natgillin/translations-raw huggingface dataset:
G. der henviser til, at Europa-Parlamentets holdning støtter en retlig kompetence til fællesskabslovgiver til at pålægge medlemsstaterne at fastsætte sanktioner for at sikre overholdelse af fællesskabsretten,
G. whereas Parliament is in favour of giving the Community legislator the legal capacity to require Member States to lay down sanctions to ensure compliance with Community law,
H. der henviser til, at den usikkerhed, der hersker om Fællesskabets eventuelle kompetence til at pålægge medlemsstaterne at fastsætte strafferetlige sanktioner ved alvorlig overtrædelse af fællesskabsretten, og om betingelserne for og omfanget af denne forpligtelse, bevirker en tøven med hensyn til at anvende denne mulighed,
H. whereas the uncertainty as to whether the Community is competent to require Member States to impose criminal penalties for serious breaches of Community law, and as to the conditions and scope of this requirement, has led to hesitation over making use of this possibility,
I. der henviser til, at Europa-Parlamentet har udtrykt sin bekymring over den manglende retssikkerhed som følge af eksistensen af to parallelle retlige rammer med hjemmel i henholdsvis søjle 1 og søjle 3,
I. whereas the European Parliament has expressed concern at the lack of legal certainty deriving from the coexistence of two parallel legal frameworks, the first and third pillars,
J. der henviser til, at Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder om kort tid får bindende virkning,
J. whereas the Charter of Fundamental Rights of the European Union will shortly become binding,
K. der henviser til, at Domstolens praksis ikke udelukker, at foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre fællesskabsrettens anvendelse og effektivitet, indeholder strafferetlige sanktioner,
K. whereas the case law of the Court of Justice does not rule out the possibility that the measures needed to ensure the application and effectiveness of Community law may involve criminal penalties,
1. bekræfter, at medlemsstaterne i henhold til loyalitetsprincippet i artikel 10 i TEF er forpligtede til at påse, at overtrædelser af fællesskabsretten gøres til genstand for effektive, forholdsmæssige og afskrækkende sanktioner, som er analoge med sanktionerne for sammenlignelige overtrædelser af national ret, og at fællesskabslovgiver således kan fastsætte et princip om sådanne sanktioner;
Points out that, in accordance with the principle of loyalty laid down in Article 10 of the EC Treaty, the Member States are required to ensure that breaches of Community law are punished by sanctions which are effective, proportionate and dissuasive, similar to those which apply to comparable breaches of national law and that the Community legislator can thus establish the principle of these sanctions;
4. opfordrer Rådet til at overholde artikel 29 og 47 i TEU, som klart fastsætter TEF's forrang i forhold til TEU, hvoraf det kan afledes, at et instrument med hjemmel i afsnit VI i TEU ikke kan vedtages, når TEF giver mulighed for at opnå samme mål;
Calls on the Council to comply with Articles 29 and 47 of the Treaty on European Union, which clearly establish the primacy of the EC Treaty over the EU Treaty and hence the fact that an instrument based on Title VI of the EU Treaty cannot be adopted when the EC Treaty provides the possibility of achieving the same objective;
6. bekræfter, at Domstolens praksis, som fastsætter, at medlemsstaterne er forpligtede til at fastsætte effektive, afskrækkende og forholdsmæssige sanktioner, der svarer til sanktionerne for overtrædelse af nationale regler, indgår i forpligtelsen til loyalt samarbejde, som er fastsat i artikel 10, og omfatter a fortiori Fællesskabets ret til at fastsætte en analog forpligtelse;
Points out that the case law of the Court of Justice, under which Member States are required to ensure penalties which are effective, dissuasive and proportionate, similar to those laid down for breaches of national law, falls within the framework of the obligation of loyal cooperation provided for by Article 10 and includes, a fortiori, the Community’s right to make provision for such an obligation;
I. Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked fik på plenarmødet den 25. oktober 2001 tilladelse til at udarbejde en initiativbetænkning om emnet: "retsgrundlag og overholdelse af fællesskabsretten".
I. The Committee on Legal Affairs was authorised at the sitting of 25 October 2001 to draw up an own-initiative report on ‘ legal bases and compliance with Community law ’.
At det ville være nyttigt at udarbejde en betænkning eller i det mindste undersøge dette emneområde indgående blev klart for Europa-Parlamentet som følge af en række lovgivningsforslag, som Kommissionen havde forelagt i sine bestræbelser på at sikre en mere effektiv gennemførelse af fællesskabsbestemmelserne gennem strafferetlige foranstaltninger.
The realisation that the time was ripe for the European Parliament to draw up a report or at least analyse the subject area in detail came about as a result of a series of legislative proposals put forward by the Commission seeking to enhance the effectiveness of Community provisions by having recourse to criminal law.
Formålet med disse forslag var at indføre en forpligtelse for medlemsstaterne til at gøre visse handlinger strafbare, dvs. at indføre strafferetlige sanktioner for visse alvorlige overtrædelser af fællesskabsretten.
To this end, the intention was to oblige Member States to consider certain serious violations of Community law to be criminal acts and to sanction them accordingly.
Samtidig med disse forslag fik Europa-Parlamentet af medlemsstaterne forelagt nogle initiativer til rammeafgørelser baseret på den tredje søjle, for hvilke der opstod tvivl med hensyn til det rigtige retsgrundlag, og som det ikke var muligt eller ikke var ønskeligt at finde retsgrundlag for under den tredje søjle.
As these proposals were being made, Member States’ initiatives seeking to establish framework decisions were submitted to Parliament, which were based on the third pillar and with regard to which doubts were raised as to whether the correct legal basis had been chosen and as to whether or not it was possible or desirable to find a legal basis in the first pillar.
For nogle af forslagene blev der rejst tvivl om retsgrundlaget, og Udvalget om Retlige Anliggender havde mulighed for at afgive udtalelse i forbindelse hermed.
Some of the legal bases were challenged and the Committee on Legal Affairs had the opportunity to express its opinion in this regard.
Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked vedtog på denne baggrund at beskæftige sig mere indgående med spørgsmålet om, hvorvidt der i EF-traktaten findes retsgrundlag for forpligtelse af medlemsstaterne til at indføre strafferetlige sanktioner med henblik på beskyttelse af fællesskabsretten, og i bekræftende fald hvor nøjagtigt grænserne ville gå i forhold til bestemmelserne under den tredje søjle.
As a result, the Committee on Legal Affairs and the Internal Market decided to look in greater detail into the question of whether the EC Treaty provided legal bases for requiring the Member States to establish penal sanctions to protect Community law and, if so, where the limits would lie in relation to the provisions of the third pillar.
Disse spørgsmål gav, som det vil fremgå af nedenstående, anledning til yderligere spørgsmål.
As we shall see, these questions in turn gave rise to other questions.
Hovedformålet med det nærværende arbejdsdokument er præcist at definere de ubesvarede spørgsmål.
The main aim of this working document is to define and flesh out the open questions.
For at anskueliggøre problemet må det understreges, at Fællesskabets retsorden er ufuldstændig.
In order to grasp the problem it is necessary to remember that the Community legal order is incomplete.
Selvom den omfatter lovgivningsmagt, og det tilmed på konkrete områder, omfatter den ingen gennemførelsesbeføjelser, og gennemførelsen af retsafgørelserne sker derfor ved hjælp af mange forskellige nationale instrumenter.
Although it has legislative powers in certain sectors, it does not possess the power of enforcement and as a result its decisions are implemented through a variety of national methods.
Samtidig bør der tages hensyn til, at indførelse af sådanne strafferetlige sanktionsmuligheder ifølge strafferetseksperterne omfatter fire faser.
In addition, we should bear in mind that criminal law jurists are of the opinion that there are four stages involved in the criminalisation process under discussion.
Den første vedrører indførelse af forbud eller forpligtelser, den anden fastlæggelsen af sanktioner, den tredje afgørelsen om pålæggelse af sanktionerne og den fjerde gennemførelsen af disse afgørelser.
The first is the enactment of prohibitions or obligations, the second the provision of sanctions, the third the decision to impose sanctions and the fourth is the implementation of such decisions.
Fra det øjeblik, hvor det anses for givet, at Fællesskabet har beføjelser til at indføre en forpligtelse eller et forbud, vedrører problemet med de strafferetlige sanktionsmuligheder de tre næste faser.
Since it is presumed that the Community has the power to impose an obligation or prohibition, the criminalisation process relates to the three other stages.
Af disse henhører den fjerde fase under medlemsstaterne, fordi Fællesskabet med få undtagelser i forbindelse med visse administrative foranstaltninger opnår gennemførelsen gennem nationale instrumenter.
Of these, the fourth stage falls to the Member States, since the Community, apart from a very few exceptions relating to certain administrative measures, achieves implementation via national means.
Det synes dog heller ikke at være muligt at gøre den tredje fase, beføjelserne til at pålægge sanktioner, til et fællesskabsanliggende, fordi der ikke er fastlagt nogen domstolsbeføjelser til at pålægge strafferetlige sanktioner.
However, it does not appear that the third stage – the power to impose sanctions – can be incorporated within the Community province, since jurisdictional authority to impose criminal sanctions has not been provided for.
En eventuel påberåbelse af EF-traktatens artikel 229 ville, som det fremgår af nedenstående, give anledning til mange tvivlsspørgsmål, men bør i hvert fald undersøges.
Any possible recourse to Article 229 TEC would give rise to difficulties, as we shall see below, but it might nonetheless be one issue to consider.
Det vigtigste er derfor at fastslå, om Fællesskabet inden for rammerne af sine lovgivningsbeføjelser (anden fase) direkte kan fastlægge strafferetlige sanktioner svarende til de muligheder, det har for at indføre administrative sanktioner eller bøder, eller om det i det mindste kan pålægge medlemsstaterne en forpligtelse til at indføre strafferetlige sanktioner.
Thus, the main question is whether the Community can, using its legislative powers (second stage) lay down criminal sanctions directly, by analogy with its capacity to impose administrative or financial sanctions, or whether it can impose an obligation on the Member States to enact criminal sanctions.
Spørgsmålet om at forbinde overtrædelser af forpligtelser i henhold til fællesskabsretten med strafferetlige sanktioner har også tidligere beskæftiget Fællesskabets forskellige institutioner og eksperter, og der findes en righoldig litteratur herom.
The issue of the connection between breaches of Community law obligations and criminal sanctions has been examined in the past by the various Community institutions and legal studies and information on the subject abound.
Effektiv gennemførelse af fællesskabsretten kan opnås på tre måder.
Community law can be effectively implemented in three different ways.
Der er for det første den såkaldte rent nationale metode, som blot betyder, at medlemsstaterne har ret til at indføre strafferetlige sanktioner.
First, it can be done using the ‘purely national’ method, which simply means that the Member States have the right to lay down criminal sanctions.
I dette tilfælde hverken fastlægger, pålægger eller gennemfører Fællesskabet strafferetlige sanktioner.
In this case, the Community neither lays lay down criminal sanctions, imposes any or enforces any.
Mellemløsningen, som også kaldes "den blandede metode", består i, at medlemsstaterne pålægges en forpligtelse til at indføre strafferetlige sanktioner.
The intermediate solution – the ‘mixed’ method – consists of imposing an obligation on the Member States to lay down criminal sanctions.
Den tilsvarende bestemmelse i fællesskabsretten vil kunne formuleres bredt eller mere specifikt.
The corresponding provision in Community law can be broad or specific.
Det er ikke helt klart, hvorvidt det vil være muligt at benytte denne metode, og i dette dokument vil vi derfor komme nærmere ind på dette spørgsmål.
It is not entirely clear whether it is possible to use this method, and therefore further investigation is attempted in this document.
Efter Amsterdam-traktaten er muligheden for indførelse af sådanne forpligtelser i særlige tilfælde fastlagt - artikel 61, litra a) og e), i EF-traktaten om bekæmpelse af kriminalitet og indførelse af foranstaltninger inden for retligt samarbejde i overensstemmelse med artikel 31, litra e).
Following the Treaty of Amsterdam, in specific cases provision has been made for the imposition of such obligations – Article 61(a) and (e) TEC refer to combating crime and the taking of measures concerning judicial cooperation in accordance with Article 31(e) TEU.
I øvrigt er der i artikel 31, litra e), fastsat gradvis vedtagelse af væsentlige strafferetlige foranstaltninger for visse former for kriminalitet (organiseret kriminalitet, terrorisme, narkotikahandel), altså en slags harmonisering.
In addition, Article 31(e) makes provision, for certain types of crime (organised crime, terrorism and drug trafficking), for the taking of substantive criminal-law measures, which would be form of harmonisation.
Samtidig fører EF-traktatens artikel 61, litra e) dog frem til EU-traktatens artikel 29, som også giver mulighed for at træffe foranstaltninger for andre former for kriminalitet.
At the same time, however, Article 61(e) TEC refers us to Article 29 TEU, which makes provision for the taking of measures in relation to crimes of other types.
Denne mulighed synes sammen med den mulighed, der gives i artikel 42, at udgøre et - om end tvivlsomt - grundlag for yderligere fællesskabsliggørelse af strafferetten, et spørgsmål der vil blive omhandlet i nedenstående.
This possibility, in conjunction with the possibility given by Article 42, appears to represent a basis, albeit a controversial one, for placing criminal law further within the Community domain, and this issue must also be examined.
Bortset fra disse særlige tilfælde accepteres det, at medlemsstaterne inden for rammerne af EF-traktatens artikel 10 er forpligtede til at drage omsorg for, at overtrædelser af fællesskabsretten imødegås af sanktioner svarende til dem, der gælder for overtrædelser af national ret, og at sanktionerne er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning (sag C-68/1988 ved Domstolen).
Over and above these special cases, it is accepted that under Article 10 TEC Member States are obliged to ensure that breaches of Community law are punished by sanctions similar to those which apply to breaches of national law, and that the sanctions are effective, proportionate and dissuasive (ECJ Case C-68/1988).
Spørgsmålet er her, om dette mon baner vej for en fællesskabsliggørelse af betingelserne for medlemsstaternes pålæggelse af strafferetlige sanktioner.
The question posed here is whether perhaps a way is opening for placing within the Community domain the conditions for recourse by the Member States to criminal sanctions.
Uafhængigt af dette og til trods for den kendsgerning, at undladelsen af at træffe sådanne foranstaltninger kan føre til indledning af en procedure mod den pågældende medlemsstat i henhold til EF-traktatens artikel 226, synes der stadigvæk ikke at have udkrystalliseret sig nogen entydig holdning til, hvorvidt Fællesskabet har mulighed for at forpligte medlemsstaterne til at indføre strafferetlige sanktioner.
In any case, regardless of this point, and in spite of the fact that failure to take such measures may lead to action against Member States under Article 226 TEC, there does not appear to be a definitive view regarding the ability of the Community to impose on the Member States an obligation to use criminal sanctions.
Det er der faktisk delte meninger om.
In fact, opinions differ.
De, der går ind for denne mulighed, støtter sig til EF-traktatens artikel 10 og 229.
Those who argue that there such an ability exists base their views on Articles 10 and 229 TEC.
Ifølge fortalerne for denne mulighed giver især sidstnævnte artikel Domstolen beføjelser til at prøve gennemførelsen af sanktionerne.
The latter, in particular, in their view, gives the ECJ jurisdiction to scrutinise the implementation of sanctions.
Beføjelsen til at fastsætte sanktioner hænger sammen med beføjelsen til at indføre regler, og disse to ting kan ikke skilles ad.
The power to lay down sanctions is connected with the power to impose rules and the two cannot be separated.
Den modsatte holdning går ud på, at fastsættelse af strafferetlige sanktioner udgør en del af den nationale retskultur, og at det ikke henhører under Fællesskabets kompetencer gennem afledt ret at pålægge strafferetlige sanktioner.
The opposing view holds that criminal justice is part of national culture and that the imposition of criminal sanctions via secondary legislation lies outside the Community’s jurisdiction.
Strafferetlige eller andre former for sanktioner udgør en del af de enkelte staters nationale suverænitet, idet staterne frit træffer afgørelse om formålstjenligheden af sanktionerne.
Criminal or non-criminal sanctions are part of the Member States’ sovereignty, and the Member States make free decisions as to their advisability.
Spørgsmålet er, hvorvidt denne frihed er absolut.
The question is whether this freedom is absolute.
Ifølge Domstolen overtræder en stat, som ikke strafforfølger voldshandlinger begået mod køretøjer, der transporterer et andet lands produkter, sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 28 og 10 (sag C-265/95 ved Domstolen).
According to the ECJ, a Member State which does not bring a criminal prosecution for acts of violence directed against means of transport which are transporting the products of another country is in breach of its obligations under Articles 28 and 10 TEC (ECJ Case C-265/95).
Et andet argument imod fællesskabsliggørelsen er, at strafferetlige sanktioner er forbundet med en begrænsning af de individuelle rettigheder og forudsætter et demokratisk grundlag.
Another argument against placing this issue within the Community domain is that criminal sanctions are connected with the restriction of individual rights and presuppose a democratic justification.
Den afledte ret, der udgår fra Rådet og Kommissionen, er behæftet med et demokratisk underskud.
Secondary legislation which comes from the Council and the Commission suffers from a democratic deficit.
Modstanderne er derfor endda skeptiske over for tanken om at gøre bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet, narkotikahandelen og terrorismen til et fællesskabsanliggende.
Therefore, they even assert that the placing of the combating of organised crime, drug-trafficking and terrorism within the Community domain gives rise to many reservations.
Der bør endvidere gøres opmærksom på, at selv hvis indførelsen af sådanne forpligtelser accepteredes, ville det stadigvæk være et spørgsmål, om dette kunne ske blot gennem en forordning, eller om det også kunne ske gennem et direktiv, hvilket ville skabe yderligere vanskeligheder, fordi et direktiv i sin art ikke er foreneligt med fastlæggelsen af sanktioner.
Furthermore, it must be stressed that even if the possibility of imposing such obligations were accepted, this raises the issue as to whether it can be achieved only by means of a regulation or whether a directive could also impose such obligations, creating additional difficulties, since the nature of a directive is not compatible with the laying down of sanctions.
Disse forbehold medfører, at det enten må foretrækkes at indgå internationale overenskomster eller udnytte den tredje søjle, hvor indførelsen af strafferetlige sanktioner har et fast grundlag.
These reservations mean that it is preferable either to conclude international agreements or to have recourse to the third pillar, where criminal justice has firmer foundations.
Hvad angår den direkte indførelse af sanktioner fra fællesskabsinstitutionernes side, den såkaldte rent fællesskabsmæssige metode for indførelse af sanktioner, er den ret tvivlsom.
With regard to direct imposition of criminal sanctions by the Community institutions – the ‘purely Community’ method of imposing sanctions – this is more contestable.
For det første er det udtrykkeligt fastlagt i traktaterne, når Fællesskabet ønsker at gøre sanktionerne til et fællesskabsanliggende, hvad enten der er tale om administrative sanktioner såsom sanktionerne i forbindelse med konkurrence (EF-traktatens artikel 83), sanktionerne fastlagt i EKSF- og Euratom-traktaterne eller de sanktioner, som Den Europæiske Centralbank kan pålægge (EF-traktatens artikel 110, stk. 3).
First, because when the Community wishes to place sanctions within the Community domain express provision is made for this in the Treaties, whether in relation to administrative sanctions, such as sanctions relating to competition (Article 83 TEC), sanctions provided for by the ECSC and Euratom Treaties or sanctions which can be imposed by the European Central Bank (Article 110(3) TEC).
De relevante forordninger fastsætter bøder, der dog ikke udtrykkeligt karakteriseres som strafferetlige sanktioner.
The corresponding regulations lay down fines, which, however, are not expressly described as criminal sanctions, a fact which is criticised by many as inconsistent.
Mange anser dette for at være ret selvmodsigende, hvorfor man også taler om "kvasistrafferetlige sanktioner".
They therefore refer to them as quasi-criminal sanctions.
Det grundlæggende spørgsmål, som de hidtidige lovgivningsmæssige forslag om strafferetlig beskyttelse af fællesskabsretten stiller, er altså, hvorvidt Fællesskabet kan pålægge medlemsstaterne en tilsvarende forpligtelse (den "blandede" metode).
The fundamental question posed by the legislative proposals made to date concerning the protection of Community law through criminal sanctions is, as we have seen above, the extent to which the Community can impose such an obligation on the Member States (‘mixed’ method).
Det drejer sig altså hverken om medlemsstaternes ret til at pålægge strafferetlige sanktioner (den såkaldte "nationale" metode) eller indførelse af direkte strafferetlige sanktionsmuligheder i fællesskabsretten (den "rent fællesskabsmæssige" metode).
It follows that neither the right of the Member States to impose criminal sanctions (the ‘national’ method) nor direct criminalisation by Community law (the ‘purely Community’ method) are involved.
Det drejer sig i denne forbindelse heller ikke om den anden eller den tredje fase af proceduren i forbindelse fastsættelse og pålæggelse af strafferetlige sanktioner, dvs. hvem der træffer afgørelsen og hvem der fuldbyrder den, fordi dette fortsat henhører under medlemsstaternes beføjelser.
In the same way, pursuing the above arguments, the second and third stages of the criminalisation process, namely who takes the decision and who imposes sanctions, are not at issue, since these remain within the domain of the Member States.
Inden de her fremhævede spørgsmål undersøges nøjagtigt, bør der gås nærmere ind på de lovgivningsmæssige forslag, der har givet anledning til hele denne diskussion.
Before endeavouring precisely to define these questions, it would be useful to take a detailed look at the legislative proposals at the root of the debate .