natgillin/translations-raw huggingface dataset:
BdB konstaterede videre, at den sats, som Kommissionen havde fratrukket minimumsgodtgørelsen i beslutning 2000/392/EF, fordi Wfa-formuen ikke var likvid, var blevet godkendt af Retten i Første Instans.
The BdB also noted that the Commission's deduction pursuant to Decision 2000/392/EC from the minimum remuneration to take account of the lack of liquidity of Wfa's assets had been upheld by the Court of First Instance.
Der var derfor ifølge BdB ingen grund til ikke også at gøre dette i de foreliggende tilfælde, så der også her burde foretages et nedslag på grund af manglende likviditet.
It therefore saw no reason to depart from this method in the present case, with the result that a deduction for liquidity should also be made here.
Efter BdB's opfattelse var der tre forhold, der øgede risikoen ved transaktionerne sammenlignet med en »klassisk investering i selskabskapital«: at der ved formueoverdragelsen var tale om et til dels ekstraordinært stort beløb, at der ikke blev udstedt nye kapitalandele i selskabet og dermed heller ikke tildelt flere stemmerettigheder, og at investeringen ikke var fungibel, dvs. at den investerede kapital ikke kunne trækkes ud af virksomheden på et hvilket som helst tidspunkt.
In the BdB's view, three aspects of the transfer increased its risk compared with a ‘normal share capital investment’: the in part exceptionally high volume of assets transferred, the failure to issue new shares in the company and the related forgoing of additional voting rights, and the lack of fungibility of the investment, i.e. the impossibility of withdrawing the invested capital from the company again at any time.
Kapitalgrundlag og godtgørelseselementer
Capital basis and elements of remuneration
Endelig fremhævede BdB, at man ved beregning af den passende godtgørelse i LSH's tilfælde skulle lægge hele det beløb, der blev godkendt som kernekapital, til grund og ikke kun den del, der faktisk anvendes.
Lastly, the BdB argued that, in calculating the appropriate remuneration in LSH's case, the entire amount recognised as core capital should be taken into account, and not just the part which was actually used.
Som begrundelse herfor anførte BdB, at en investor, der disponerer ud fra markedsøkonomiske betragtninger, ikke ville acceptere, at hans godtgørelse begrænses til den del, der svarer til de faktisk anvendte midler.
It backs up this argument by stating that a market-economy investor would never agree to limit his remuneration to the portion of funds actually used.
BdB gjorde videre gældende, at der skulle betales en godtgørelse på 0,3 % for den særlige reserve i form af fast ejendom, som BAKred endnu ikke havde godkendt som lovbestemt egenkapital.
The BdB also argued that a remuneration of 0,3 % should have been paid for the special-purpose real-estate reserve, which has not yet been recognised by BAKred as own funds for supervisory purposes.
Det beløb, der ikke var godkendt som kernekapital, stod imidlertid også delstatsbankens kreditorer til rådighed til at dække tab, og investorer og kreditvurderingsinstitutter så ikke kun på en banks kernekapital, men også på den økonomiske egenkapital, der er opført i balancen.
Although this amount was not recognised as core capital, it too was available to the Landesbank's creditors to cover losses, and both investors and rating agencies take as a reference not only a bank's core capital, but also the economic equity capital shown on the balance sheet.
Den garantiprovision (Haftungsprovision) på 0,3 % om året, som Kommissionen gik ud fra i WestLB-beslutningen, og som den var nået frem til ved at sammenligne kapitalbeløbet med en garanti, var også passende i den foreliggende sag.
The 0,3 % per annum guarantee commission (Haftungsprovision) applied by the Commission in its WestLB decision, which it calculated by comparing the amount of capital with a guarantee, is equally appropriate in this case.
TYSKLANDS SVAR PÅ BEMÆRKNINGERNE FRA BDB OG SUPPLERENDE KOMMENTARER FRA TYSKLAND
GERMANY'S RESPONSE TO THE BDB'S COMMENTS AND FURTHER COMMENTS BY GERMANY
Tyskland afviste i sine bemærkninger af 29. oktober 2003 til bemærkningerne fra BdB den indvending, at også IB-kapital, der ikke blev anvendt, men som var blevet godkendt af banktilsynet, skulle godtgøres.
In its response of 29 October 2003 to the BdB's comments, Germany rejected the argument that remuneration should also be paid for the IB capital that is recognised for supervisory purposes but not used.
Denne del af IB-kapitalen havde ifølge Tyskland ikke givet LSH en økonomisk fordel og skulle derfor ikke godtgøres.
It contended that this part of IB's capital conferred no economic advantage on LSH and therefore required no remuneration.
Tyskland gjorde gældende, at en bank ikke automatisk drager økonomisk nytte eller fordel af al supplerende ansvarlig kapital, der er godkendt af banktilsynet.
Not all of a bank's additional liable capital recognised for supervisory purposes was automatically of economic use or conferred an economic advantage.
Desuden var den kapital, der var blevet indskudt i LSH, ikke likvid selskabskapital, men ikke-likvide aktiver, der højst havde en begrænset garantifunktion, og som netop ikke gjorde det muligt for LSH at anvende kapitalen til investerings- eller udlånsformål.
Moreover, the capital transferred to LSH was not liquid share capital but non-liquid assets which performed an — at most — limited guarantee function and so could not be used by LSH for investment or lending purposes.
Tyskland afviste også den indvending, at der skulle betales en godtgørelse for den del af den indskudte kapital, der ikke var blevet godkendt af banktilsynet (i LSH's tilfælde den særlige reserve i form af fast ejendom).
Germany also contested the argument that remuneration should be paid for the portion of transferred capital not recognised for supervisory purposes (in LSH's case, the special-purpose real-estate reserve).
Tyskland gjorde gældende, at de pågældende midler havde indgået i et økonomisk kredsløb, da de var øremærket til et bestemt langsigtet formål, og at det ikke var til fordel for LSH, at de øgede dens solvens.
It argued that, since that capital is assigned to a specific long-term purpose, it forms part of a circular financial circuit and has not conferred any advantage on LSH by increasing its solvency.
Tyskland tilføjede, at kreditvurderingsinstitutterne desuden kun tog hensyn til kapital, der var godkendt som ansvarlig kernekapital af banktilsynet.
Germany added that the rating agencies concentrate exclusively on capital recognised for supervisory purposes as liable core capital.
Tyskland kunne derfor ikke se, hvorfor banktilsynet og kreditorerne skulle betragte den særlige reserve i form af fast ejendom som en varig værdireserve.
Accordingly, it did not see why the banking supervisory authorities and creditors should regard the special-purpose real-estate reserve as a lasting reservoir of value.
Tyskland påpegede, at IB-kapitalen mest af alt kunne sammenlignes med perpetual preferred shares, udbytterettigheder og passive kapitalindskud.
Germany submitted that IB's capital is closest in nature to perpetual preferred shares, profit participation certificates and silent partnership contributions.
Tyskland gjorde gældende, at LSH's garanter i 1994 havde indgået en aftale om en proportionel pligt til at tilføre supplerende midler, som sikrede, at IB-kapitalen ikke tages i brug — heller ikke hvis LSH mod al sandsynlighed skulle blive insolvent.
Germany argued that in 1994 LSH's guarantors agreed on a proportionate replenishment commitment which would ensure that, in the (unlikely) event of LSH becoming insolvent, IB's capital would not be called on.
BdB's beregning af minimumsgodtgørelsen var ifølge Tyskland forkert af flere grunde. De faktorer, der var blevet anvendt ved CAPM-modellen, var utilstrækkeligt definerede, den garanterede faste godtgørelse byggede på en urealistisk antagelse, og tillæggene og nedslagene var uforståelige.
The BdB's calculation of the minimum remuneration was said to be wrong for a number of reasons: incorrectly defined factors in the CAPM calculation, the unrealistic assumption of the guaranteed fixed remuneration and incomprehensible discounts and premiums.
Tyskland stillede sig også kritisk til CAPM-modellen, som BdB havde anvendt til at beregne minimumsforrentningerne for investeringer i selskabskapital i delstatsbankerne.
Germany also took a critical view of the CAPM used by the BdB to determine the minimum return for share-capital investments in the Landesbanks.
Kritikken gik ikke kun på, hvorvidt CAPM-modellen er egnet til at fastsætte afkastforventninger for en investering, der skal give en fast godtgørelse, men også på de anvendte faktorer (risikofri rentesats, markedsrisikopræmie og betaværdi).
It criticised not only the suitability of the CAPM for determining the expected return on an investment which should yield a fixed remuneration, but also the factors employed (risk-free interest rate, market-risk premium and beta value).
Tyskland fandt det betænkeligt, at den metode, BdB havde brugt til at fastsætte den risikofrie rentesats, byggede på en realrente på en bestemt dato. Der burde ifølge Tyskland snarere anvendes en gennemsnitsværdi for en så lang periode som muligt.
It objects to the BdB's method of determining the risk-free interest rate, i.e. using a real interest rate based on a reference date, arguing instead for the use of an average value over the longest possible period.
Tyskland anvendte et aritmetisk gennemsnit af de årlige afkast (total returns) efter Deutsche Börse AG's REX10 Performance-indeks mellem februar 1970 og december 1990, hvad der gav et resultat på 6,91 %.
Germany applied an arithmetic mean of the annual total returns of the REX10 between February 1970 and December 1990, which yielded a result of 6,91 %.
For så vidt angik markedsrisikopræmien, afviste Tyskland den værdi på 4,6 %, BdB havde anvendt, og mente, at der skulle gås ud fra en værdi på 3,0 %.
Germany rejected the figure of 4,6 % used by the BDB for the market-risk premium, proposing 3,0 % instead.
BdB havde beregnet betaværdien for LSH ved hjælp af de såkaldte CDAX-banker, hvad der ifølge Tyskland gav et skævt billede, fordi de fem største kreditbanker tilsammen udgjorde en meget stor del af CDAX-bankerne (76 %), og fordi de ikke havde samme forretningsprofil.
The banks listed in the CDAX used by the BdB to determine the beta value for LSH are said to give rise to distortions: first, the five largest commercial banks together account for a very high proportion of the CDAX banks (76 %); second, there are differences in business profile.
LSH's betaværdi skulle snarere fastsættes ved hjælp af en sammenlignelig gruppe, nemlig IKB, BHF-Bank og Vereins- und Westbank, hvad der gav en betaværdi på 0,7894.
Instead, the correct beta value for LSH should be determined by taking a comparable group, namely IKB, BHF Bank and Vereins- und Westbank, resulting in a beta value of 0,7894.
Tyskland konkluderede, at der derfor måtte gås ud fra en minimumsgodtgørelse på 9,28 % for en investering i selskabskapital i LSH pr. 31. december 1990 (ved en betafaktor på 0,7894, en markedsrisikopræmie på 3 % og nævnte basisrentesats på 6,91 %).
Germany therefore concluded that the minimum remuneration for an investment in the share capital of LSH at 31 December 1990 (taking account of the beta factor of 0,7894, the market-risk premium of 3 % and the base rate of 6,91 %) was 9,28 %.
Den 30. oktober 2003 fremsendte Tyskland delstaten Nordrhein-Westfalens og WestLB's bemærkninger til beslutningen om at indlede proceduren, hvori de gjorde gældende, at formueoverdragelserne til delstatsbankerne ikke kan sammenlignes med selskabskapital, særlig ikke i LSH's tilfælde.
On 30 October 2003 Germany forwarded a response from the Land of North Rhine-Westphalia and WestLB to the decision to initiate the investigation procedure in which they disputed the statement that the assets transferred to the Landesbanks, including LSH, could be compared to share capital.
De gjorde gældende, at passive kapitalindskud og såkaldte perpetuals havde været godkendt som kernekapital i Tyskland siden 1991.
They argued that silent partnership reserves and ‘perpetuals’ had in fact been recognised as core capital in Germany since 1991.
De mente, at risikostrukturen, da formuen var tegnet som efterstillet kapital, snarere kunne sammenlignes med passive kapitalindskud eller såkaldte perpetuals end med investeringer i selskabskapital.
Since the assets were junior-ranking, the risk pattern had more in common with silent partnership contributions or ‘perpetuals’ than with share-capital investments.
WestLB havde ingen indvendinger mod den CAPM-model, der var blevet anvendt til at beregne minimumsgodtgørelsen ved en investering i selskabskapital. WestLB mente dog ikke, at de betaværdier på langt over 1, som BdB var nået frem til, var rimelige.
WestLB had no objections to the CAPM method for calculating the minimum remuneration for a share-capital investment, WestLB had no objections to the CAPM method for calculating the minimum remuneration for a share-capital investment but felt that the beta values determined by the BdB — at well over 1 — were inappropriate.
En betafaktor på over 1 betød nemlig, at en kapitalandel i en virksomhed var forbundet med større risiko end markedet som helhed.
A beta factor of more than 1 meant that a company's shares represented a higher risk than the market as a whole.
Risikoen ved at investere i en delstatsbank havde imidlertid været betydeligt mindre end risikoen på markedet som helhed på grund af den Anstaltslast og Gewährträgerhaftung, som delstaten ubestridt havde dengang.
Yet the risk of investing in a Landesbank was well below the overall market risk because of the institutional liability (Anstaltslast) and guarantor liability (Gewährträgerhaftung) which it enjoyed and which were not challenged at the time.
Denne metode var efter deres opfattelse ganske vist generelt relevant i forbindelse med privat investor-prøven, men i dette tilfælde ville det betyde, at det var den forrentning, der kunne forventes i 1991, der skulle lægges til grund.
Although this was generally a sensible approach to adopt in relation to the private-investor test, Although this was generally a sensible approach to adopt in relation to the private-investor test, it here meant using as a basis the returns expected in 1991.
Endelig gjorde de gældende, at det måtte betragtes som risikonedsættende og dermed som grund til at nedsætte godtgørelsen, at likviditeten ikke var udsat for risiko, da formuerne ikke var likvide. Der måtte tages højde herfor med et tilsvarende afslag.
Finally, the fact that the assets' lack of liquidity did not pose a risk to the liquidity position should be seen as reducing the risk — and hence the remuneration — and should be taken into account by applying a corresponding deduction.
Tilsvarende måtte der foretages et nedslag på grund af den såkaldte ejervirkning, fordi en investor, der allerede har kapitalandele i en virksomhed, betragter en yderligere investering anderledes end en ny investor.
Likewise, a discount should be granted on account of the ‘owner effect’ since an investor who already owned shares in a company took a different view of an additional investment from that of a new investor.
AFTALEN MELLEM BDB, DELSTATEN SLESVIG-HOLSTEN OG HSH NORDBANK
UNDERSTANDING BETWEEN THE BDB, THE LAND OF SCHLESWIG-HOLSTEIN AND HSH NORDBANK
Den 8. oktober 2004 fik Kommissionen tilsendt resultaterne af en aftale mellem klageren (BdB), delstaten Slesvig-Holsten og HSH Nordbank, der opstod i 2003 ved en fusion af LSH og Hamburgische Landesbank.
On 8 October 2004, the Commission was informed of the outcome of an understanding between the complainant (the BdB), the Land of Schleswig-Holstein and HSH Nordbank, which was formed from LSH and Hamburgische Landesbank in 2003.
Uden at det berører de principielle retsopfattelser, som aftaleparterne fortsat har, er parterne blevet enige om, hvad de selv anser for passende parametre til at fastsætte en passende godtgørelse.
Although their basic legal positions remained unchanged, the parties to that understanding concurred on what they themselves regarded as suitable parameters for determining an appropriate remuneration.
Parterne beregnede allerførst en minimumsgodtgørelse for en hypotetisk investering i selskabskapital i LSH på basis af CAPM-modellen. Dette gav en passende minimumsgodtgørelse på 9,29 % om året for den særlige formue.
First, the parties determined a minimum remuneration for a hypothetical investment in the share capital of LSH on the basis of the CAPM, which produced an appropriate remuneration for the special-purpose reserve of around 9,29 % per annum.
Minimumsgodtgørelsen blev beregnet ud fra den langfristede risikofrie rentesats, som delstatsbanken var nået frem til ved hjælp af Deutsche Börse AG's REX10 Performance-indeks, og den betafaktor, der var blevet anslået ud fra en KPMG-ekspertvurdering af 26. maj 2004, som var blevet udarbejdet for delstatsbanken.
To arrive at this figure, the parties used the long-term risk-free interest rate calculated on the basis of the REX10 Performance Index of Deutsche Börse AG and the beta factor estimated on the basis of a study by KPMG of 26 May 2004 commissioned by the Landesbank.
For LSH betød det konkret en risikofri basisrentesats på 6,61 % på indskudstidspunktet pr. 31. december 1990.
In concrete terms this yielded a risk-free basic interest rate for LSH of 6,61 % at the time of the transfer (31 December 1990).
Betafaktoren blev fastsat til 0,670 på grundlag af KPMG-undersøgelsen.
A beta factor of 0,670 was applied on the basis of KPMG's study.
Markedsrisikopræmien blev fastsat til 4 % (for alle delstatsbanker).
A uniform market-risk premium of 4 % was set for all the Landesbanks.
Derefter blev der fastsat et nedslag, fordi kapitalen ikke var likvid. I den forbindelse blev den risikofrie rentesats på 6,61 % lagt til grund som bruttoudgifter ved refinansiering.
A deduction was then determined for the capital's lack of liquidity on the basis of the risk-free interest rate of 6,61 % as gross refinancing costs.
Ved beregningen af de pågældende nettoudgifter ved refinansiering blev LSH's samlede skattebyrde på indskudstidspunktet sat til 50 %, så man nåede frem til et nedslag på 3,31 %.
To determine the net refinancing costs, the standard tax burden on LSH at the time of the transfer was set at a flat rate of 50 %, producing a liquidity discount of 3,31 %.
Efter skat gav det en passende godtgørelse for den særlige formue på i alt 6,28 % om året, som skulle betales for hele den del af den særlige formue, som LSH havde disponeret over til sine konkurrenceudsatte aktiviteter.
Altogether this produced an appropriate remuneration for the special-purpose reserve of 6,28 % per annum after taxes for the portion of the promotion-related assets available for use in LSH's competitive business.
Denne godtgørelse skulle betales fra ultimo den måned, hvor beløbet var blevet godkendt som kernekapital, dvs. fra den 31. august 1991.
This remuneration was payable as of the end of the month when the assets were recognised as core capital (31 August 1991).
Ifølge aftalen bestod støtteelementet derfor i forskellen mellem det beløb, LSH rent faktisk havde betalt, og den beregnede passende godtgørelse på 6,28 %, som HSH Nordbank skal betale tilbage.
According to the understanding, the aid element, which HSH Nordbank must pay back, resides in the difference between the actual remuneration paid by LSH and the remuneration determined as appropriate (6,28 %).
Parterne blev også enige om en garantiprovision (Avalprovision) på 0,3 %, der ikke kun skal betales for den ansvarlige kapital, som IB selv anvendte, men også for den særlige reserve i form af fast ejendom.
The parties also agreed on a guarantee commission of 0,3 %, payable not only on the liable capital used by IB itself, but also on the special-purpose real-estate reserve.
HSH Nordbank havde desuden ingen indvendinger imod, at der — fra det tidspunkt, hvor kapitalen blev indskudt, og til udgangen af den måned, hvor den blev godkendt som kernekapital af BAKred (dvs. fra den 1. januar 1991 til den 30. august 1991) — ligeledes skulle betales en garantiprovision på 0,3 % for de 1306,05 mio. DEM, der er opført i balancen.
Furthermore, HSH Nordbank raised no objection to the suggestion that, for the period of the transfer up to the end of the month when the assets were recognised as core capital by BAKred (1 January 1991 — 30 August 1991), a guarantee commission of 0,3 % is also payable on the sum of DEM 1306,05 million shown on the balance sheet.
Under forhandlingerne om aftalen blev det gjort gældende for første gang, at der var endnu et godtgørelseselement ud over den allerede nævnte godtgørelse for IB-kapitalen, nemlig IB's overskud i regnskabsåret, som blev udloddet som udbytte til delstaten Slesvig-Holsten. Udlodningen skete med hjemmel i IBG's § 17, stk. 2 (1990-udgaven), og IBG's § 19, stk. 2 (1998-udgaven).
During negotiations on the understanding, it was argued for the first time that, in addition to the remuneration for IB's capital already mentioned, a further remuneration element consisted of IB's annual surplus, which was paid to the Land of Schleswig-Holstein as a dividend on the basis of Section 17(2) IBG (1990 version) or Section 19(2) IBG (1998 version).
Overskuddet af IB's særlige reserve blev udloddet til delstaten med hjemmel i disse bestemmelser (i hvert tilfælde i henhold til en særlig beslutning truffet af LB's ansvarlige organer).
In accordance with these legal provisions, the annual surplus from the IB's special-purpose reserve was paid out to the Land (in each case on the basis of a corresponding decision by the Landesbank's bodies).
Udlodningerne var ifølge en bestemmelse i delstaten Slesvig-Holstens respektive finanslove øremærket til IB, dvs. til delstatens støtteprojekter, og de var dermed blevet indskudt i IB igen.
Under a rule laid down in the respective budgetary law of the Land of Schleswig-Holstein, these payments were intended for the purposes of the IB, i.e. for the Land's promotion-related tasks, and transferred back to IB accordingly.
Ordningen var helt i overensstemmelse med landdagens budgetbeføjelser, da parlamentet og ikke den udøvende magt burde træffe afgørelse om midlerne.
This arrangement served to respect the budgetary sovereignty of the Land Parliament, as it should be the parliament, not the executive arm that had decision-making power over these funds.
Økonomisk var der tale om en udbetalings- og inddrivelsesordning, som ikke var til hinder for, at beløbene blev anerkendt som udbytteudbetaling, der skal tages i betragtning.
In economic terms, this was a ‘pay out and claw back’ arrangement which did not prevent the amounts being counted as dividend payments.
Dette kredsløb blev desuden brudt, da øremærkningen blev ophævet ved en række følgelove til finansloven, som vedrørte overskuddet for det pågældende regnskabsår.
Moreover, the cycle was broken by the suspension of the special purpose by a number of individual laws accompanying the budget, each relating to the annual surplus.
I disse tilfælde var de udloddede midler ikke blevet indskudt i IB igen.
In these cases the dividends paid out were not reinvested in IB.
Da øremærkningen blev ophævet, havde delstaten Slesvig-Holsten i disse år disponeret over hele det udloddede overskud til at finansiere udgifter i delstatens budget.
As the special purpose was suspended, the surplus in those years was paid entirely to the Land of Schleswig-Holstein to finance expenditure from the Land budget.
Det var i den forbindelse værd at bemærke, at langt de fleste af disse udlodningsbeløb ikke var blevet indskudt i IB igen, men forblev hos delstaten Slesvig-Holsten.
It should be borne in mind here that the lion's share of the dividend payments discussed here concerns amounts that, for that reason, were not transferred back to IB but remained entirely with the Land.
Følgende skema viser IB's udbytteudlodninger til delstaten:
The table below shows the IB dividend payments to the Land:
Figur 3
Figure 3:
IB's udbytteudlodninger til delstaten Slesvig-Holsten (mio. DEM)
IB dividend payments to the Land of Schleswig-Holstein (DEM million)
IB's udbytteudlodninger til delstaten
IB dividend payments to the Land