natgillin/translations-raw huggingface dataset:
diskussion af resultaterne, herunder den eventuelle betydning af fravigelser fra nærværende testmetode.
discussion of the results, including any influence on the outcome of the test resulting from deviations from this Testing Method.
AEROB MINERALISERING I OVERFLADEVAND — SIMULERET BIONEDBRYDNINGSFORSØG
AEROBIC MINERALISATION IN SURFACE WATER — SIMULATION BIODEGRADATION TEST
Metoden er ækvivalent med OECD TG 309 (2004) (1).
This method is equivalent to OECD TG 309 (2004) (1).
Formålet med forsøget er at bestemme det tidsmæssige forløb af bionedbrydningen af et prøvestof med lav koncentration i aerobt naturligt vand og at kvantificere iagttagelserne i form af kinetiske hastighedsudtryk.
The purpose of this test is to measure the time course of biodegradation of a test substance at low concentration in aerobic natural water and to quantify the observations in the form of kinetic rate expressions.
Dette simuleringsforsøg er et shake-flask batchforsøg i laboratoriet og har til formål at bestemme hastigheden af aerob bionedbrydning af organiske stoffer i prøver af naturligt vand (ferskvand, brakvand eller søvand).
This simulation test is a laboratory shake flask batch test to determine rates of aerobic biodegradation of organic substances in samples of natural surface water (fresh, brackish or marine).
Det bygger på ISO/DIS 14592-1 (2) og indeholder desuden elementer fra prøvemetode C.23 og C.24 (3)(4).
It is based on the ISO/DIS 14592-1 (2) and it also includes elements from the testing methods C.23 and C.24 (3)(4).
Langvarige forsøg kan valgfrit udføres som semikontinuerte forsøg i stedet for batchforsøg for at undgå ældning af mikromiljøet i forsøget.
Optionally, with long test times, semi-continuous operation replaces batch operation in order to prevent deterioration of the test microcosm.
Hovedformålet med simuleringsforsøget er at bestemme mineraliseringen af prøvestoffet i overfladevand, og mineraliseringen danner grundlaget for de udtryk, der formulerer nedbrydningskinetikken.
The principal objective of the simulation test is to determine the mineralisation of the test substance in surface water, and mineralisation constitutes the basis for expressing degradation kinetics.
Et sekundært, valgfrit formål med forsøget er imidlertid at skaffe oplysninger om den primære nedbrydning og dannelsen af de vigtigste omdannelsesprodukter.
However, an optional secondary objective of the test is to obtain information on the primary degradation and the formation of major transformation products.
Identifikation af omdannelsesprodukter og, om muligt, kvantitativ bestemmelse af disse er særligt vigtig for stoffer, der mineraliseres meget langsomt (f.eks. med en halveringstid for total residual–14C på over 60 dage).
Identification of transformation products, and if possible quantification of their concentrations, are especially important for substances that are very slowly mineralised (e.g. with half-lives for total residual 14C exceeding 60 days).
Pga. begrænsningerne i analyseteknikken bør der normalt anvendes højere prøvestofkoncentration (f.eks. > 100 μg/l) til identifikation og kvantificering af vigtige omdannelsesprodukter.
Higher concentrations of the test substance (e.g. > 100 μg/l) should normally be used for identification and quantification of major transformation products due to analytical limitations.
I dette forsøg forstås ved »lav koncentration« en koncentration, der er så lav (f.eks. mindre end 1 μg/l til 100 μg/l), at den i forsøget iagttagne bionedbrydningskinetik med sikkerhed afspejler den, der forventes at gælde i miljøet. I forhold til den samlede masse bionedbrydeligt kulstofsubstrat, der er til rådighed i det i forsøget anvendte naturlige vand, vil prøvestoffet, der er til stede i lav koncentration, kun være et sekundært substrat.
A low concentration in this test means a concentration (e.g. less than 1 μg/l to 100 μg/l) which is low enough to ensure that the biodegradation kinetics obtained in the test reflect those expected in the environment.
Dette forudsætter, at den forventede bionedbrydningskinetik er af første orden (»non-growth« kinetik), og at prøvestoffet kan nedbrydes ved »co-metabolisme«. Ved første ordens kinetik er nedbrydningshastigheden (mg/l/dag) proportional med substratkoncentrationen, der aftager med tiden.
Compared to the total mass of biodegradable carbon substrates available in the natural water used for the test, the test substance present at low concentration will serve as a secondary substrate.
Ved ægte første ordens kinetik er den specifikke nedbrydningshastighedskonstant, k, uafhængig af tiden og af koncentrationen. Det vil sige, at k ikke ændrer sig nævneværdigt i samme forsøg og ikke ændrer sig med den tilsatte koncentration mellem forskellige forsøg.
This implies that the anticipated biodegradation kinetics is first order (‘non-growth’ kinetics) and that the test substance may be degraded by ‘cometabolism’.
Ved den specifikke nedbrydningshastighedskonstant forstås den relative koncentrationsændring pr. tidsenhed: k. Ved første ordens kinetik er nedbrydningshastigheden (mg/l/dag) proportional med substratkoncentrationen, der aftager med tiden.
First order kinetics implies that the rate of degradation (mg/L/day) is proportional to the concentration of substrate which declines over time.
Ved den specifikke nedbrydningshastighedskonstant forstås den relative koncentrationsændring pr. tidsenhed: k = (1/C) · (dC/dt).
By definition, the specific degradation rate constant is equal to the relative change in concentration per time: k = (1/C) · (dC/dt).
Skønt der under de foreskrevne betingelser normalt forventes første ordens kinetik, kan der være omstændigheder, hvor andre kinetiske love giver bedre overensstemmelse.
Although first order kinetics are normally expected under the prescribed conditions, there may be certain circumstances where other kinetics are more appropriate.
Afvigelser fra første ordens kinetik ses f.eks., hvis det er massetransportfænomener, f.eks. diffusionshastigheden, snarere end den biologiske reaktionshastighed, der er hastighedsbegrænsende for den biologiske omdannelse.
Deviations from first order kinetics may e.g. be observed if mass transfer phenomena such as the diffusion rate, rather than the biological reaction rate, is limiting the rate of biotransformation.
Data kan imidlertid næsten altid beskrives ved pseudo første ordens kinetik, når det accepteres, at hastighedskonstanten er koncentrationsafhængig.
However, the data can nearly always be described by pseudo first order kinetics accepting a concentration dependent rate constant.
Inden forsøget bør der foreligge oplysninger om biologisk nedbrydning af prøvestoffet ved højere koncentrationer (f.eks. fra rutinemæssige screeningstest) og oplysninger om abiotisk nedbrydning, omdannelsesprodukter og relevante fysisk-kemiske egenskaber, hvilket vil lette planlægning af forsøget og fortolkning af resultaterne.
Information on biodegradability of the test substance at higher concentrations (e.g. from standard screening tests) as well as information on abiotic degradability, transformation products and relevant physico-chemical properties should be available prior to the test to help establish the experimental planning and interpret the results.
Ved at anvende 14C-mærket prøvestof og bestemme fasefordelingen af 14C ved forsøgets afslutning kan den endelige bionedbrydelighed bestemmes.
The use of 14C labelled test substances and the determination of the phase distribution of 14C at the end of the test, enable ultimate biodegradability to be determined.
Er prøvestoffet umærket, kan den endelige bionedbrydning kun bestemmes, hvis der testes en højere koncentration, og alle vigtige omdannelsesprodukter kendes.
When non-labelled test substance is used, ultimate biodegradation can only be estimated if a higher concentration is tested and all the major transformation products are known.
Primær bionedbrydning: Den strukturændring (omdannelse) af et kemisk stof, der frembringes af mikroorganismer og medfører, at stoffet mister sin kemiske identitet.
Primary biodegradation: The structural change (transformation) of a chemical substance by microorganisms resulting in the loss of chemical identity.
Funktionel bionedbrydning: Den strukturændring (omdannelse) af et kemisk stof, som frembringes af mikroorganismer og medfører tab af en bestemt egenskab.
Functional biodegradation: The structural change (transformation) of a chemical substance by microorganisms resulting in the loss of a specific property.
Endelig aerob bionedbrydning: Den af mikroorganismer i tilstedeværelse af oxygen frembragte nedbrydning af et kemisk stof til carbondioxid, vand og uorganiske salte af eventuelle andre grundstoffer, der er til stede (mineralisering) og produktion af ny biomasse og organiske mikrobielle biosynteseprodukter.
Ultimate aerobic biodegradation: The breakdown of a chemical substance by microorganisms in the presence of oxygen to carbon dioxide, water and mineral salts of any other elements present (mineralisation) and the production of new biomass and organic microbial biosynthesis products.
Mineralisering: Den af mikroorganismer i tilstedeværelse af oxygen frembragte nedbrydning af et kemisk stof eller organisk materiale til carbondioxid, vand og uorganiske salte af eventuelle andre grundstoffer, der er til stede.
Mineralisation: The breakdown of a chemical substance or organic matter by microorganisms in the presence of oxygen to carbon dioxide, water and mineral salts of any other elements present.
Lag-fase: Den tid, der går fra et forsøg begynder, indtil de nedbrydende mikroorganismer har tilpasset sig, og nedbrydningsgraden for et kemisk stof eller organisk materiale har nået et detekterbart omfang (f.eks. 10 % af den teoretiske maksimale bionedbrydning, evt. mindre, afhængigt af måleteknikkens nøjagtighed).
Lag phase: The time from the start of a test until adaptation of the degrading micro organisms is achieved and the biodegradation degree of a chemical substance or organic matter has increased to a detectable level (e.g. 10 % of the maximum theoretical biodegradation, or lower, dependent on the accuracy of the measuring technique).
Maksimal bionedbrydningsgrad: Den grad af bionedbrydning af et kemisk stof eller organisk materiale, angivet i procent, der finder sted i et forsøg, og over hvilken der ikke sker yderligere bionedbrydning under forsøget.
Maximum level of biodegradation: The degree of biodegradation of a chemical substance or organic matter in a test, recorded in per cent, above which no further biodegradation takes place during the test.
Primært substrat: En række naturlige kulstof- og energikilder, der tjener til vækst og opretholdelse af den mikrobielle biomasse.
Primary substrate: A collection of natural carbon and energy sources that provide growth and maintenance of the microbial biomass.
Sekundært substrat: En substratkomponent, der er til stede i så lav koncentration, at dens nedbrydning kun tilfører ubetydelige mængder kulstof og energi til de kompetente mikroorganismer i forhold til den mængde kulstof og energi, der tilføres ved nedbrydning af hovedsubstratets komponenter (de primære substrater).
Secondary substrate: A substrate component present in such a low concentration, that by its degradation, only insignificant amounts of carbon and energy are supplied to the competent microorganisms, as compared to the carbon and energy supplied by the degradation of main substrate components (primary substrates).
Nedbrydningshastighedskonstant: En første ordens eller pseudo første ordens hastighedskonstant k (d–1), der angiver nedbrydningsprocessers hastighed.
Degradation rate constant: A first order or pseudo first order kinetic rate constant, k (d–1), which indicates the rate of degradation processes.
For et batch-forsøg beregnes k af den første del af nedbrydningskurven efter slutningen af lag-fasen.
For a batch experiment k is estimated from the initial part of the degradation curve obtained after the end of the lag phase.
Halveringstid, t1/2 (d): En betegnelse til karakterisering af hastigheden af en første ordens reaktion.
Half-life, t1/2 (d): Term used to characterise the rate of a first order reaction.
Halveringstiden er tidsrummet svarende til en formindskelse af koncentrationen med en faktor 2.
It is the time interval that corresponds to a concentration decrease by a factor 2.
Sammenhængen mellem halveringstiden og hastighedskonstanten er givet ved udtrykket t1/2 = ln2/k.
The half-life and the degradation rate constant are related by the equation t1/2 = ln2/k.
Nedbrydningshalveringstid, DT50 (d): En betegnelse, der anvendes til kvantitativ angivelse af resultatet af bionedbrydningsforsøg.
Degradation half time, DT50 (d): Term used to quantify the outcome of biodegradation tests.
Det er det tidsrum, inklusive lag-fasen, der er nødvendigt for at nå 50 % bionedbrydning.
It is the time interval, including the lag phase, needed to reach a value of 50 % biodegradation.
Detektionsgrænse (limit of detection (LOD)) og kvantificeringsgrænse (limit of quantification (LOQ)): Detektionsgrænsen er den koncentration af et stof, under hvilken stoffets identitet ikke kan skelnes fra analysebetingede artefakter.
Limit of detection (LOD) and limit of quantification (LOQ): The limit of detection (LOD) is the concentration of a substance below which the identity of the substance cannot be distinguished from analytical artefacts.
Kvantificeringsgrænsen er den koncentration af et stof, under hvilken koncentrationen ikke kan bestemmes med acceptabel nøjagtighed.
The limit of quantification (LOQ) is the concentration of a substance below which the concentration cannot be determined with an acceptable accuracy.
Opløst organisk kulstof (dissolved organic carbon (DOC)): Den del af det organiske kulstofindhold i en prøve af vand, som ikke kan fjernes ved den foreskrevne faseadskillelse som f.eks. ved centrifugering ved 40000 ms–2 i 15 min. eller ved membranfiltrering med porestørrelse 0,2 μm-0,45 μm i diameter.
Dissolved organic carbon (DOC): That part of the organic carbon in a sample of water which cannot be removed by specified phase separation, for example by centrifugation at 40000 ms–2 for 15 min. or by membrane filtration using membranes with pores of 0,2 μm-0,45 μm diameter.
Total organisk 14C-aktivitet (total organic 14C activity (TOA)): Den totale 14C-aktivitet, der er knyttet til organisk kulstof.
Total organic14C activity (TOA): The total 14C activity associated with organic carbon.
Opløst organisk 14C-aktivitet (dissolved organic 14C activity (DOA)): Den totale 14C-aktivitet, der er knyttet til opløst organisk kulstof.
Dissolved organic14C activity (DOA): The total 14C activity associated with dissolved organic carbon.
Partikelbåren organisk 14C-aktivitet (particulate organic 14C activity (POA)): Den totale 14C-aktivitet, der er knyttet til partikelformigt organisk kulstof.
Particulate organic14C activity (POA): The total 14C activity associated with particulate organic carbon.
Denne simuleringsmetode er anvendelig til ikke-flygtige eller svagt flygtige organiske stoffer, der testes ved lave koncentrationer.
This simulation test is applicable to non-volatile or slightly volatile organic substances tested at low concentrations.
Når der bruges kolber med åben forbindelse til atmosfæren (f.eks. med vatprop), kan stoffer med Henrys lov konstant mindre end omkring 1 Pa·m3/mol (ca. 10–5 atm·m3/mol) i praksis regnes for ikke-flygtige.
Using flasks open to the atmosphere (e.g. cotton wool plugged), substances with Henry’s law constants less than about 1 Pa·m3/mol (approx. 10–5 atm·m3/mol) can be regarded as non-volatile in practice.
Ved at anvende lukkede kolber med headspace kan man teste svagt flygtige stoffer (med Henrys lov konstant < 100 Pa·m3/mol eller < 10–3 atm·m3/mol) uden tab fra prøvesystemet. Tab af 14C-mærkede stoffer kan forekomme, hvis der ikke er truffet passende forholdsregler, når CO2 fjernes.
Using closed flasks with a headspace, it is possible to test slightly volatile substances (with Henry’s law constants < 100 Pa·m3/mol or < 10–3 atm·m3/mol) without losses from the test system.
I sådanne tilfælde kan det være nødvendigt at opfange CO2 i en intern absorber med alkali eller i et eksternt CO2-absorbersystem (direkte 14CO2-bestemmelse, jf. tillæg 3).
Loss of 14C-labelled substances may occur, if the right precautions are not exercised, when the CO2 is stripped off. In such situations, it may be necessary to trap CO2 in an internal absorber with alkali or to use an external CO2 absorber system (direct 14CO2 determination; see Appendix 3).
Til fastlæggelse af bionedbrydningens kinetik skal prøvestofkoncentrationen være lavere end stoffets opløselighed i vand.
For the determination of biodegradation kinetics, the concentrations of the test substance must be below its water solubility.
Det skal dog bemærkes, at man i litteraturen kan finde væsentligt højere værdier for vandopløseligheden end prøvestoffets opløselighed i naturlige vande.
It should be noted, however, that literature values of water solubility may be considerably higher than the solubility of the test substance in natural waters.
Om ønsket kan opløseligheden af prøvestoffer med ringe vandopløselighed bestemmes ved brug af de naturlige vande, som forsøget omfatter.
Optionally, the solubility of especially poorly water-soluble test substances may be established by use of the natural waters being tested.
Metoden kan dels anvendes til simulering af bionedbrydning i overfladevand fri for grove partikler (»pelagisk forsøg«), dels i uklart vand som f.eks. nær grænsefladen mellem vand og sediment (»forsøg med opslæmmet sediment«).
The method can be used for simulating biodegradation in surface water free of coarse particles (pelagic test) or in turbid surface water which, e.g. might exist near a water/sediment interface (suspended sediment test).
Forsøget udføres som batchforsøg med inkubering af prøvestoffet enten med overfladevand alene (»pelagisk forsøg«) eller overfladevand modificeret med en opslæmmet mængde faststof/sediment på 0,01 til 1 g tør vægt pr. liter (»forsøg med opslæmmet sediment«) til simulering af en vandmasse med opslæmmede faststoffer eller genopslæmmet sediment.
The test is performed in batch by incubating the test substance with either surface water only (pelagic test) or surface water amended with suspended solids/sediment of 0,01 to 1 g/L dry weight (suspended sediment test) to simulate a water body with suspended solids or re-suspended sediment.
I de fleste overfladevande vil koncentrationen af opslæmmet faststof/sediment typisk ligge i den nedre ende af dette interval.
The suspended solids/sediment concentration in the lower range of this interval is typical for most surface waters.
Prøvekolberne inkuberes i mørke ved rumtemperatur under aerobe forhold og med omrystning.
The test flasks are incubated in darkness at an environmental temperature under aerobic conditions and agitation.
Prøvestoffet skal anvendes i mindst to forskellige koncentrationer til fastlæggelse af nedbrydningskinetikken.
At least two different concentrations of test substance should be used in order to determine the degradation kinetics.
De anvendte koncentrationer skal indbyrdes afvige med en faktor 5 til 10 og skal være repræsentative for det forventede koncentrationsområde i miljøet.
The concentrations should differ from each other by a factor of 5 to 10 and should represent the expected range of concentrations in the environment.
Den maksimale prøvestofkoncentration må ikke være over 100 µg/l, dog må en maksimal prøvekoncentration på 10 µg/l eller derunder foretrækkes for at sikre, at bionedbrydningen følger første ordens kinetik.
The maximum concentration of the test substance should not exceed 100 µg/L, but maximum test concentrations below 10 µg/L or less are preferred to ensure that the biodegradation follows first order kinetics.
Den laveste koncentration må ikke være over 10 µg/l, men en laveste prøvekoncentration på 1-2 μg/l eller under 1 μg/l må foretrækkes.
The lowest concentration should not exceed 10 µg/L, but lowest test concentrations of 1-2 μg/L or less than 1 μg/L are preferred.
En så lav koncentration kan normalt analyseres tilfredsstillende ved hjælp af gængse 14C-mærkede stoffer.
Normally an adequate analysis of such low concentration can be achieved by use of commercially available 14C-labelled substances.
Analyseteknikkens begrænsninger gør det ofte umuligt at måle prøvestoffets koncentration med den krævede nøjagtighed, hvis prøvestoffet tilsættes i en koncentration ≤ 100 µg/l (jf. andet afsnit i punkt 1.7.2).
Because of analytical limitations, it is frequently impossible to measure the concentration of the test substance with the required accuracy, if the test substance is applied at a concentration ≤ 100 µg/L (see second paragraph in section 1.7.2).
Til identifikation og kvantitativ bestemmelse af de vigtigste omdannelsesprodukter kan anvendes højere prøvestofkoncentration (> 100 µg/l, undertiden > 1 mg/l), hvis man ikke råder over en specifik analysemetode med lav detektionsgrænse.
Higher concentrations of test substance (> 100 µg/L and sometimes > 1 mg/L) may be used for the identification and quantification of major transformation products or if a specific analysis method with a low detection limit is not available.
Anvendes en høj prøvestofkoncentration, kan resultaterne muligvis ikke anvendes til at beregne første ordens nedbrydningskonstant og halveringstid, da nedbrydningen antagelig ikke vil følge første ordens kinetik.
If high concentrations of test substance are tested, it may not be possible to use the results to estimate the first order degradation constant and half-life, as the degradation will probably not follow first order kinetics.
Nedbrydningen følges med passende tidsintervaller ved måling enten af residual–14C eller, hvis en specifik kemisk analyse anvendes, residualkoncentration af prøvestoffet.
Degradation is followed at appropriate time intervals, by measuring either the residual 14C or the residual concentration of test substance when specific chemical analysis is used.
14C-mærkning af den mest stabile del af molekylet giver mulighed for bestemmelse af den totale mineralisering, mens 14C-mærkning af en mindre stabil del af molekylet i lighed med en specifik analysemetode kun gør det muligt at bestemme den primære bionedbrydning.
labelling of the most stable part of the molecule ensures the determination of the total mineralisation, while 14C labelling of a less stable part of the molecule, as well as the use of specific analysis, enable the assessment of only primary biodegradation.
Den mest stabile del omfatter dog ikke nødvendigvis molekylets relevante funktionelle enhed (dvs. den enhed, der kan være knyttet til en specifik egenskab som toksicitet, bioakkumulering osv.).
However, the most stable part does not necessarily include the relevant functional moiety of the molecule (that can be related to a specific property such as toxicity, bioaccumulation, etc.).
I så fald kan det være hensigtsmæssigt at 14C-mærke prøvestoffet i den funktionelle gruppe for at følge eliminationen af den specifikke egenskab.
If this is the case, it may be appropriate to use a test substance, which is 14C-labelled, in the functional part in order to follow the elimination of the specific property.
Både radioaktivt mærket og umærket prøvestof kan anvendes i forsøget.
Both radiolabelled and non-labelled test substances can be used in this test.
14C-mærkning anbefales, og mærkning bør normalt finde sted i molekylets mest stabile del(e) (jf. også punkt 1.4).
14C-labelling technique is recommended and labelling should normally be in the most stable part(s) of the molecule (see also section 1.4).
I stoffer indeholdende mere end én aromatisk ring skal helst et eller flere kulstofatomer i hver ring være 14C-mærket.
For substances containing more than one aromatic ring, one or more carbons in each ring should preferably be 14C-labelled.
I bindinger, der let brydes, skal desuden et eller flere kulstofatomer på begge sider af bindingen helst være 14C-mærket.
In addition, one or more carbons on both sides of easily degradable linkages should preferably be 14C-labelled.
Prøvestoffets kemiske og/eller radiokemiske renhed skal være > 95 %.
The chemical and/or radiochemical purity of the test substance should be > 95 %.