natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For så vidt angår den samlede kapitalansættelse efter de øvrige overdragelser i 1993, imødekom BAKred i første omgang ikke HLB's anmodning desangående, fordi man mente, at HLB, hvis WK skulle anerkendes som havende en værdi, skulle have haft ret til at realisere WK. Problemet blev løst efter en ændring af WK-loven i 1997, ifølge hvilken ejerne kunne beslutte at afvikle WK efter anmodning fra en af ejerne (også HLB), og hele værdien blev godkendt som HLB's ansvarlige egenkapital.
With regard to the overall capital valuation after the further transfers in 1993, BAKred did not initially approve the relevant application from HLB because it took the view that, for WK to be recognised as a valuable holding, HLB would have to be entitled to sell it off. After a amendment to the WK Act in 1997 under which a decision on dissolution could be taken by shareholders at the request of a single shareholder (including HLB), the problem was settled and the full value was recognised as HLB's liable capital.
Ifølge Tyskland har HLB udvidet sine forretninger markant efter de to overdragelsestidspunkter: I perioden 1986-1999 steg balancesummen fra 36,5 mia. DEM i 1986 til næsten 145 mia. DEM i 1999.
According to Germany, HLB expanded its business significantly following the two transfers; in the period 1986-99 its balance-sheet total rose from DEM 36,5 billion to over DEM 145 billion.
FHH har ifølge de fremsendte oplysninger ikke modtaget nogen godtgørelse for de kapitalandele, der blev indskudt pr. 1. januar 1986 (24 % svarende til 212,160 mio. DEM).
According to the available information, FHH received no remuneration for the shares transferred on 1 January 1986 (24 % or DEM 212,16 million).
Der blev heller ikke indgået nogen aftale om godtgørelse for de kapitalandele, der blev overdraget direkte til HLB pr. 1. januar 1993 (38 % svarende til 659,362 mio. DEM); HGV modtog dog [...] mio. DEM af HLB for sit indskud.
Likewise, no remuneration was agreed for the shares transferred directly to HLB on 1 January 1993 (38 % or DEM 659,362 million); however, HGV received DEM [...] million each year from HLB for the contribution.
Der blev indgået en aftale om, at HGV skulle have en overskudsandel på [...] for sit indskud, dog højst 10 % om året.
It was agreed that, in return for its contribution, HGV would receive [...] of profits, subject to a ceiling of 10 % each year.
Ifølge de fremsendte oplysninger havde HLB pr. 1. januar 1993 udbetalt [...] mio. DEM, siden denne aftale af 23. december 1992 DEM blev indgået.
According to the information supplied, a sum of DEM [...] million had been paid by HLB since this understanding of 23 December 1992 (effective as of 1 January 1993).
Der blev ikke aftalt yderligere godtgørelse.
No further remuneration was agreed.
Tyskland har dog gjort gældende, at FHH som eneejer af HLB frem til 1997 modtog det maksimale årlige udbytte (6 %), der er fastsat i vedtægterne.
Germany has nevertheless stated that, up to 1997, FHH, as HLB's sole shareholder, received the maximum annual dividend of 6 % laid down in the latter's statutes.
HLB har derudover regelmæssigt selv omlagt de reserver, der er blevet opbygget, til rentebærende selskabskapital (hvad der ifølge Tyskland kan sammenlignes med udstedelse af fondsaktier), hvilket ifølge de fremsendte oplysninger resulterede i en effektiv forrentning på næsten [...] % efter skat (og en tilsvarende tilgang) for den kapital, investoren rent faktisk havde indskudt, så HLB er den delstatsbank, der har den største effektive forrentning.
In addition, HLB has regularly converted reserves which it had generated itself into interest-bearing share capital (according to Germany, comparable to the issue of free shares), and this, according to the data submitted, resulted in an effective after-tax return of more than [...] % (and a corresponding inflow) on the capital actually paid in by the shareholder; HLB is thus the Landesbank with the highest effective yield.
Kommissionen erklærede i sin beslutning af 13. november 2002 om at indlede proceduren, at de midler, FHH havde stillet til rådighed for HLB, skulle vurderes ud fra det markedsøkonomiske investorprincip.
In its decision of 13 November 2002 to initiate the procedure, the Commission explained that the provision of resources by FHH to HLB had to be investigated in the light of the market-economy investor principle.
Efter dette princip er der heller ingen støtteelementer, når en offentlig investor stiller midler til rådighed, hvis midlerne stilles til rådighed på vilkår, som også en privat investor, der handler under normale markedsøkonomiske vilkår, ville være rede til at tilstå en privat virksomhed (»normale markedsvilkår«).
According to this principle, no aid elements are present even in the case of resources provided by a state investor where such funds are provided on terms on which a private investor operating under normal market economy conditions would be willing to provide funds to a private company.
For et kreditinstitut består den økonomiske nytteværdi ved at have et større egenkapitalgrundlag, som var resultatet af de pågældende overdragelser af kapitalandele i WK, i det større udlånsvolumen, det fører med sig, og i muligheden for at udvide forretningerne.
For a credit institution, the economic benefit of a broader capital base created by the transfers of WK shares in question resides in the resulting greater capacity to lend and the opportunity to expand business.
Stiller den offentlige investor det større egenkapitalgrundlag til rådighed på vilkår, der er gunstigere end de normale markedsvilkår, er der tale om en begunstigelse ved hjælp af statsmidler.
If this broader capital base is provided by the public investor on terms that are more advantageous than normal market conditions, the company concerned is favoured by state resources.
Kommissionen foretog derfor en foreløbig vurdering af, om FHH har stillet midlerne til rådighed på normale markedsvilkår.
As a result, the Commission conducted a preliminary assessment as to whether FHH had provided the funds in question on normal market conditions.
Skal der være tale om normale markedsvilkår, forventes der som modydelse for at tilføre kapital en godtgørelse, der svarer til kapitalens værdi og funktion og den risiko, der er forbundet med indskuddet.
Under normal market conditions, a remuneration corresponding to its value, its function and the risk incurred is expected for the contribution of capital.
På baggrund af de oplysninger, Kommissionen havde på daværende tidspunkt, betvivlede den, at den godtgørelse, FHH og holdingselskabet HGV havde fået, svarede til de normale markedsvilkår. Den udbetalte godtgørelse på [...] mio. DEM [...] svarede til ca. [under 3 %], hvis den blev sammenholdt med alle de overdragne midler.
On the basis of the information available to it at the time, the Commission doubted whether the remuneration received by FHH and its holding company HGV, which amounted to DEM [...] million [...], or some [less than 3 %] of the total funds transferred, had been paid under normal market conditions.
Da selv afkastet på tiårige tyske statsobligationer, dvs. risikofrie investeringer, havde været på over 6 % og 7 % på de to overdragelsestidspunkter, kunne man næppe gå ud fra, at kapitalen var blevet stillet til rådighed på normale markedsvilkår.
Since, at the time of the two transfers, even the return on outstanding ten-year Federal securities, i.e. risk-free assets, ranged from over 6 % to 7 %, the provision of capital can hardly be regarded as having taken place under normal market conditions.
Selv hvis man tog hensyn til de særlige forhold ved transaktionen, f.eks. at der ikke var tale om likvide midler, kunne den godtgørelse, FHH og HGV havde modtaget, næppe anses for en normal forrentning på markedet.
Even if the special features of the transaction, such as the transferred resources' lack of liquidity, were taken into consideration, the remuneration received by FHH and HGV can hardly be regarded as a normal market remuneration.
Tyskland havde ganske vist erklæret, at HLB, da overdragelsen fandt sted, var en økonomisk sund virksomhed, hvis værdi var steget år for år.
Germany, it is true, had stated that, at the time of the transfer, HLB was an economically sound company whose value as a going concern had increased year on year.
Overskuddet var således dels blevet udloddet til FHH som udbytte, dels blevet indskudt i HLB's kapital som henlæggelser, hvad der havde øget dens værdi og var kommet FHH, den daværende eneejer, til gode.
Proceeds were either distributed to FHH in the form of dividends or channelled into HLB's capital stock as revenue reserves, which, it is claimed, increased their value and benefited FHH as the only shareholder at the time.
På basis af en ekspertudtalelse, der blev udarbejdet i forbindelse med salget af kapitalandele (49 %) til LSH, var der blevet beregnet en kapitalværdi for HLB på [...] mio. DEM pr. [...], der ifølge interne beregninger stadig havde ligget på [...] mio. DEM pr. 31. december 1985 og på [...] mio. DEM pr. 31. december 1992, hvad der gav en gennemsnitlig årlig værditilvækst på [...] % i perioden 1986-1992 og [...] % i perioden 1993-1996, som FHH, der var eneejer indtil 1997, havde kunnet anvende til sin egen fordel og også havde kunnet realisere på pro rata-basis ved salget til LSH.
On the basis of a report drawn up at the time of the sale of shares (49 %) to LSH, an earning capacity value of DEM [...] million had been calculated for HLB as at [...]. According to internal calculations, this had still amounted to DEM [...] million as at 31 December 1985 and at DEM [...] million as at31 December 1992, representing an annual average rise in value of [...] % between 1986 and 1992 and of [...] % between 1993 and 1996 which FHH, the only shareholder until 1997, had been able to use entirely for its own benefit and which had been able to be realised on a pro rata basis on the occasion of the sale to LSH.
Der manglede imidlertid nærmere oplysninger og beregninger, f.eks. angående udbytte- og værdistigningen som følge af indskuddet af kapitalandelene i WK, og Kommissionen var derfor ikke i stand til at foretage en vurdering heraf.
Since, however, no other information or calculations, e.g. relating to the increases in dividends and value attributable to the contribution of WK shares, were available, the Commission was unable to carry out an assessment.
Ud fra de foreliggende oplysninger stillede Kommissionen sig derfor meget tvivlende over for, om de vilkår, hvorpå FHH havde overdraget de midler, som HLB tilsyneladende kunne disponere over i fuldt omfang som ansvarlig kapital, svarede til de normale markedsvilkår.
On the basis of the available information, the Commission thus had serious misgivings as to whether the conditions on which FHH had transferred the funds that were apparently available to HLB in full as liable capital were normal market conditions.
Den konkluderede derfor, at HLB sandsynligvis blev begunstiget af statsmidler.
It therefore concluded that HLB was probably favoured by state resources.
For så vidt angår beregningen af en godtgørelse, gjorde Kommissionen gældende, at den på dette stadie i betragtning af de særlige forhold ved den foreliggende sag agtede at anvende den metode, der var blevet lagt til grund i WestLB-beslutningen af 8. juli 1999.
As regards the calculation of remuneration, the Commission stated that, as things stood and given the special circumstances of the present case, it intended to apply the method used in the WestLB Decision of 8 July 1999.
Kommissionen gik i sin foreløbige vurdering og i overensstemmelse med artikel 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 også ud fra, at der i givet fald er tale om en ny og ikke en eksisterende støtte, og den henviste i den forbindelse også til forordningens artikel 15, stk. 2.
As part of its provisional assessment and in accordance with Article 1(b) of Council Regulation (EC) No 659/1999 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty, the Commission also assumed that, if there were aid, the measure constituted new aid and not existing aid and referred here to Article 15(2) of that Regulation.
Den anså indledningen af proceduren for en yderligere kommissionsforanstaltning, som afbrød forældelsesfristen i artikel 15, stk. 2, og som derfor bekræftede de allerede trufne foranstaltninger, herunder Kommissionens anmodning om oplysninger af 12. januar 1993, 10. november 1993, 13. december 1993 og 1. september 1999 og beslutningen om at indlede proceduren i WestLB's tilfælde og i Landesbank Berlins tilfælde (sidstnævnte er sendt til HLB).
In its view, the decision to initiate the procedure was a further Commission measure that interrupted the limitation period within the meaning of Article 15(2) and, as such, confirmed previous measures, including the Commission's requests for information dated 12 January, 10 November and 13 December 1993 and 1 September 1999 as well as the decisions to initiate the procedure in the WestLB case and in the case of Landesbank Berlin.
Tyskland fastholdt i sine kommentarer i første omgang det standpunkt, at de 24 % af WK's kapital (værdi overført til reserverne: 212,160 mio. DEM), der var blevet overdraget til HLB pr. 1. januar 1986, ikke kunne tilbagesøges som ulovlig støtte ifølge artikel 15, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999, da forældelsesfristen på ti år udløb for dette indskud den 1. januar 1996.
In its comments, Germany repeated first of all the view that the transfer on 1 January 1986 of 24 % of WK's capital (value transferred to the reserves: DEM 212,16 million) to HLB could not be recovered as unlawful aid in accordance with Article 15(2) of Regulation (EC) No 659/1999 since the ten-year period applicable to the transfer had expired on 1 January 1996.
Indskuddet (»overdragelsen i 1986«) var ifølge Tyskland en retligt og økonomisk uafhængig transaktion, der skulle holdes ude fra de overdragelser, der fandt sted i 1993.
This transfer (‘1986 transfer’) was to be seen as a legally and economically independent process separate from the 1993 transfers.
I det omfang Tyskland tidligere havde talt om et ønske om at investere (»einheitlicher Investitionswille«), således som Kommissionen havde påpeget i sin beslutning om at indlede proceduren, havde dette ifølge Tyskland alene været møntet på transaktionerne i 1993.
In so far as Germany had previously spoken of a ‘single intention to invest’, as the Commission had noted in its decision to initiate the procedure, this applied solely to the 1993 transfers.
Også det sideletter af 22. december 1992, som Tyskland omtalte i sit brev fra december 1999, havde for så vidt — hvad der var afgørende — kun at gøre med transaktionen i 1986, i det omfang der blev henvist til FHH's ret til at få tilbageført de kapitalandele, der var blevet indskudt i 1986 og 1993.
The ‘side letter’ of 22 December 1992, which was referred to in Germany's letter of December 1999, also referred to — and was only concerned with — the 1986 transfer solely to the extent that the reassignment right to reassign the shares given to FHH in 1986 and 1993 was concerned.
Tyskland gjorde desuden gældende, at dets udtalelse om, at den direkte udbetalte godtgørelse på [...] mio. DEM på årsbasis svarede til ca. [under 3 %], hvis beløbet blev sammenholdt med summen af alle overdragelserne, kun tjente til anskueliggørelse.
In addition, Germany's statement that the direct remuneration of DEM [...] million each year corresponded to around [less than 3 %] of the total amount of all the transfers, was intended merely as an illustration.
Det ændrede dog ifølge Tyskland intet ved, at overdragelsen i 1986 retligt og faktisk set var en helt isoleret transaktion.
However, in its view, this in no way altered the fact that de facto and de jure the 1986 transfer was a quite separate process.
Hvis overdragelsen i 1986 skulle holdes ude fra indskuddene i 1993, var det ifølge Tyskland imidlertid kun en kommissionsforanstaltning i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999, der kunne afbryde forældelsesfristen før den 1. januar 1996.
If, however, the 1986 transfer was to be viewed separately from the 1993 transfers, action by the Commission within the meaning of Article 15(2) of Regulation (EC) No 659/1999 could interrupt the limitation period only if it were taken before 1 January 1996.
De anmodninger om oplysninger, som Kommissionen havde fremsendt før anmodningen af 1. september 1999, var imidlertid af generel art, havde slet ikke nævnt HLB og levede derfor ikke op til de krav med hensyn til konkrethed, der skal være opfyldt, for at de kan anses for foranstaltninger, der afbryder fristen, jf. artikel 15, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999.
However, the Commission's requests for information that preceded the one dated 1 September 1999 were of a general nature, had not even mentioned HLB and so did not meet the conditions for them to be regarded materially as action interrupting the limitation period within the meaning of Article 15(2).
Tyskland nævnte i den forbindelse også Retten i Første Instans' dom af 10. april 2003 i sag T-369/00, Département du Loiret mod Kommissionen (herefter »Scott«-sagen).
Germany also mentioned in this respect the judgment by the Court of First Instance of 10 April 2003 in Case T-369/00 Département du Loiret v Commission (hereinafter ‘Scott’).
Retten fastslog i denne dom, at et brev fra Kommissionen, hvori den anmoder om oplysninger om et muligt støtteelement, kan udgøre en foranstaltning i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999, som afbryder forældelsesfristen.
The Court ruled that a Commission letter requesting information regarding a possible aid element was a measure interrupting the limitation period within the meaning of Article 15(2) of Regulation (EC) No 659/1999.
Retten havde efter Tysklands opfattelse dermed fastsat de minimumskrav, en anmodning om oplysninger skal opfylde for at kunne anses for en foranstaltning, der afbryder forældelsesfristen.
According to Germany, the Court had thus laid down the minimum requirements that a request for information must meet in order to be regarded as action interrupting the limitation period.
Med sine anmodninger om oplysninger af 12. januar 1993, 10. november 1993 og 13. december 1993, som Kommissionen rettede til Tyskland, og som blev nævnt i beslutningen om at indlede proceduren, var den ifølge Tyskland langt fra at opfylde disse krav i den foreliggende sag.
In the present case, the Commission, with its requests for information of 12 January, 10 November and 13 December 1993, which were mentioned by it in the decision to initiate the procedure and were addressed to Germany, fell far short of these requirements.
Brevene havde ifølge Tyskland alene vedrørt Westdeutsche Landesbank og en generel forespørgsel om mulige lignende overdragelser til andre delstatsbanker.
These letters had referred simply to Westdeutsche Landesbank and to a general request regarding possible similar transfers to other Landesbanks.
Hverken HLB eller FHH blev nævnt i nogen af brevene.
HLB and FHH had not been mentioned in any of those letters.
Ifølge Tyskland betød forældelsen, at der ikke kunne foretages nogen nærmere vurdering af transaktionen i 1986.
According to Germany, the triggering of the limitation period prevented further examination of the 1986 transfer.
For så vidt angår den økonomiske vurdering af kapitalindskuddet, bekræftede Tyskland i første omgang, at den samlede værdi på 1171,522 mio. DEM af de WK-kapitalandele, der blev overdraget i 1986 og 1993, uændret havde stået til rådighed for HLB som egenkapital.
As for the economic assessment of the capital transfer, Germany confirmed first of all that the total value of the WK shares transferred in 1986 and 1993 (DEM 1171,522 million) had been made available to HLB as equity capital.
Den indskudte kapital havde på intet tidspunkt været øremærket til bestemte formål eller været omfattet af nogen anden form for begrænsning.
At no time had the transferred capital been assigned to a special purpose or made subject to any other restriction as to its use.
Det skal i den forbindelse betænkes, at den kapital, der blev overdraget i 1986, fra da af blev godkendt som ansvarlig egenkapital af BAKred.
It should be borne in mind here that the capital transferred in 1986 was recognised from then on by BAKred as liable capital.
Det samlede beløb, dvs. inklusiv overdragelsen i 1993 af ca. 959 mio. DEM (hvoraf 38 % var direkte overdragne WK-kapitalandele, der blev tilført HLB's åbne reserver med en værdi af 659,362 mio. DEM, og 19,86 % var indirekte WK-kapitalandele, der blev tilført via HGV, og som blev indskudt i HLB som passivt kapitalindskud med en værdi af 300 mio. DEM), blev dog først godkendt som ansvarlig egenkapital af BAKred i 1997.
However, the total amount, i.e. including the 1993 transfer of around DEM 959 million (of which 38 % was directly transferred WK shares which were assigned to HLB's open reserves with a value of DEM 659,362 million, and 19,86 % was WK shares transferred indirectly via HGV, which were transferred to HLB as a silent partnership contribution amounting to DEM 300 million), was recognised by BAKred as liable capital only in 1997.
Det var, fordi WK-loven først blev ændret den 25. juni 1997, og HLB som medejer havde ret til at opløse eller likvidere WK.
This was because the WK Act was amended only on 25 June 1997 and because HLB as shareholder was granted the right to dissolve or liquidate WK.
Tyskland påpegede, at det derfor først var med tilbagevirkende kraft pr. 1. januar 1997, at HLB havde kunnet disponere fuldt ud over de overdragne midler som sikkerhed.
Germany stated that the transferred funds had, therefore, been made available to HLB in full as liability cover only retrospectively on 1 January 1997.
Alligevel havde HLB, som Tyskland senere forklarede, allerede før denne dato anvendt en del af kapitalreserven som sikkerhed, nemlig lige fra — afrundet — 183 mio. DEM i 1993 over 436 mio. DEM i 1994 og 255 mio. DEM i 1995 og til 208 mio. DEM i 1996 (se også skemaet i betragtning 183).
Even so, as Germany later explained, HLB had before that date used part of the capital reserve as liability cover, viz. DEM 183 million in 1993, more than DEM 436 million in 1994, DEM 255 million in 1995 and DEM 208 million in 1996 (figures rounded; see also the table in paragraph 183).
Resten af kapitalreserven var ikke blevet anvendt og blev heller ikke godkendt som ansvarlig kernekapital.
The remaining amount of the capital reserve had not been used and had not been recognised as liable core capital.
Tyskland gjorde gældende, at det først var fra den 1. januar 1997 og indtil udsondringen af WK ved fusionen med LSH den 2. juni 2003, hvor HSH Nordbank blev dannet, at beløbet på 659,4 mio. DEM havde været disponibelt løbende.
It was only after 1 January 1997 and until the divestment of WK at the time of the merger with LSH to form HSH on 2 June 2003 that the amount of DEM 659,4 million had been available.
Det passive kapitalindskud på 300 mio. DEM havde ifølge Tyskland også været disponibelt i fuldt omfang som ansvarlig kernekapital fra 1997 og frem til denne dato.
The silent partnership contribution of DEM 300 million had also been available in full as liable core capital until that date.
Midlerne var ikke blevet anvendt og var heller ikke godkendt som kernekapital før 1997.
Prior to 1997 these funds had not been used and had not been recognised as core capital.
For så vidt angår godtgørelsen, blev der for det passive indskud løbende betalt det beløb, der var blevet fastsat som maksimum, dvs. [...] mio. DEM [...] svarende til [højst 10 %].
As regards the remuneration, the maximum fixed amount of DEM [...] million [...], corresponding to [not more than 10 %], was paid throughout on the silent partnership contribution.
Der blev ikke betalt nogen godtgørelse for kapitalreserven på ca. 659 mio. DEM.
No remuneration was paid on the capital reserve of some DEM 659 million.