natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Da ECB selv opfordrer os til at se nærmer på, om den politik, der rent faktisk er blevet ført indtil slutningen af 2003, har opfyldt de målsætninger, som banken i henhold til traktaterne skal opfylde, vil vi gøre dette i betænkningens afsnit I. Derefter behandles i afsnit II de vigtige ændringer, der blev foretaget i ECB’s doktrin i 2003.
Since the ECB has expressly asked us to do so, we will consider in the first part of our report whether the policy it actually implemented up until the end of 2003 fulfils the objectives assigned to it under the Treaties; in the second part we will look at the major changes which took place in the ECB’s doctrine in 2003.
I afsnit IV vil vi se på de forskellige pengepolitiske spørgsmål, der i øjeblikket debatteres i offentligheden.
In the fourth part we will look at various issues in the current debates on monetary policy.
I. ECB’s BIDRAG TIL OPFYLDELSE AF TRAKTATENS MÅLSÆTNINGER
I. ECB’s CONTRIBUTION TO FULFILMENT OF ITS TREATY OBJECTIVES
Det fastsættes i traktatens artikel 105, at ”hovedmålet for ESCB er at fastholde prisstabilitet.
Under the terms of Article 105, ‘The primary objective of the ESCB shall be to maintain price stability.
Uden at målsætningerne om prisstabilitet derved berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2”.
Without prejudice to the objective of price stability, the ESCB shall support the general economic policies in the Community with a view to contributing to the achievement of the objectives of the Community as laid down in Article 2.’
Disse mål i artikel 2 (”i Fællesskabet som helhed at fremme en harmonisk, afbalanceret og bæredygtig udvikling af den økonomiske virksomhed, et højt beskæftigelsesniveau, et højt socialt beskyttelsesniveau, ligestilling mellem mænd og kvinder, en bæredygtig og ikke-inflationær vækst, etc.”) er blevet præciseret på topmøderne i Lissabon (mål om fuld beskæftigelse baseret på konkurrenceevne) og Gøteborg (bæredygtig udvikling, gennemførelse af Kyoto-aftalen).
These Article 2 objectives (‘to promote throughout the Community a harmonious, balanced and sustainable development of economic activities, a high level of employment and of social protection, equality between men and women, sustainable and non-inflationary growth’, etc.) were fleshed out by the summits at Lisbon (the objective of full employment based on competitiveness) and Gothenburg (sustainable development, implementation of the Kyoto agreement).
De inflationsbetingede prisstigninger har siden anden kvartal 2003 ligget tæt på eller under 2 % til trods for gentagne udefrakommende chok (stigende priser på olie og fødevarer).
As for price inflation, this has been close to but less than 2% since the second half of 2003 in spite of recurrent external shocks (oil and food price rises).
Selv om det primært skyldes arbejdsmarkedernes struktur, at disse chok ikke har fået konsekvenser for lønningerne (og derfor ikke har skabt en inflationsspiral), fortjener ECB en lykønskning for sin medvirken til denne stabilitet.
Although the fact that these shocks are not having any repercussions on pay (and the consequent absence of an inflationary spiral) is mainly due to the structures of the labour market, the ECB should be congratulated for its contribution to this stability.
Til gengæld har 2003 været præget af en udvikling, som ”ikke gælder for euroområdet”.
On the other hand, 2003 has been notable for a ‘euro area exceptionalism’.
Medens resten af verden og selv resten af EU (navnlig Det Forenede Kongerige) har overvundet den økonomiske afmatning (USA: + 3,1, Japan: +2,5, Det Forenede Kongerige: +2,2 af BNP), er euroområdets økonomi præget af en yderligere afmatning i forhold til 2002 (BNP: +0,4 i forhold til +0,9 % i 2002).
While the rest of the world, and even the rest of the EU (mainly the United Kingdom) have emerged from the recession (USA: +3.1%; Japan: + 2.5%; UK: +2.2% of GDP), the Eurozone’s economy has shown an additional slowdown from 2002 (GDP: +0.4% , following + 0.9% in 2002).
Når man tager hensyn til de reaktionstider, der er indbygget i målingerne af økonomiske statistikker (som varierer fra 12 til 18 måneder), så er det den politik, der er ført i perioden fra slutningen af 2001 til begyndelsen af 2003, vi skal se nærmere på.
In view of the reaction times measured by economic statistics (which vary from 12 to 18 months), we should be looking at the period from the end of 2001 to the beginning of 2003.
USA bevægede sig fra budgetbalance til et underskud på over 4 % af BNP; euroområdets underskud voksede fra 2,4 til 2,7 %.
The USA moved from a balanced budget to a deficit of more than 4% of GNP; the euro area’s deficit increased from 2.4% to 2.7%.
Fra begyndelsen af 2001 til midten af 2003 faldt renten på amerikanske forbundsobligationer fra 6,5 % til 1,5 % og nåede helt ned på en negativ realrente; ECB’s genfinansieringsrente faldt kun fra 4,5 % til 2 % og holdt sig jævnt på 3,25 % i hele 2002.
From the beginning of 2001 to mid-2003, the American federal funds’ interest rates fell from 6.5% to 1.5%, reaching negative real rates; the ECB refinancing rate fell only from 4.5% to 2%, with a plateau of 3.25% for the whole of 2002.
Renten forblev i hele denne periode på et niveau, der lå mellem 1 og 1,5 % over den amerikanske centralbanks rente.
For the whole of this period, its rates remained between 1% and 1.5% above those of the Fed.
Først i december 2002 begyndte ECB som følge af kritik fra de socioøkonomiske kredse (og selv fra IMF) at sænke sin rente på grund af risikoen for deflation.
It was only from December 2002, in the face of criticisms from the socio-economic community (and even the IMF) that the ECB started to lower its rates owing to the risk of deflation.
Den 8. maj 2003 fremsatte den så sin teoretiske begrundelse herfor, som vi vil se senere: den sænkede realrenten og accepterede en vis inflation for således at bekæmpe deflation.
On 8 May 2003 it gave the theoretical justification for this which we will see later, namely that it was reducing real rates, and accepting a certain level of inflation, so as to combat deflation.
Dette forsinkede tegn på fleksibilitet må hilses velkomment.
This belated sign of flexibility is to be welcomed.
Men, det må understreges, at det ikke kun er pengepolitikken, der er ansvarlig for forsinkelserne i det økonomiske genopsving i euroområdet.
But it needs to be stressed that monetary policy alone is not responsible for the delays in the euro area’s economic recovery.
Renten var ikke høj nok til mindske lysten til at investere, undtagen - beklageligvis - i de langsigtede investeringer (forskning og uddannelse, energibesparelser), der kræves af Lissabon-Gøteborgstrategien.
Interests rates were not high enough to discourage investment, except perhaps –unfortunately – for the long-term investments (research and education, energy saving) required by the Lisbon-Gothenburg strategy.
Til gengæld har det ændrede styrkeforhold mellem USA’s og EU’s rente medført en spektakulær opskrivning af euroen i perioden 2002-2003, hvilket har indvirket negativt på konkurrenceevnen, og det erkendes i ECB’s årsberetning for 2003, at dette konkurrencetab (udtrykt i eksport) er større end væksten i den internationale efterspørgsel efter EU-produkter i første halvdel af 2003.
On the other hand, the overturning of the USA/EU interest rates hierarchy led to a spectacular rise in the value of the euro over 2002-2003, leading to a loss of competitiveness which the ECB’s 2003 report admits more than outweighs (in terms of exports) the growth of world demand for EU products and services in the first half of 2003.
Her svigtede ECB helt klart i sin opgave med at ”støtte Lissabon-målsætningerne”.
Here the ECB clearly failed to fulfil its mandate to ‘support the Lisbon objectives’.
Allerede i oktober 2002 erkendte Kommissionens formand, Prodi, at stabilitetspagten var ”tåbelig”, og Rådet afholdt sig i november 2003 faktisk fra at anvende den, da alle de store EU-lande (som tegner sig for 80 % af den europæiske produktion), holdt op med at overholde den, medens Det Forenede Kongerige og USA for længst havde overskredet 3%-grænsen for underskud.
From October 2002, President Prodi acknowledged that this pact was ‘stupid’, and in fact, in November 2003 the Council refrained from applying it, since all the big countries of the EU (accounting for 80% of European production) stopped complying with it , while the UK and USA had long since passed the 3% deficit threshold.
ÆNDRINGER I ECB’s DOKTRIN
CHANGES IN THE ECB THEORY
Den 8. maj 2003, på et tidspunkt, hvor renten stadig var for nedadgående, offentliggjorde ECB sin ændrede doktrin.
On 8 May 2003, while interest rates were still falling, the ECB announced the changes to its theoretical basis.
Den ”økonomiske søjle” defineres klarere.
The ‘economic pillar’ was more clearly defined.
Medens ECB hidtil havde baseret sig på et inflationsmål på ”under 2 % på mellemlang sigt”, tilstræber den nu en inflation, ”der ligger under men er tæt på 2 % på mellemlang sigt”.
While the ECB had hitherto been basing itself on an inflation objective of ‘below 2% over the medium term’, it is currently aiming at a rate ‘below, but close to, 2% over the medium term’.
Dette giver ikke alene et spillerum på 1 % i inflationsmålet.
This does not merely represent a 1% slippage in the inflation objective.
Den teoretiske begrundelse er også meget vigtig.
The theoretical justification is very important.
ECB erkender, at den har til opgave at bidrage til et genopsving i væksten gennem en meget lav eller negativ rente, som kun er mulig, hvis de nominelle priser stiger tilstrækkeligt hurtigt.
The ECB recognises its mission to contribute to the resumption of growth by means of very low or negative interest rates, which is only possible if nominal prices rise sufficiently rapidly.
Denne erkendelse i ECB (der, som vi vil se, bestemt ikke er noget teoretisk gennembrud), må hilses velkommen.
This recognition by the ECB (which is certainly not a theoretical breakthrough, as we will see) is to be welcomed.
Den ”monetære søjle” relativiserer vigtigheden af M3 (pengeforsyning) på kort til mellemlang sigt, og ECB er holdt op med at offentliggøre årlige målsætninger.
The ‘monetary pillar’ puts into perspective the importance of M3 (money supply) in the short to medium term, and the BCE has now stopped publishing annual objectives.
Dette bekræfter den generelle empiriske iagttagelse, at M3 nu i nogle år næppe har haft nogen indflydelse på priserne på varer og tjenesteydelser.
This confirms the universal empirical observation that, for some years now, M3 has hardly had any influence on the prices of goods and services.
ECB fortjener en lykønskning for denne udvikling.
The ECB should be congratulated for this development.
Det må imidlertid understreges, at overskudslikviditet kan tilskynde til dannelse af spekulative bobler på finansmarkederne og markederne for fast ejendom, og dette sætter så fokus på det problematiske i (og her er også tale om et universelt problem), at der mangler retning i långivningspolitikken.
However, it needs to be stressed that excess liquidity may encourage the formation of speculative bubbles in the financial and real estate markets, which raises the problem (which is also universal) of the lack of directionality in lending policy.
Hvad kan der med andre ord gøres, så EU’s aktører og stater kan tilbydes penge til en meget lav eller endog negativ rente til finansiering af de investeringer med langsigtet afkast, som er indbygget i Lissabon-politikken (uddannelse, forskning) og Gøteborg-politikken (energibesparelse) uden, at den således skabte likviditet udnyttes til spekulation i aktiver?
In other words, what is the best way of offering the agents and the States of the European Union money at very low or even negative rates to fund the long-term profitability investments implied in the policies of Lisbon (education, research) and Gothenburg (energy saving), without the liquidity thus created benefiting market speculation?
Det erkendes udtrykkeligt i kapitel 5, at ECB lige som alle andre ”offentlige myndigheder skal være ansvarlig over for offentligheden, som dens mandat og uafhængighed jo i sidste ende beror på”, og det fastslås med rette, at Europa-Parlamentet er den instans, der skal sørge for, at dette princip overholdes.
Chapter 5 explicitly recognises that the ECB, like all ‘public authorities, need[s] to be accountable to the general public, from which its mandate and independence ultimately derive’ and correctly identifies the intermediary enabling it to put this principle into practice: the European Parliament.
Dette sammen med bekendtgørelsen af 8. maj er den bedste nyhed i denne betænkning.
This, together with the 8 May announcement, is the best piece of news in this report!
Det er imidlertid nødvendigt at definere, hvad vi forstår ved ”ansvarlighed”.
We now need to define what we mean by ‘accountable’.
Ifølge ECB’s årsberetning får man det indtryk, at det ikke betyder andet, end at banken er forpligtet til at besvare følgende spørgsmål: ”Hvad har banken foretaget sig”.
The ECB report seems to suggest that this accountability means no more than being required to answer the question “What have you done?”.
Men demokratisk ansvar går længere end det: det bemyndiger borgerne til at protestere og sige: ”Men det er ikke det, vi har bedt banken om at gøre”.
But democratic accountability goes further than this: it authorises the citizens to object: “But that’s not what we asked you to do”.
Det må erkendes, at der i traktaterne ikke er indbygget nogen mulighed for, at dette demokratiske ansvar fuldt ud kan udøves i praksis.
It has to be acknowledged that, in practice, the treaties do not permit this democratic accountability to be fully exercised.
Selve hierarkiet inden for ECB’s opgaveområder (inflationskontrol – fuld beskæftigelse – bæredygtig udvikling) er ofte af ECB blevet brugt som et argument for at se bort fra det andet og tredje mål.
Even the hierarchy of the ECB’s missions (inflation control – full employment – sustainable development) has often served as an argument for the ECB to dispense with objectives 2 and 3.
Hvis EU ønsker, at ECB skal samarbejde effektivt i opfyldelsen af disse mål, så må det siges mere bestemt, og EU bliver nødt til at udstyre sig selv med mekanismer, der gør det muligt at pålægge banken sanktioner.
If the Union wants the ECB to cooperate properly in these objectives, it must say so more firmly and must provide itself with the means to impose sanctions on the Bank for failure to do so.
Her kunne EU med held lade sig inspirere af vedtægterne for den amerikanske centralbank, FED.
It could usefully take its inspiration from the statues of the Federal Bank of the USA.
I mellemtiden bør ECB bekræfte sine gode forsætter med hensyn til ”ansvarlighed” bl.a. ved:
In the mean time, the ECB should confirm its good resolutions on ‘accountability’ by:
· til enhver tid at reagere på Parlamentets regelmæssige anmodninger om, at den offentliggør de argumenter, der fremsættes, når den træffer sine afgørelser, samt afstemningerne herom, så vi i det mindste kan få kendskab til, hvilke argumenter der er fremført, og, om der var konsensus;
· responding fully to Parliament’s regular request that it publish the arguments exchanged and the votes on its decisions, so that we can at least find out what arguments were used and whether there was a consensus on them;
· fuldt ud og uden arrogance at deltage i debatten i de socioøkonomiske og akademiske kredse.
· participating fully and without arrogance in the discussions of the socio-economic and academic community.
Fra 2001 til 2003 nægtede ECB konsekvent at komme med den indrømmelse, som den så til sidst kom med den 8. maj 2003, men fastholdt i stedet stædigt det svar, at ”den bedste måde, hvorpå ECB kan bidrage til vækst og beskæftigelse, er ved at sikre prisstabilitet”.
For months on end from 2001 to 2003 the ECB refused to admit what it eventually acknowledged on 8 May, and merely trotted out the reply that ‘the best contribution which the ECB can make to growth and employment is to ensure price stability’.
Denne tanke er imidlertid så uortodoks, som den kan være (nemlig. at fuld beskæftigelse rykker nærmere i takt med, at inflationen aftager), og er det stik modsatte af, hvad der er enighed om blandt økonomer, nemlig, at der er en snæver sammenhæng mellem inflation og arbejdsløshed, som kommer til udtryk i den negative del af "Philips-kurven”.
This idea which is to say the least unorthodox (i.e. that the more inflation slows, the closer full employment comes) is the opposite of the consensus among economists that there is a trade-off between inflation and unemployment expressed by the negative slope of the ‘Philips curve’.
Desuden henledes opmærksomheden på, at Bank of Saint-Louis i det mindste har offentliggjort og forsvaret en berømt model som begrundelse for afvisningen af J.M: Keynes’ teorier, som økonomerne Greenspan, Rubin og Lammers i øvrigt er vendt tilbage til.
It should be recalled that the Bank of Saint-Louis has at least published and defended a famous model justifying the rejection of the received ideas of J.M. Keynes, to which Greenspan, Rubin and Lammers have returned.
En ærlig offentlig debat om sammenhængen mellem inflation og arbejdsløshed ville utvivlsomt have sparet Europa for kostbare måneder, før ECB nåede frem til den erkendelse, at det er nødvendigt at acceptere en vis inflation, hvis økonomien skal stimuleres.
An honest public debate on the trade-off between inflation and unemployment would no doubt have saved Europe precious months before the ECB recognised that, in order to boost the economy, a little inflation had to be accepted.
Fremtiden vil så vise, om det er en inflation på 2 %, der sætter gang i beskæftigelsen i Europa.
Whether the ‘inflation rate which speeds up employment’ in Europe is 2% remains to be seen.
EUROPÆERE OG EUROEN
EUROPEANS AND THE EURO
Det er stadig svært for europæerne at få et godt forhold til euroen i deres hverdag.
Relations between Europeans and the reality of the euro remain difficult.
Bankerne opkræver stadig et gebyr på overførsler og veksling af checks mellem lande i euroområdet.
Banks still charge a commission on transfers and exchanges of cheques between countries in the Eurozone.
Så længe dette er tilfældet, vil der aldrig reelt blive tale om en ”fælles mønt”.
As long as this is the case, there will never really be a ‘single currency’.
Nogle lande overvejer at afskaffe de små mønter (1- og 2-centmønter).
Some countries are considering abolishing the small coins (1 and 2 cents).
Andre mener imidlertid, at et beløb på 1 cent allerede har en anseelig værdi og spiller en rolle i forbindelse med de daglige indkøb, og at en afskaffelse af 1 cent-mønten, så 5 cent-mønten bliver den mindste euro-mønt, vil føre til ”oprundingsfejl”, som vil tilskynde til prisstigninger.
Other countries, on the other hand, think that the euro cent has a significant value for small daily purchases and that changing the smallest euro coin to 5 cents would lead to ‘rounding errors’ which encourage price rises.
Denne frygt alene berettiger til at beholde 1-centen som lovligt betalingsmiddel.
This fear alone justifies keeping the cent as legal tender.
c. For den første generation af pengesedler var det forbudt at afbilde levende væsener eller endog landskaber eller konkrete monumenter, formentlig for at undgå jalousi mellem landene.
For the first generation of notes, all representations of living creatures or even of landscapes or real monuments were banned, presumably to avoid creating jealousy between countries.
Resultatet er, at forbindelserne mellem europæerne og deres penge er blevet køligere.
This has resulted in a coldness in relations between Europeans and their money.
Der er ingen andre lande, som har forbud mod at udstede pengesedler, hvor der er afbildet planter, dyr, landskaber, mennesker eller ”store personligheder”.
No other country issues banknotes from which plants, animals, the countryside, human creations or ‘great people’ are excluded.
Tværtimod, der er ingen tvivl om, at tiden nu er kommet, hvor europæerne vil blive lykkelige for på deres pengesedler at få afbildet eksempler på deres fælles naturarv og deres kunstneriske og historiske arv.
The time has surely come when Europeans would be happy to find the shared natural, artistic or historic heritage represented on their notes.
Der bør derfor indledes en debat om anden generation af pengesedlerne og indføres et design for dem, hvor der afbildes levende væsener, landskaber eller europæiske menneskeskabte værker, der indgår i menneskehedens kulturarv, dvs. europæiske personligheder, hvis bidrag til den europæiske kultur er indiskutabel.
A debate should therefore be launched on a second generation of notes which might feature European living creatures, landscapes or human creations, which are the heritage of humanity, or even European personalities on whom there is a consensus concerning their contribution to European culture.
Den Europæiske Centralbanks årsberetning for 2003
2003 Annual Report of the European Central Bank
Artikel 113 EF og artikel 15 i statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank
Article 113 EC and Article 15 of the Statute of the European System of Central Banks and of the European Central Bank
Forretningsordenens artikel 106 og 112, stk. 1
Rules 106 and 112(1)
Dato for høring af EP
Date forwarded to Parliament
Korresponderende udvalg Dato for henvisning
Committee responsible Date announced in plenary
ECON 14.10.2004
ECON 14.10.2004
Rådgivende udvalg Dato for henvisning
Committee(s) asked for opinion(s) Date announced in plenary
Udvidet samarbejde Dato for henvisning
Enhanced cooperation Date announced in plenary
Beslutningsforslag, der indgår i betænkningen
Motion(s) for resolution(s) included in report
Ordfører Dato for valg
Rapporteur(s) Date appointed
Til stede ved den endelige afstemning
Members present for the final vote
Mia De Vits, Harald Ettl, Ján Hudacký, Ona Juknevičienė, Werner Langen, Alain Lipietz, Thomas Mann, Diamanto Manolakou, Poul Nyrup Rasmussen, Andreas Schwab, Karl von Wogau
Mia De Vits, Harald Ettl, Ján Hudacký, Ona Juknevičienė, Werner Langen, Alain Lipietz, Thomas Mann, Diamanto Manolakou, Poul Nyrup Rasmussen, Andreas Schwab, Karl von Wogau
Til stede ved den endelige afstemning - stedfortrædere, jf. artikel 178, stk. 2
Substitutes under Rule 178(2) present for the final vote
om indstilling af Kikis Kazamias som medlem af Revisionsretten
on the nomination of Kikis Kazamias as a Member of the Court of Auditors
PE 347.238v02-00
PE 347.238v01-00
FORSLAG TIL EUROPA-PARLAMENTETS AFGØRELSE....................................................2
PROPOSAL FOR A EUROPEAN PARLIAMENT DECISION................................................3
BILAG: SVAR PÅ SPØRGESKEMA OG CURRICULUM VITÆ FOR KIKIS
ANNEX: REPLIES TO QUESTIONNAIRE AND CURRICULUM VITAE OF KIKIS KAZAMIAS 4
– der henviser til EF-traktatens artikel 247, stk. 3, og Euratom-traktatens artikel 160 B, stk. 3, der danner grundlag for Rådets høring af Parlamentet, ( C6-0116/2004 ),
– having regard to Article 247(3) of the EC Treaty, and Article 160b (3) of the Euratom Treaty, pursuant to which the Council consulted Parliament ( C6-0116/2004 ),
– der henviser til, at Budgetkontroludvalget på mødet den 6. oktober 2004 hørte den af Rådet indstillede kandidat til hvervet som medlem af Revisionsretten og på mødet behandlede kandidatens kvalifikationer på grundlag af kriterierne i EF-traktatens artikel 247, stk. 2, og Euratom-traktatens artikel 160 B,
– whereas at its meeting of 6 October 2004 the Committee on Budgetary Control heard the Council's nominee for the office of Member of the Court of Auditors, and considered the nominee's qualifications in the light of the criteria laid down by Articles 247(2) of the EC Treaty and 160b of the Euratom Treaty,
– der henviser til forretningsordenens artikel 101,
– having regard to Rule 101 of its Rules of Procedure,
– der henviser til betænkning fra Budgetkontroludvalget ( A6-0015/2004 ),
– having regard to the report of the Committee on Budgetary Control ( A6-0015/2004 ),