beklager EU-medlemsstaterne manglende vilje til at fastlægge en fælles holdning om krisen i Libyen, om FN's Sikkerhedsråds resolution 1973 og om, hvordan den kan gennemføres; giver udryk for dyb bekymring over risikoen ved at betragte ad hoc-alliancer af villige stater eller bilateralt samarbejde som acceptable alternativer for FSFP, da ingen europæisk stat har kapacitet til at spille en væsentlig sikkerheds- eller forsvarsrolle i det 21. århundrede; erindrer om, at Lissabon-traktaten gør det muligt at overdrage en krisestyringsopgave til en gruppe medlemsstater, men udelukkende på grundlag af en rådsbeslutning, som fastlæger målsætningerne og rækkevidden af og betingelserne for deres gennemførelse og inddrager den højtstående repræsentant; fastholder, at en fælles reaktion på udviklingen i Libyen er altafgørende for udformningen af en troværdig ny strategi for vores naboskabspolitik mod syd; gentager, at det mandat, som FN's Sikkerhedsråd gav gennem resolution 1973 om beskyttelse af den libyske civilbefolkning ikke må overskrides gennem overdreven magtanvendelse; opfordrer den højtstående repræsentant/næstformanden til at tage konkrete initiativer for at udvirke en hurtig våbenstilstand med henblik på at standse blodudgydelserne og den libyske befolknings lidelser; opfordrer den højtstående repræsentant/næstformanden til at spille en vigtig og direkte rolle i bestræbelserne på at udforme politiske initiativer med henblik herpå; mener, at det er afgørende at indgå i et nært samarbejde med Det Midlertidige Nationale Overgangsråd, Den Afrikanske Union og Den Arabiske Liga om at afslutte den nuværende militære konflikt og bevæge sig i retning af politiske og diplomatiske løsninger, herunder gennemførelse af målet om Gaddafi-regimets afgåen; understreger, at udformningen af en strategi for Sahelregionen og Afrikas Horn udgør endnu en konkret mulighed for at demonstrere EU's evne til at handle, både når det drejer sig om sikkerhed, og når det drejer sig om udviklingsudfordringer;
Regrets the unwillingness of the EU Member States to define a common position on the Libya crisis, on UN Security Council Resolution 1973 and on the ways to implement it; expresses deep concern about the risk of considering ad hoc coalitions of the willing or bilateral cooperation as viable substitutes for CSDP, as no European State has the capacity to be a significant security and defence actor in the 21st century world; recalls that the Lisbon Treaty provides for the possibility to entrust the implementation of a crisis management operation to a group of Member States, but only within the framework of a Council decision defining the objectives, scope and conditions of their implementation, and with the association of the HR/VP; insists that a common response to the developments in Libya is essential to formulate a credible new approach for our southern neighbourhood policy; reiterates that the mandate given in UN Security Council Resolution 1973(2011) to protect Libyan civilians should not be exceeded through the disproportionate use of force; calls on the VP/HR to take concrete measures to secure an early ceasefire in order to stop the bloodshed and suffering of the Libyan people; urges the VP/HR to play a strong and direct role in fostering political initiatives in this direction; considers it crucial to work closely with the Interim Transitional National Council, the African Union and the Arab League in order to channel the current military conflict towards political and diplomatic solutions, including the objective of securing the resignation of the Gaddafi regime; underlines that the elaboration of a strategy for the Sahel region and the Horn of Africa is yet another concrete opportunity to demonstrate the ability of the EU to act both on security and development challenges;