natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ved afgørelse af 4. maj 1999 (jf. ovenstående) blev dette ændret, da det er uforeneligt med EF-traktaten, som i artikel 198 i kun kræver et absolut flertal af de afgivne stemmer (simpelt flertal), medmindre andet er fastsat i traktaten.
This provision was amended by decision of 4 May 1999 (see above) as it was incompatible with the Treaty in that Article 198 of the EC Treaty requires only an absolute majority of the votes cast (simple majority) save where the Treaty provides otherwise.
EF-traktatens artikel 276 indeholder imidlertid ikke en sådan afvigende bestemmelse.
However, no such provisions are to be found in Article 267 of the EC Treaty.
Frister for udsættelse af decharge
Deadlines when the discharge decision is postponed
(beslutningens punkt 18, led 2)
(second indent of paragraph 18 of the resolution)
FO indeholder i sin nuværende udformning ingen bestemmelser om frister i forbindelse med en eventuel udsættelse af decharge.
The current version of the Rules of Procedure does not lay down any deadlines when the discharge is postponed.
Fristen for forelæggelse af en betænkning om decharge er april året efter vedtagelsen af Revisionsrettens årsberetning, dvs. det andet år efter det pågældende regnskabsår (FO, bilag V, artikel 2, FFO, artikel 89, stk. 1).
The deadline for tabling the discharge report is April of the year following the adoption of the Court of Auditors' annual report, i.e. the second year after the financial year concerned (Article 2 of Annex V of the Rules of Procedure, Article 89(1) of the Financial Regulation).
Derudover er der ikke fastsat nogen frister.
No other deadlines are stipulated.
I Parlamentets beslutning af 13.12.2000 foreslås juli-mødeperioden, dvs. et tidspunkt, der allerede ligger tre måneder efter en eventuel afgørelse om udsættelse.
Parliament's resolution of 13 December 2000 proposes the July part-session, i.e. only three months after any initial decision to postpone the discharge.
Inden for dette korte tidsrum er det vanskeligt for Kommissionen at gennemføre Parlamentets forslag til forbedring og kritik Budgetkontroludvalgets udtalelse, s. 4. .
Within this very short period it is difficult for the Commission to implement any improvements proposed by Parliament or respond to any criticisms Opinion of the Committee on Budgetary Control, p.
Derfor foreslås der her en frist indtil udgangen af oktober (bilag V, ny artikel 5a).
Consequently, a deadline of the end of October is proposed (new Article 5a of Annex V).
Proceduren kan allerhøjst vare indtil oktober-mødeperioden, men dog kun, hvis afgørelsen i første omgang udsættes.
The longest that the procedure could last would be until the October part-session but this would occur only where the initial decision postpones the discharge.
Indføjelse af en ny artikel 93a i FO: "Andre dechargeprocedurer"
Insertion of a new Rule 93a in the Rules of Procedure: 'Other discharge procedures'
EP har på grundlag af Budgetkontroludvalgets (CONT) særberetninger i årevis givet decharge for gennemførelsen af sektion I Parlamentet, ombudsmanden, IV Domstolen, V Revisionsretten og VI Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget uafhængigt af den decharge, der er givet Kommissionen for gennemførelsen af budgettet som helhed.
For a number of years Parliament has granted discharge for implementation of individual sections of the budget - I Parliament, Ombudsman, IV Court of Justice, V Court of Auditors and VI Economic and Social Committee and Committee of the Regions on the basis of separate reports by the Committee on Budgetary Control, irrespective of the fact that discharge is granted to the Commission in respect of the implementation of the general budget.
I afgørelsen hedder det alt efter situationen "meddeler decharge til sin generalsekretær" (sektion I), til "Domstolens justitssekretær" (sektion IV) eller til "Revisionsrettens og Regionsudvalgets generalsekretærer" (sektion V og VI) for gennemførelsen af deres budgetter for regnskabsåret …."
As things stand, the decisions read 'gives its Secretary-General' (Section I), 'the Registrar of the Court of Justice' (Section IV) or 'the Secretaries-General of the Court of Auditors and the Committee of the Regions (Sections V and VI) discharge for implementation of their budgets for the financial year...'.
For Rådets vedkommende skulle der meddeles decharge til generalsekretæren.
In the case of the Council, discharge would have to be granted to the Secretary-General.
Ordføreren for CONT, van der Laan, anførte i punkt 6 i sin begrundelse i betænkning A5-108/2001 af 23.3.2001 om de forskellige former for decharge for 1999:
The Committee on Budgetary Control's rapporteur, Louisewies van der Laan, said in paragraph 6 of the explanatory statement to her report A5-108/2001 of 23 March 2001 on the various discharge procedures for 1999 that:
" Rådets udgifter er ved at skifte karakter, hvilket tvinger Parlamentet til at tage den manglende kontrol som led i dechargeproceduren op til fornyet overvejelse.
'The changing nature of expenditure in the Council of Ministers is forcing the Parliament to reconsider its absence of scrutiny in the framework of the discharge procedure.
Dets budget har hidtil tjent rent administrative formål, men øgede beføjelser, særlig inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og retlige og indre anliggender, gør et nyt budgetkontrolpolitisk tiltag påtrængt."
Whereas the budget used to be for purely administrative purposes, increased responsibilities notably in the areas of Common Foreign and Security Policy and Justice and Home Affairs, indicate a shift in budgetary control policy may be needed.'
Parlamentet anmodede derefter i sin beslutning af 4.4.2001 Revisionsretten om
Accordingly, in its resolution of 4 April 2001, Parliament called on the Court of Auditors,
"som en selvfølge og fra og med indeværende regnskabsår at udvide sine revisioner til også at omfatte Rådet, således at Parlamentet i givet fald får mulighed for at fremsætte bemærkninger til gennemførelsen af denne institutions budget som led i dechargeproceduren" Punkt 19 i beslutningen i betænkning A5-108/2001 . .
'to extend, as a matter of course and starting from the current financial year, its auditing activities to the Council, thus enabling Parliament, if appropriate, to make observations on the implementation of that institution's budget in the framework of the discharge procedure' Paragraph 19 of the resolution in report A5-0108/2001 . .
Revisionsretten efterkom for første gang denne anmodning i sin årsberetning for regnskabsåret 2000 /C359/01. og kritiserede under punkt 7.12., at Justus Lipsius-bygningen endnu ikke var opført som aktiv.
The Court of Auditors acted on this request for the first time in its annual report on the financial year 2000, pointing out in paragraph 7.12 that the Justus Lipsius building had not yet been entered under the heading of 'Land and buildings'.
Som svar herpå henviste Rådet til "den juridisk komplekse situation".
The Council responded by referring to the 'legal complexity of the situation'.
Der tales hverken i traktaten eller i finansforordningen (FFO) om en særlig decharge for gennemførelsen af de enkelte sektioner.
A separate discharge in respect of the implementation of individual sections of the budget is not provided for by either the Treaty or the Financial Regulation.
Gennemførelsen er undergivet bestemmelserne herom i traktatens artikel 274, hvor det i andet afsnit hedder:
The relevant provisions are set out in Article 274, the second paragraph of which states that:
"Regulativet fastsætter særlige retningslinjer for institutionernes medvirken ved afholdelsen af egne udgifter".
'The regulations shall lay down detailed rules for each institution concerning its part in effecting its own expenditure' .
Under henvisning til denne artikel blev der i 1994 foretaget følgende ændring af finansforordningens artikel 22:
In 1994, Article 22 of the Financial Regulation was re-drafted as follows:
5 Medmindre andet er fastsat, ligestilles ombudsmanden, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget med Fællesskabets institutioner med hensyn til gennemførelsen af denne finansforordning."
Paragraph 5: Save as otherwise provided, the Ombudsman, the Economic and Social Committee and Committee of the Regions shall, for the purposes of this Financial Regulation, be treated as institutions of the Communities.'
I litteraturen om finansforordningen konkluderes det af artikel 22, stk. 2, at Kommissionen således ikke har noget ansvar for gennemførelsen af disse institutioners og organers budgetter 1 J. Schoo i Schwarze, EU-Kommentar, 1.
Expert opinion infers from Article 22, paragraph 2, of the Financial Regulation that the requisite powers for the implementation of these sections of the budget have been conferred on those institutions and bodies so that the 'Commission no longer has any responsibility '.
De (organerne) har dermed på ubestemt tid fået overdraget gennemførelsen af deres egne budgetter.
'They (the bodies) are thus made permanently responsible for the implementation of their own budgets.
Kommissionen har for så vidt ikke noget ansvar herfor R. Bieber i von der Groeben, Thiesing, Ehlermann, Kommentar zum EU-/EG-Vertrag, 5.
To this extent, the Commission has no responsibility'.
Aufl., Rn 8 ad EF-traktatens art. 205, nu 274. .
R. Bieber in Groeben Thiesing, Ehlermann, Commentary on EU/EC Treaty, 5th Edition, Note 8 on Article 205 TEC (now 274).
Hvis disse udtalelser holder stik, er dette ved første øjekast i modstrid med det princip, der kan udledes af EF-traktatens artikel 276, og som går ud på, at det er Kommissionen og den alene, der skal have meddelt decharge for gennemførelsen af hele budgettet, som er genstand for denne decharge og altså en opgørelse over alle Fællesskabets indtægter og udgifter, fra hvilke kun Fællesskabets finansielle aktiviteter uden for EU-budgettet er undtaget Schoo som anført ovenfor, Rn ad EF-traktatens art. 276. .
If these claims are correct, there would appear at first sight to be a contradiction with the principle derived from Article 276 of the EC Treaty, whereby the Commission, and it alone, is to be given discharge in respect of implementation of the whole budget, the subject of this discharge thus being an account of all revenue and expenditure of the Community, excluding only 'financial activities of the Community outside the general budget of the EU' J. Schoo, op. cit, Note 5 on Article 276 TEC. .
Løsningen på dette problem kunne være, at det forudsættes, at princippet om, at Kommissionen alene er ansvarlig for budgettet i henhold til EF-traktatens artikel 274, indirekte for så vidt er indskrænket, idet foranstaltninger til gennemførelse af budgettet skal tilregnes Kommissionen 4 Bieber, som anført ovenfor, Rn 7 ad artikel 205. .
One way of resolving this contradiction might be to assume that the prevailing principle established by Article 274 of the EC Treaty of the Commission's specific responsibility for implementation of the budget is implicitly restricted to the extent that 'measures taken for the purposes of implementing the budget must be attributable to the Commission' R. Bieber, op. cit, Note 7 on Article 205. .
Af dechargens funktion som formel regnskabsafslutning og af Parlamentets politiske kontrolbeføjelsers indhold og formål som udformet i dechargeproceduren i henhold til EF-traktatens artikel 276 kan det konkluderes, at dette underskud kan afhjælpes ved at meddele decharge til de personer eller organer, som er ansvarlige for gennemførelsen af de enkelte institutioners budgetter.
It follows from the discharge's function as formal closure of the accounts and from the meaning and purpose of Parliament's political power of scrutiny, as set out in the discharge procedure under Article 276 of the EC Treaty, that these loopholes should be closed by means of a discharge to be given to the persons or bodies who are responsible for the implementation of the budgets of the relevant organisations.
Heraf følger således, at Parlamentets praksis ikke er i modstrid med fællesskabsretten.
Consequently, the practice developed by Parliament is not incompatible with Community law.
Dette gælder principielt også i forholdet til Rådet.
In principle, this would also apply in relation to the Council.
22.november 2001 UDTALELSE FRA BUDGETKONTROLUDVALGET
22 November 2001 OPINION OF THE COMMITTEE ON BUDGETARY CONTROL
om ændring af forretningsordenen i medfør af beslutning om reform af budgetkontrolprocedurerne og -institutionerne (betænkning af Morgan) af 13. december 2000
concerning the amendment of the Rules of Procedure to reflect the resolution on the reform of budgetary control procedures and institutions (Morgan Report) adopted on 13 December 2000
På mødet den 29. maj 2001 valgte Budgetkontroludvalget Jan Mulder til rådgivende ordfører.
The Committee on Budgetary Control appointed Jan Mulder draftsman at its meeting of 29 May 2001.
På møder den 19. juni, 9. juli, 22. oktober og 21. oktober 2001 behandlede det udkastet til udtalelse.
It considered the draft opinion at its meetings of 19 June, 9 July, 22 October and 21 November 2001.
På sidstnævnte møde vedtog det nedenstående ændringsforslag (for: 11; imod: 0; hverken/eller: 2).
At the last meeting it adopted the following amendments by 11 votes to 0, with 2 abstentions.
Til stede under afstemningen var: Diemut R. Theato (formand), Herbert Bösch (næstformand), Jan Mulder (rådgivende ordfører), Jean-Louis Bourlanges (for Raffaele Costa), Paulo Casaca (for Helmut Kuhne), John Joseph McCartin (for Christopher Heaton-Harris), Eluned Morgan, Heide Rühle (for Bart Staes), Francisca Sauquillo Pérez del Arco (for Freddy Blak), Michel Ange Scarbonchi, Gabriele Stauner, Jeffrey William Titford og Michiel van Hulten.
The following were present for the vote: Diemut R. Theato, chairman; Herbert Bösch, vice-chairman; Jan Mulder, draftsman; Jean-Louis Bourlanges (for Raffaele Costa), Paulo Casaca (for Helmut Kuhne), John Joseph McCartin (for Christopher Heaton-Harris), Eluned Morgan, Heide Rühle (for Bart Staes), Francisca Sauquillo Pérez del Arco (for Freddy Blak), Michel Ange Scarbonchi, Gabriele Stauner, Jeffrey William Titford and Michiel van Hulten.
Muligheden for nægtelse af decharge og flertal i forbindelse med afgørelser om decharge.
The possibility of refusing discharge and the voting majority for decisions on discharge.
Proceduren for vedtagelse i plenarforsamlingen og muligheden for at stille alternative ændringsforslag.
The procedure for adoption in plenary and the admissibility of opposite amendments.
Fristerne for en endelig afgørelse om decharge.
The deadlines required for a final decision on discharge.
Parlamentets rolle i forbindelse med regnskabsafslutningen.
The role of Parliament in the closing of accounts.
Nægtelse af decharge og flertal
Refusal of discharge and voting majorities
En afgørelse om nægtelse af decharge bør kræve et større flertal end en afgørelse om meddelelse af decharge (i betragtning af de politiske følger), men dette skaber en række praktiske og juridiske vanskeligheder.
Whilst a decision to refuse discharge should really be subject to a bigger majority than granting (given the political consequences) it creates a number of practical and legal difficulties.
I sit responsum SJ-0159/01 siger Parlamentets Juridiske Tjeneste, at artikel 276 kan fortolkes på en sådan måde, at Europa-Parlamentet kan nægte at give decharge, men der er i traktaten ingen bestemmelse om et andet flertal (artikel 198).
Parliament’s legal service, in opinion SJ-0159/01, advise that Article 276 can be interpreted to enable EP to refuse discharge, though the Treaty does not foresee a different voting majority (Article 198).
Ethvert forsøg fra Parlamentets side på gennem sin forretningsorden at foreskrive et andet flertal end det absolutte flertal, der er fastsat i artikel 198, ville derfor være i modstrid med traktaten.
Any attempt by Parliament to prescribe through its rules of procedure a different voting majority than the simple majority provided for in Article 198 would therefore be contrary to the Treaty.
Juridisk har en nægtelse af decharge ingen direkte følger i henhold til traktaten, men rent politisk har den selvfølgelig, og den kan blive fulgt op af et forslag om mistillidsvotum.
Legally the refusal of discharge has no direct consequences under the Treaty but clearly politically it does and might be followed by a motion for censure.
Under alle omstændigheder bør Kommissionen efter en afgørelse om nægtelse af decharge opfordres til at redegøre for sin holdning.
In any case, after a decision to refuse discharge, the Commission should be invited to make a statement on its position.
Proceduren for vedtagelse i plenarforsamlingen og muligheden for at stille alternative ændringsforslag
The procedure for adoption in plenary and the admissibility of opposite amendments
Det afgørende spørgsmål er, om forkastelse af en henstilling om en afgørelse indebærer det modsatte og i så fald hvad, da der er tre muligheder.
The final consideration is whether the rejection of a recommendation for decision implies the contrary and if so which option that is since there exist 3 possibilities.
Kan vi f.eks., hvis Budgetkontroludvalget foreslår udsættelse af decharge, og dette forslag ikke får almindeligt flertal i plenarforsamlingen, gå ud fra, at der automatisk gives decharge?
For instance, if the Committee on Budgetary Control proposed postponing discharge and this failed to gain a simple majority in plenary, can we assume that discharge is automatically granted ?
Og hvis udvalget anbefaler at give decharge, betyder det så nægtelse (eller kun udsættelse)?
Likewise, if the committee recommended granting discharge, does this imply refusal (or just postponement) ?
Decharge er en så vigtig afgørelse, at den fortjener en positiv handling og ikke blot en automatisk afgørelse.
Discharge is a sufficiently important decision to merit a positive act rather than a decision by default.
Hvis der ikke er flertal for et alternativ (foreslået i form af et ændringsforslag), må den bedste løsning være at sende hele betænkningen og afgørelsen tilbage til udvalget til fornyet behandling.
In the absence of a majority in favour of an alternative (proposed via an amendment) it would seem that the best solution is to refer the whole report and decision back to committee for further reflection.
Frister for en afgørelse
Deadlines for taking a decision
For at undgå langvarige institutionelle kriser og usikkerhed og sikre, at Parlamentet opfylder sin forpligtelse til at give (eller ikke give) decharge i år N+2, må der fastsættes frister.
In order to avoid protracted institutional crises and uncertainty as well as to ensure that Parliament fulfils its duty to grant (or not) discharge in the year N+2, it is necessary to fix some deadlines.
I artikel 89 i finansforordningen er det fastsat, at Europa-Parlamentet skal træffe en afgørelse senest den 30. april i det år, der følger efter Revisionsrettens årsberetning Finansforordningen er for øjeblikket ved at blive ændret, men denne bestemmelse ændres ikke. .
Article 89 of the Financial Regulation specifies that a decision from Parliament is required by 30 April in the year following the submission of the Court of Auditors Annual Report The Financial Regulation is currently being revised but this provision remains unchanged. .
Muligheden for udsættelse nævnes også, men der er ingen specifik frist for en endelig afgørelse, bortset fra at "Kommissionen [bestræber] sig på hurtigst muligt at træffe foranstaltninger".
The possibility of postponement is also evoked but no clear deadline set for a final decision other than that “the Commission should make every effort to take measures as soon as possible”.
I Parlamentets beslutning i december blev det anbefalet, at denne frist skulle være mødeperioden i juli, dvs. tre måneder efter den oprindelige afgørelse om udsættelse.
Parliament’s resolution in December recommended that this final date should be the July part session i.e. 3 months after the initial decision to postpone.
Dette er en ret stram frist for Kommissionen til at vise, at den accepterer Parlamentets kritik.
This is quite a tight schedule for the Commission to demonstrate that it is taking on board Parliament’s criticisms.
Kommissionen bør have tid til at reagere på Parlamentets indvendinger.
The Commission needs to be given time to react to Parliament's concerns.
En forhastet afgørelse i juli vil måske være en forkert afgørelse, og den undergraver princippet om, at Parlamentet har pligt til at sørge for, at der kan gives decharge, og ikke blot kan vaske sine hænder.
A rushed decision in July may be the wrong one and undermines Parliament's duty to ensure that discharge can be granted, rather than wiping its hands of the matter.
En mulighed kunne være at fastslå, at der skal træffes en afgørelse om decharge (efter en udsættelse i april) mellem juli og december i år N+2.
One suggestion would be to specify that a decision on discharge be taken (following a postponement in April) between July and December of the year N+2.
Skal der træffes en endelig afgørelse på dette tidspunkt, eller kan en afgørelse om decharge udsættes i det uendelige?
Should a final decision be required at this stage or can a decision on discharge be postponed ad infinitum ?
Parlamentets rolle i forbindelse med regnskabsafslutningen
The role of Parliament in the closing of accounts.
Som dechargemyndighed har Parlamentet en dobbeltrolle: en administrativ forpligtelse til at afslutte budgetproceduren gennem en formel afslutning af regnskaberne og en politisk afgørelse om at give (eller ikke give) decharge for gennemførelsen af budgettet.
Parliament, as discharge authority, has a dual role: an administrative duty to end the budgetary cycle by formally closing the accounts and a political decision granting (or not) discharge for the execution of the budget.
Da der i traktaten ikke sondres mellem afgørelsen om decharge og regnskabsafslutningen, har der været en del tvivl om, hvorvidt der er tale om to særskilte afgørelser eller én samlet.
Since the Treaty makes no distinction in the decision to grant discharge and the act of closing the accounts there has been some confusion as to whether they do, in fact, comprise separate decisions or part of the same.
Den Juridiske Tjeneste påpeger (SJ-143/01), at Parlamentet har en forpligtelse til at afslutte regnskaberne, men at der rent juridisk ikke er noget til hinder for, at det kan træffe en særskilt afgørelse om afslutning af regnskaberne.
The Legal Service advice (SJ-143/01) points out that Parliament has a duty to close the accounts but that there is no legal obstacle to taking a separate decision to close the accounts.
Imidlertid er regnskabsafslutningen en del af dechargepakken (jf. artikel 3 i bilag V), og dette bør fortsat være tilfældet.
However, closure of the accounts remains part of the discharge package (see article 3 of Annex V) and should remain so.
Der opstår først et problem, når der ikke gives decharge.
A problem only arises when discharge is not granted.
Den Juridiske Tjeneste fastholder, at Parlamentet er forpligtet til at tage regnskabsafslutningen til efterretning for at sikre fremtidige regnskaber.
The Legal Service maintains that the Parliament is bound by a duty to take note of the closure of accounts in order to ensure the security of future accounts.
Regnskaberne opstilles af Kommissionen, men afsluttes af Parlamentet, som legitimt kan sætte spørgsmålstegn ved tallene, men som ikke desto mindre skal tage regnskabsafslutningen til efterretning.
The accounts are drawn up by the Commission but closed by Parliament who might legitimately question the figures but should nevertheless note their closure.
Det kan imidlertid være fornuftigt at udsætte regnskabsafslutningen, hvis dechargen er blevet udsat, således at man bevarer helheden i afgørelsen om at afslutte budgetproceduren.
There is however an argument for delaying the closure of accounts if discharge is postponed in order to maintain the unity of the decision to end a budget cycle.
Imidlertid bør regnskaberne afsluttes ved udgangen af dechargeåret N+2 uanset den endelige politiske afgørelse om decharge.
However the accounts should eventually be closed by the end of the discharge year N+2, regardless of the final political decision on discharge.