFP liable would not be met.
Erstatningsansvar i tilfælde af moderselskabets fejlagtige ledelse af datterselskabet
Liability for mismanagement of the subsidiary by the parent
Ledelsesfejl i kontrollen af datterselskabet kan traditionelt forpligte moderselskabet [158].
A fault in the exercise of supervision over a subsidiary may traditionally render the parent company liable [158].
Når moderselskabet har begået fejl i den kontrol, det udøver over ledelsen af sine datterselskaber, »især i koncerner, er der ifølge retspraksis mulighed for at gøre moderselskabets ansvar gældende« [159].
Where the parent has committed a fault in the supervision that it has to exercise over the management of its subsidiaries, ‘especially in the case of groups of companies, the case-law allows the parent company to be held liable’ [159].
Ifølge doktrinen kan ledelsesfejl af moderselskabet, som har optrådt som juridisk eller faktisk leder af et datterselskab i vanskeligheder, udløse ansvarsgennembrud [160] i tilfælde af likvidation. Moderselskabet kan da også komme til at hæfte i sin egenskab af selskabsdeltager i datterselskabet [161], hvis det kan tilskrives fejl [162], som ligger til grund for det kontrollerede selskabs vanskeligheder.
According to the literature, mismanagement by a parent company which has acted as de jure or de facto manager of a subsidiary in difficulty may render it liable if the subsidiary is wound up [160]: the parent company may be held liable as a shareholder of the subsidiary [161] if faults that originated the controlled company’s difficulties can be imputed to it [162].
Ifølge de almindelige retsregler kan ledernes ansvar over for deres selskaber, de øvrige selskabsdeltagere eller kreditorerne gøres gældende [163].
Ordinary law therefore provides for the liability of managers in relation to their company, its shareholders or its creditors [163].
I forbindelse med en koncern vil kreditorerne hos et af datterselskaberne, der er i betalingsstandsning, forsøge at påvise, at moderselskabet har påtaget sig at være leder – juridisk eller faktisk [164] – af datterselskabet.
In the case of a group, the creditors of a subsidiary which has suspended payments will try to demonstrate that the parent company has assumed the role of manager of the subsidiary, de jure or de facto [164].
Derfor er det især retsreglerne om kollektiv bobehandling [165], nærmere bestemt i forbindelse med erstatningssøgsmål på grund af utilstrækkelige aktiver [166], der pålægger moderselskabet et culpaansvar for sit datterselskab på betingelse af, moderselskabet har opført sig som leder [167] af datterselskabet.
Liability of a parent for its subsidiary on the basis of a fault committed by the parent is therefore provided for in particular by the law governing collective proceedings [165], and more specifically in the context of actions for liability for insufficient assets [166], on condition that the parent has acted as the manager [167] of its subsidiary.
For at gøre moderselskabets culpaansvar gældende, skal der imidlertid forelægges bevis for en sådan ledelsesfejl og især for årsagssammenhængen mellem denne og den skade, der er lidt på grund af datterselskabets dispositioner [168].
However, for the parent company to be held liable for fault, it is necessary to provide proof of such fault, and above all of a causal link between this and the damage suffered y reason of the conduct of the subsidiary [168].
Under alle omstændigheder fremgår det af ovenstående, at sådanne hæftelsesgennembrud på ingen måde udgør garantier, idet de altid er begrundet i moderselskabets culpaansvar.
In any event, it is clear from the above that legal actions of this case are never actions seeking the enforcement of a guarantee, since they are always based on a fault committed by the parent company.
Derfor kan sådanne søgsmål heller ikke udløse et generelt princip om, at moderselskabet har et erstatningsansvar for sine datterselskaber. Det ville stride mod princippet om begrænset hæftelse, hvorefter aktionæren kun hæfter med værdien af sit indskud i aktieselskabet, undtagen når et sådant aktieselskab er et skuffeselskab eller har en formue, der er blandet sammen med moderselskabets, hvilket kan tilbagevises i den foreliggende sag.
Therefore such actions do not demonstrate the existence of a general principle of vicarious liability of a parent company for its subsidiaries, a principle which would be contrary to the principle of the limitation of a shareholder’s liability to the initial contribution made to the company, apart from cases where the company is a fictitious entity or where its assets are inseparable form those of its parent company, which can be ruled out here.
Endelig fremgår det af Cour de cassations retspraksis, at anvendelsen af princippet om moderselskabets culpaansvar i forbindelse med ledelsen af datterselskabet under ingen omstændigheder tilnærmelsesvis udgør en mekanisme, der svarer til en garantiordning.
To sum up, it is clear from the case-law of the Court of Cassation that the principle of liability of a parent company for mismanagement of a subsidiary does not in any way provide a mechanism equivalent to a guarantee.
De nylige forslag til reform af erstatningsansvar for andres handlinger
Recent plans for reform of vicarious liability
Med den gældende retstilstand ser det derfor ud til ifølge konklusionerne i en nylig parlamentsinformationsrapport [169], at »de løsninger, der hidrører fra retspraksis, understreger, at det er den juridiske personlighed, der er til hinder for ansvarspådragelsen« [170]. (Understregning tilføjet).
According to the findings of a recent parliamentary information report [169], in the present state of the law it appears, therefore, that ‘the approaches taken in the case-law throw into relief the obstacle which legal personality places in the way of the assignment of liability’ (emphasis added) [170].
Denne hindring virker så ophævende, at der for nylig rejste sig en debat i Frankrig om det betimelige i en reform af civillovbogen med det formål at lade erstatningsansvar for andres handlinger [171] tillige gælde i situationer med økonomisk afhængighed (bl.a. forbindelserne mellem datterselskaberne i en koncern og deres moderselskab).
This obstacle seems to be so critical that three has recently been debate in France on the advisability of a reform of the Civil Code which would extend vicarious liability to situations of economic dependence [171] (with special reference to the relationships of the subsidiaries of a group with their parent company).
Visse forbrugersammenslutninger [172], som nævnes i parlamentsrapporten, synes især at beklage, at teknikken med at gøre selskaberne til datterselskaber gør det muligt i forbindelse med senere tvister for visse enheder at gøre den juridiske opdeling af selskaberne i koncernen gældende, når et datterselskab drages til ansvar, selv om de kommercielle tilbud har givet indtryk af en koncern af selskaber, der er fuldstændig integreret og tilbyder de samme ydelser.
Certain consumer associations [172] mentioned in the parliamentary report cited above seem in particular to deplore the fact that the technique of converting units into subsidiaries allows certain entities, in the event of later litigation involving the liability of a subsidiary, to rely on the legal partitioning of the companies of the group even though in their commercial dealings they have presented the image of a group of perfectly integrated companies offering a range of services.
I artikel 1355 i Catala-udkastet [173] blev det for nylig foreslået at indføre et nyt grundlag for placering af erstatningsansvar for andres handlinger, som skulle sætte spørgsmålstegn ved princippet om datterselskabernes juridiske autonomi:
Article 1355 of the Catala preliminary draft [173] recently proposed the introduction of a new basis for vicarious liability which would call into question the principle of the legal autonomy of subsidiaries:
»Artikel 1355
‘Article 1355
Man er automatisk erstatningsansvarlig for de skader, som forvoldes af dem, hvis livsførelse man betaler, eller hvis aktiviteter man tilrettelægger, leder eller kontrollerer i sin egen interesse. […].«
A person shall be liable automatically for the damage caused by those whose way of life he regulates, or whose activity he organises, directs or controls in his own interest …’
De kommentarer, som redaktørerne af dette udkast har tilføjet, kaster lys over de foreslåede fornyelser af disse bestemmelser med hensyn til erstatningsansvar for andres handlinger uden for kontraktforhold.
The comments made by the authors of this preliminary draft clarify the innovations proposed with regard to non-contractual vicarious liability.
Med vedtagelsen heraf vil »det at lede og tilrettelægge en anden persons virksomhed i den persons personlige interesse, som udøver kontrollen« [174] kunne blive et retsgrundlag, hvilket vil være en temmelig omfattende ændring af den aktuelle retstilstand, især da erstatningsansvaret fremover bliver meget præcist defineret. Således bliver ansvaret ikke »gjort betinget af bevis for den ansvarliges skyld, men af bevis for en handling, som ville kunne gøre handlingens direkte ophavsmand personligt ansvarlig, hvis han ikke havde handlet under en andens kontrol« [175].
The legislation would add as a possible basis ‘the act of directing and organising the activity of others in the personal interest of the person exercising such control’ [174], which would make quite a profound change to the present legal position, especially as the liability would henceforth be strict: it would not be ‘subject to proof of a fault on the part of the person responsible, but rather to proof of an act that might have rendered the direct author personally liable if he had not acted under the control of others’ [175].
I udkastets artikel 1360, stk. 2, præciseres dette princip i tilfælde, hvor moderselskabet i en koncern pådrager sig et erstatningsansvar for sine datterselskaber:
The second paragraph of Article 1360 of the preliminary draft defines this principle in the case of the liability of the parent company of a group of companies in relation to its subsidiaries:
»Artikel 1360
‘Article 1360
[…] Ligeledes er den person ansvarlig, som kontrollerer den økonomiske eller formuemæssige aktivitet i et erhvervsforetagende, der står i et afhængighedsforhold, selv om den pågældende person handler for egen regning, når den skadelidte fastslår, at den skadevoldende handling er knyttet til udøvelsen af kontrollen.
Likewise, a person shall also be liable where he controls the economic activity or assets of a professional person who is in a situation of dependence even though acting for his own account, if the victim shows that the act giving rise to the damage is related to the exercise of control.
Sådan forholder det sig bl.a. for moderselskaber med hensyn til skader forvoldt af deres datterselskaber eller koncessionsgivere med hensyn til skader forvoldt af deres eneforhandlere.« (Understregning tilføjet).
This shall apply in particular to parent companies in respect of damage caused by their subsidiaries, and to licensors for damage caused by their licensees’ (emphasis added.)
Det fremgår af ovenstående, at der tværtimod med den gældende franske retstilstand og som forklaret ovenfor kræves bevis for et moderselskabs skyld i datterselskabets situation, hvis man skal gøre et erstatningsansvar gældende over for moderselskabet for datterselskabets dispositioner.
It is clear from the above, a contrario, that in the present state of French law, vicarious liability of the parent company for its subsidiary requires proof that the parent committed a fault affecting the subsidiary.
For så vidt angår den forudsigelige udvikling i den skrevne franske ret, tager Kommissionen det til efterretning, at den planlagte reform på dette punkt synes at være opgivet. I forbindelse med den omtalte parlamentsrapport erklærede lovkommissionens arbejdsgruppe da også, at den var modstander af en hvilken som helst »stadfæstelse af eksistensen af et objektivt ansvar, når der foreligger økonomisk afhængighed« (henstilling nr. 19). En reform med den retning synes i øvrigt ikke længere at være på dagsordenen.
As regards foreseeable developments in French positive law, the Commission notes that the reform contemplated on this point seems to have been abandoned: in the context of the parliamentary report cited above, the working party of the Senate Legal Affairs Committee declared itself against any legislative provision ‘establishing the existence of strict liability by reason of a state of economic dependence’ (Recommendation No 19).
Den figurerer f.eks. ikke i lovforslag nr. 657 om reform af erstatningsansvaret [176], som blev præsenteret i den ordinære samling 2009-2010 (registreret hos senatets formandskab den 9. juli 2010).
Moreover, a reform along these lines no longer seems to be on the agenda: in particular, it does not appear in Bill No 657 on the reform of civil liability [176] presented during the ordinary session 2009-2010 (registered at the office of the President of the Senate on 9 July 2010).
Konklusionen – med den gældende franske retstilstand – er, at der i modsætning til statens ansvar i tilfælde af offentlige foretagenders insolvens, som har karakter af en garantiordning som følge af (bl.a.) sin automatik, ikke findes et ansvar, der implicit og automatisk kan gøres gældende over for moderselskaber for deres privatretlige datterselskabers dispositioner, når disse er under retslig konkursbehandling.
In conclusion, whereas the State is liable in the event of default of a publicly owned establishment, by a mechanism which, especially in view of its automatic character, has all the features of a guarantee, there is in the current state of French law no implicit and automatic liability of parent companies for the actions of subsidiaries governed by private law under compulsory winding up.
Kreditorerne i det offentlige foretagende IFP's datterselskaber har ingen garanti for opretholdelsen af datterselskabernes og/eller deres forpligtelsers eksistens
Creditors of IFP’s subsidiaries have no guarantee of the continued existence of the subsidiaries and/or their obligations
På baggrund af ovenstående er Kommissionen i stand til at konkludere, at hvis det offentlige foretagende IFP's datterselskaber i deres egenskab af aktieselskaber lukkes efter en konkursbehandling, forsvinder deres rettigheder og forpligtelser også.
On the basis of the above, the Commission concludes that if, as public limited companies, the IFP subsidiaries were to be wound up and their existence terminated, their rights and obligations would disappear at the same time.
Under lignende omstændigheder har deres kontrollerende aktionær, det offentlige foretagende IFP, ganske vist mulighed for på forhånd at indsprøjte kapital [177] for at undgå en konkurslukning af dem.
Admittedly their controlling shareholder, the publicly owned establishment IFP, would have the option of a prior capital injection [177] to avoid their winding up.
I så fald kunne en sådan tilførsel af midler sikre opretholdelsen af tredjeparters fordringer i disse datterselskaber.
Such a capital contribution could then ensure the continuation the claims against the subsidiaries held by third parties.
I givet fald er der dog tale om et strategisk valg fra det offentlige foretagendes side og ikke om en lovfæstet automatisk forpligtelse.
However, that would be a strategic choice on the part of the publicly owned establishment and not a legal obligation automatically imposed on it.