natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Den trofiske magnifikation faktor (TMF) er også blevet bestemt I forskellige undersøgelser med forskellige fødekæder.
The trophic magnification factor (TMF) has also been determined in several studies performed in different food webs.
Undersøgelser, der involverer opkoncentration af PFAS gennem fødekæden, involverer ikke kun analyse af levende væsener, men også af abiotiske matricer fra det samme miljø.
Studies involving the biomagnification of PFAS through the food chain involving the analysis not only of biota but also of abiotic matrices from the same environment are reported in this paragraph.
En fødekæde fra Lake Ontario blev undersøgt for tilstedeværelsen af perfluorforbindelser (Martin et al., 2004).
A food web from Lake Ontario was investigated for the presence of PFCs (Martin et al. 2004).
Undersøgelsen inkluderede en rovfisk i toppen af fødekæden, fiskearter, der er deres føde og to hvirvelløse organismer.
The investigation included a top predator fish, forage fish species, and two invertebrates.
Den højeste gennemsnitskoncentration af alle perfluorforbindelser blev bestemt i den bundlevende arthropode Diporeia hoyi.
The highest mean concentration of each PFC was detected in the benthic macroinvertebrate Diporeia hoyi.
De observerede koncentrationer var ofte 10 gange højere end de, der blev fundet i Mysis relicta, et fødedyr, der især lever over bunden.
The observed concentrations were often 10-fold higher than those found in Mysis relicta, a predominantly pelagic feeder.
Dette viste, at det var sedimentet og ikke vandet, som var den største kilde til forurening af perfluorforbindelser.
This suggested that the sediment and not the water was the major source for PFCs contamination.
Bioakkumulering af perfluorforbindelser blev observeret i toppen af fødekæden, med undtagelse af PFOA.
Bioaccumulation of PFCs was observed at the top of the food web, with the exception of PFOA.
Overførelse af perfluorforbindelser mellem trofiske niveauer blev undersøgt i en Great Lakes bundlevende fødekæde; yderligere blev perfluorforbindelser analyseret i rovfisk (kongelaks, karpe og helt) og i æg fra bækørred fra Michigan (Kannan et al., 2005a).
Trophic transfer of PFCs was examined in Great Lakes benthic food web; in addition, PFCs were analyzed in predatory fish (Chinook salmon, carp and lake whitefish) and in eggs from brown trout from Michigan (Kannan et al., 2005a).
Den beregnede biokoncentrationsfaktor (BCF) for PFOS-koncentration i biota/koncentration i vand var 1000 hvirvelløse bundlevende dyr.
The calculated bioconcentration factor (BCF) for PFOS concentration in biota/concentration in water was 1000 in benthic invertebrates.
Koncentrationer af PFOS i mink og havørn var 5 til 10 gange højere end de, der blev fundet i laks, karpe og skildpadde.
Concentrations of PFOS in mink and bald eagles were 5- to 10-fold greater than those in salmon, carp or snapping turtle.
Æg fra fisk indeholdt bemærkelsesværdige koncentrationer af PFOS, som tydede på opivar overførelse af denne forbindelse.
Eggs of fish contained notable concentrations of PFOS, suggesting oviparous transfer of this compound.
Det beregnede biomagnificeringspotentiale for PFOA var lavere end for PFOS.
The calculated biomagnification potential of PFOA was lower than that of PFOS.
En foreløbig screening af PFOS og relaterede forbindelser er blevet udført på leverprøver fra fisk, fugle og havpattedyr fra Grønland og Færøerne for at vurdere tilstedeværelsen og spredningen af perfluorforbindelser i fødekæden i disse to fjerne områder (Bossi et al., 2005b).
A preliminary screening of PFOS and related compounds has been performed in liver samples of fish, birds and marine mammals from Greenland and the Faeroe Islands in order to assess the presence and distribution of PFCs in the food chain from these two remote areas (Bossi et al. 2005b).
PFOS blev fundet i koncentrationer over kvantificeringsgrænsen (LOQ = 10 ng/g vådvægt) i 13 ud af 16 prøver fra Grønland og i alle prøver fra Færøerne.
PFOS was found at concentrations above LOQ (10 ng/g wet weight) in 13 out of 16 samples from Greenland and in all samples from the Faeroe Islands.
Resultaterne fra Grønland viste en biomagnificering af PFOS i havfødekæden (ulk<ringsæl<isbjørn).
The results from Greenland showed a biomagnification of PFOS along the marine food chain (shorthorn sculpin<ringed seal<polar bear).
Spredning af perfluorforbindelser gennem fødekæden er blevet undersøgt i biota fra Sydhavet og Antarktis (Tao et al., 2006).
Distribution of PFCs through the food chain has been investigated in biota from the Southern Ocean and the Antarctic (Tao et al. 2006).
I denne undersøgelse blev levere fra albatrosser, blod fra elefantsæler, og blod og æg fra pingviner og polarkjove analyseret for perfluorforbindelser.
In this study, livers from albatrosses, blood from elephant seals, and blood and eggs from penguins and polar skua were analyzed for PFCs.
Prøverne blev opsamlet i perioden 1995-2005.
The samples were collected in the period 1995-2005.
PFOS blev fundet i alle leverprøver fra albatrosser fra Sydhavet, mens PFOA kun blev fundet i 30% af prøverne.
PFOS was found in all liver samples from albatrosses from the Southern Ocean, while PFOA was found in 30% of the samples.
PFOS blev også fundet i blodet fra elefantsæler fra Antarktis i koncentrationer rangerende fra <0,08 til 3,52 ng/mL.
PFOS was also found in the blood of elephant seals from Antarctica at concentrations ranging from <0.08 to 3.52 ng/mL.
Denne undersøgelse dokumenterer den globale spredning af perfluorforbindelser.
This study documents the global scale distribution of PFCs.
Perfluorforbindelser forekom at være allestedsnærværende i en undersøgelse af New York State (Sinclair et al., 2006).
Occurrence of PFCs was found to be ubiquitous in a study from New York State (Sinclair et al. 2006).
Denne undersøgelse inkluderede analyse af overfladevand fra vigtige vandområder i New York State, lever fra to arter af populære sportsfisk, småmundet ørredaborre (Micropterus dolomieu) og stormundet ørredaborre (Micropterus salmoides) og lever fra både træk- og standfuglearter, den totalt fiskeædende store skallesluger (Margus merganser) og den meget planteædende gråand (Anas platyrhyncos).
This study included the analysis of surface water from the main water bodies of NYS, liver from two species of popular sport fish, smallmouth (Micropterus dolomieu) and largemouth brass (Micropterus salmoides) and liver from both migratory and resident bird species, the totally piscivorous common merganser (Margus merganser) and the highly herbivorous mallard (Anas platyrhyncos).
PFOS var den mest forekommende forbindelse, der blev fundet i alle organismer, hvorimod høje koncentrationer af PFOA blev fundet i vand fra Hudson River.
PFOS was the most abundant compound found in all biota, whereas high concentrations of PFOA were found in Hudson River.
Markant højere koncentrationer af PFOA blev fundet i fiskeædende fugle end i ikke-fiskeædende fugle.
Significantly higher concentrations of PFOS were found in piscivorous birds than in non-piscivorous birds.
Et gennemsnitligt biokoncentrationsfaktor (BCF) på 8850 blev anslået for PFOS-akkumulering i fisk i forhold til det omgivende vand.
An average BCF of 8850 was estimated for PFOS accumulation in fish relatively to ambient water.
Et gennemsnitligt biomagnificeringsfaktor (BMF) på 8,9 blev anslået for akkumuleringen af PFOS i almindelig skallesluger.
An average BMF of 8.9 was estimated for the accumulation of PFOS in the fish common merganser.
Perfluorforbindelsers skæbne i havorganismer, der lever i områder med lavt vand og en fødekæde repræsenteret ved sediment-associerede tidevandsorganismer, blev undersøgt i Ariake Sea, Japan (Nakata et al., 2006).
The fate of PFCs in shallow water marine organisms and a food web represented by sediment-associated tidal flat organisms was investigated in Ariake Sea, Japan (Nakata et al. 2006).
Spredning i miljøet og biomagnificering af en række perfluorforbindelser blev undersøgt i fødekæden for delfinen øresvin (Tursiops truncatus) nær Florida (USA) af Houde et al. (2006).
The environmental distribution and the biomagnification of a series of PFCs were investigated in the food web of the bottlenose dolphin (Tursiops truncatus) near Florida (USA) by Houde et al. (2006).
Perfluorforbindelserne blev analyseret i afløbsvand fra spildevandsanlæg, havvand, bundfald, zooplankton, hele fisk og plasma fra delfiner.
PFCs were analyzed in WWTP effluents, seawater, sediment, zooplankton, whole fish, and plasma from dolphins.
Kendsgerningen, at perfluorforbindelser blev fundet i høje koncentrationer i afløbsvand efter spildevandsanlæg, tydede på, at disse faciliteter var kilde til forurening med perfluorforbindelser i fødekæden.
The fact that PFCs were found at high concentrations in WWTP effluents suggested that these facilities were sources for PFCs contamination of the food web.
Biomagnificeringsfaktorer (BMFs) varierede fra <1 til 156.
Biomagnification factors (BMFs) ranged from <1 to 156.
Koncentrationer og biomagnificeringspotentiale for perfluorforbindelser blev undersøgt i arter fra Barenthavets fødekæde, inklusive amfibier (tudser etc.), fisk og fugle (Haukås et al., 2007).
Concentrations and biomagnification potential of PFCs was investigated in species from the Barents Sea food web, including amphibians, fish and birds (Haukås et al. 2007).
PFOS viste de højeste koncentrationer, med værdier op til 225 ng/g i lever fra gråmåger.
PFOS displayed the highest concentrations, with values up to 225 ng/g in glaucous gull liver.
Lever-baseret biomagnificeringsfaktorer var >1 for PFHxS, PFOS, PFNA og SPFC i de fleste rov-bytte forhold.
Liver based magnification factors displayed values >1 for PFHxS, PFOS, PFNA and SPFCs in the majority of predator-pray relationship.
Forfatterne fandt, at graden af trofisk overførelse af perfluorforbindelser var lig med graden for DDT og PBDE.
The authors found that the degree of trophic transfer of PFCs was similar to that of PCB, DDT and PBDE.
Baseret på empiriske laboratorie- og feltdata synes PFC'er med en fluorcarbon kæde på syv eller færre fluorerede kulstoatomer ikke at være bioaccumulative og har heller ikke et betydende biomagnification potentiale i fødekæder.
Based on the empirical laboratory and field data, PFCs with seven or fewer fluorinated carbons are not bioaccumulative and do not possess significant biomagnification potential in food webs.
Mere forskning er nødvendig for at bestemme bioaccumulation potentialet for PFCA'er med længere fluorocarbon kæder(>8).
More research is needed to charachterize the bioaccumulation potential of PFCAs with longer fluorinated carbon chains (>8).
6.2.8.3 Niveauer i fisk og muslinger
6.2.8.3 Levels in fish and mussels
En undersøgelse udført i ti nordlige og centrale portugisiske flodmundinger vurderede vævsbelastning med PFOS i muslinger (Mytilus galloprovincialis), og den mulige sammenhæng mellem PFOS-indhold og alder/størrelse og køn på organismerne (Cunha et al., 2005).
A study performed in ten north-central Portuguese estuaries evaluated the tissue burden of PFOS in mussel (Mytilus galloprovincialis) and the potential relationship between PFOS content and age/size and sex of the organisms (Cunha et al. 2005).
PFOS blev observeret i alle muslinger med koncentrationer i området 36,8 - 129 ng/g friskvægt.
PFOS was observed in all mussels collected with whole body burden concentrations in the range 36.8 - 129 ng/g.
Markante forskelle i PFOS-koncentrationerne blev observeret i forskellige kropsvæv med højere koncentrationer i haemolymph (blod) og fordøjelseskirtelvæv.
Significant different PFOS concentrations were observed in the different body tissues with higher concentrations in haemolimph and digestive gland tissues.
Markante forskelle blev også fundet mellem færdigudviklede og ikke-færdigudviklede dyr, hvoraf sidstnævnte viste markant lavere PFOS-niveauer.
Significant differences were also found between mature and non-mature animals, the latter showing significantly lower PFOS levels.
PFOS-koncentrationen i fiskelever fra ferskvandslokaliteter i Flandern (Belgien) blev korreleret til biologiske parametre som serum alanin aminotransferase (ALT) aktivitet, serum proteinindhold, hæmatokritværdi, serum elektrolytniveauer, tilstand og vækstrate (Hoff et al., 2005a).
The PFOS concentration in fish liver from freshwater locations in Flanders (Belgium) was correlated to biological endpoints (serum ALT enzyme activity, serum protein content, hematocrit value, serum electrolyte levels, condition and growth rate) (Hoff et al. 2005a).
Skønt nogle biologiske parametre blev ændret af PFOS-eksponering, var der ingen indikationer på et fald i fiskebestanden eller reducering af vækstkapaciteten.
Although some biological endpoints were suggested to be altered by PFOS exposure, no indications were obtained for a decrease in fish condition or reduce growth capacity.
Et begrænset antal muslinger og østersprøver fra Sydkina og Japan blev analyseret for at teste en nyudviklet analysemetode for bestemmelse af perfluorforbindelser i biota (So et al., 2006).
A limited number of mussels and oyster samples from South China and Japan were analyzed in order to test a new developed analytical method for PFCs determination in biota (So et al. 2006).
Koncentrationerne rangerede fra 0,114 til 0,586 ng/g for PFOS, 0,063 til 0,512 ng/g for PFHxS, <0,012 til 0,030 ng/g for PFBS og 0,038 til 2,957 ng/g for PFOSA.
Concentrations ranged from 0.114 to 0.586 ng/g for PFOS, 0.063 to 0.512 ng/g for PFHxS, <0.012 to 0.030 ng/g for PFBS, and 0.038 to 2.957 ng/g for PFOSA.
Østersprøver fra Tokyobugten havde den største koncentration af PFOS og PFOSA.
Oyster samples from Tokyo Bay had the greatest concentrations of PFOS and PFOSA.
Perfluorcarboxylater (PFCA'er), perfluorsulfonater (PFSA'er) og umættede fluortelomercarboxylater (8:2 og 10:2 FTUCA'er) blev målt i prøver fra søørreder (Salvelinus namaycush) fra de store søer (the Great Lakes) i Canada (Furdui et al., 2007).
Perfluorinated carboxylates (PFCAs), perfluorinated sulfonates and unsaturated fluorotelomer carboxylates (8:2 and 10:2 FTUCAs) were measured in lake trout (Salvelinus namaycush) samples from the Great Lakes in Canada (Furdui et al. 2007).
Den mest observerede perfluoralkyl kontaminant var PFOS med den højeste koncentration på 121±14 ng/g, som blev fundet i prøver fra Lake Erie.
The major perfluoroalkyl contaminant observed was PFOS with the highest concentration found in samples from Lake Erie (121±14 ng/g).
Perfluordecansulfonat (PFDS) blev sporet i 89% af prøverne.
Perfluorodecane sulfonate (PFDS) was detected in 89% of the samples.
8:2 FTUCA blev bestemt i koncentrationer mellem 0,1 og 0,2 ng/g - med det højeste niveau i prøver, som også viste forhøjede koncentrationer af PFOA.
The 8:2 FTUCA was detected at concentrations ranging between 0.1 and 0.2 ng/g; with the highest level in samples showing also elevated concentrations of PFOA.
Tilstedeværelsen af 8:2 FTUCA og PFOA kan stamme fra metabolisme af 8:2 fluortelomeralkohol (8:2 FTOH) som observeret i rottemetabolisme af Martin et al. (2005).
The presence of 8:2 FTUCA and PFOA may originate from metabolization of 8:2 fluorotelomer alcohol (8:2 FTOH) as observed in rat metabolism by Martin et al. (2005).
10:2 FTUCA blev kun fundet i 9% af prøverne.
The 10:2 FTUCA was detected only in 9% of the samples.
6.2.8.4 Niveauer i fugle
6.2.8.4 Levels in birds
PFC er blevet bestemt i havfugle og landfugle overalt I verden.
PFCs have been detected worldwide in seabirds and terrestrial birds.
De højeste koncentrationer er fundet I fugle fra industriområder.
The highest PFCs concentrations are found in birds from the industrialized areas.
Koncentrationer i fiskeædende fugle er normalt lavere end i fiskeædende pattedyr.
PFCs concentrations in fish-eating birds are usually lower than concentrations measured in fish-eating mammals.
Dette kan skyldes en forskellig niveauplacering i fødekæderne eller en kortere elimineringstid i fugle.
This could be due toa different trophic position in the respective foodweb or a shorter elimination half-life in birds.
Niveauer af perfluorforbindelser blev undersøgt i plasma, lever, hjerne og æg fra voksne gråmåger (Larus hyperboreus) fra det norske Arktis (Verreault et al., 2005).
PFCs levels were investigated in plasma, liver, brain and eggs from adult glaucous gull (Larus hyperboreus) from the Norwegian Arctic (Verreault et al. 2005).
PFBS, PFOSA og de umættede fluortelomercarboxylsyrer FTUCA) blev ikke fundet i nogen af prøverne.
PFBS, PFOSA and the unsaturated fluorotelomer carboxylic acids (FTUCA) were not detected in any sample.
Akkumulationsprofilerne for PFCA'er blev karakteriseret ved høje andel af forbindelser med lange kæder og ulige antal kulstofatomer (C11 og C13).
The accumulation profiles of PFCAs were characterized by high proportions of the long and odd-numbered carbon-chained-length compounds (C11 and C13).
PFOS blev bestemt i lever og blod fra den store mejse (Parus major) i nærheden af en stort fluorkemisk fabrik i Belgien (Dauwe et al., 2007).
PFOS was determined in liver and blood of a small song bird, the great tit (Parus major) in the vicinity of a large fluorochemical plant in Belgium (Dauwe et al. 2007).
Koncentrationerne af PFOS rangerede fra 553 til 11,359 ng/g i lever og fra 24 til 1625 ng/g i blod.
The concentrations of PFOS ranged from 553 to 11,359 ng/g in liver and from 24 to 1625 ng/g in blood.
Leverkoncentrationerne overskred i de fleste fugle standardkoncentrationerne for beskyttelse af fuglearter (Beach et al., 2006).
The hepatic concentrations exceeded in most birds the hepatic benchmark concentrations for the protection of avian species (Beach et al. 2006).
Nær den samme fluorkemiske fabrik fandt Hoff et al. (2005b), at PFOS havde en markant påvirkning på enzymet alanin aminotransferase, niveauet af triglycerider og cholesterol i plasma fra nyudklækkede musvit-unger (Parus major).
Near the same fluorochemical plant, Hoff et al. (2005b) found that PFOS significantly affected alanine aminotranferase, triglycerides and cholesterol in plasma of nestling great tits.
6.2.8.5 Niveauer i vandpattedyr
6.2.8.5 Levels in aquatic mammals
Forekomst og tidsudvikling af niveauer af perfluorforbindelser er blevet undersøgt i marsvin (Phocoena phocoena) fra kystvandene omkring Island, Norge og Danmark, og i den tyske del af Østersøen (Van deVijver et al., 2004).
Occurrence and trends of PFCs levels have been investigated in harbour porpoises (Phocoena phocoena) from coastal waters around Iceland, Norway and Denmark, and in the German Baltic Sea (Van de Vijver et al. 2004).
Leverproøver blev samlet for i alt 49 individer.
Liver samples were collected for a total of 49 individuals.
PFOS-koncentrationerne var fra 26 til 1149 ng/g friskvægt.
PFOS concentrations ranged from 26 to 1149 ng/g ww.
En geografisk forskel blev konstateret med en faldende tendens i forureningen af perfluorforbindelser fra syd mod nord, med de højeste koncentrationer i marsvin fra Østersøen.
A geographical difference was observed with a decreasing trend in PFCs contamination from south to north, with the highest concentrations in porpoises from the Baltic Sea.
Niveauer af perfluorforbindelser i isbjørne (Ursus maritimus) fra Østgrønland blev rapporteret første gang af Smithwick et al. (2005a).
PFCs levels in polar bears (Ursus maritimus) from East Greenland were reported for the first time by Smithwick et al. (2005a).
Levervæv fra i alt 29 individer samlet fra 1999 til 2001 blev analyseret.
Liver tissue from a total of 29 individuals collected from 1999 to 2001 was analyzed.
En undersøgelse rundt om Nordpolen af perfluoralkylforureninger blev udført ved at analyse disse forbindelser i levervæv og blod fra isbjørne (Ursus maritimus) fra fem lokaliteter i det nordamerikanske Arktis og to lokaliteter i det europæiske Arktis (Smithwich et al, 2005b).
A circumpolar study of perfluoroalkyl contaminants was carried out by analyzing these compounds in liver tissue and blood from polar bears (Ursus maritimus) from five locations in the North American Arctic and two locations in the European Arctic (Smithwick et al. 2005b).
PFOS-koncentrationerne var markant korreleret med alder i fire af de syv lokaliteter, hvor prøverne blev taget, mens køn ikke var korreleret til koncentrationen for nogen forbindelse.
PFOS concentrations were significantly correlated with age at four of seven sampling locations, while gender was not correlated to concentration for any compound.
Koncentrationerne af perfluorforbindelser blev sammenlignet med koncentrationer af chlorerede og bromerede organiske forureninger i to sub-bestande af isbjørne (Ursus maritimus) i Alaska, Beauforthavet og Chukchihavet (Kannan et al., 2005b).
The concentrations of PFCs were compared to those of chlorinated and brominated organic pollutants in two subpopulations of polar bears (Ursus maritimus) from Alaska, the Beaufort Sea and the Chukchi Sea populations (Kannan et al. 2005b).
Resultaterne af denne undersøgelse indikerede forskelle i koncentrationer og profiler af organohalogenforbindelser mellem de to sub-bestande.
The results of the study indicated differences in concentrations and profiles of organohalogen compounds between the two subpopulations.
Hypotesen var, at forskellen kunne skyldes forskellige eksponeringer fra forskellige transportveje af urenheder (fra Japan og Sydøstasien eller fra Rusland og Atlanterhavet).
It was hypothesized that the difference could be due to different exposures from different transport paths of contaminants (from Japan and Southeast Asia or from Russia and Atlantic Ocean).
Kilden til forskellen kunne også skyldes forskellige fødevaner hos de to sub-bestande.
The source of difference could also be due to different feeding habits of the two subpopulations.
Isomerprofilen for PFCAer blev identificeret i levervæv fra 15 isbjørne (Ursus maritimus) fra canadisk Arktis og Østgrønland (De Silva et al., 2004).
The isomer profile of PFCAs was identified in liver tissue from 15 polar bears (Ursus maritimus) from Canadian Arctic and Eastern Greenland (De Silva et al. 2004).
PFOA-isomermønstret i Grønland viste en udbredelse af forgrenede isomere, mens kun linære isomere blev fundet i bjørne fra Canada.
The PFOA isomer pattern in Greenland showed a prevalence of branched isomers, while only the linear isomers were found in bears from Canada.
Tilstedeværelsen af forgrenede isomerer pegede på bidrag fra forbindelser oprindeligt fremstillet ved elektrokemisk fluorering (ECF), mens udbredelse af linære isomerer pegede på bidrag fra forbindelser fremstillet ved telomerisering.
The presence of branched isomers suggested some contribution from compounds obtained with electrofluorination (EF), while prevalence of linear isomers suggested the contribution from compounds obtained with telomerisation.
Vævsdistribueringen af perfluorforbindelser blev undersøgt i spættede sæler (Phoca vitulina) fra det hollandske vadehav (Van de Vijver et al., 2005).
The tissue distribution of PFCs was investigated in harbour seals (Phoca vitulina) from the Dutch Wadden Sea (Van de Vijver et al. 2005).
Perfluorforbindelser blev analyseret i lever, nyre, spæk, muskler og milt.
PFCs were analyzed in liver, kidney, blubber, muscle, and spleen tissue.
PFOS var den altdominerende forbindelse med koncentrationer rangerende fra 89 til 2724 ng/g vådvægt.
PFOS was the predominant compound with concentrations ranging from 89 to 2724 ng/g wet weight.
Perfluorbutansulfonat (PFBS) blev fundet i koncentrationer på 2,7 ± 0,7 ng/g ww og kun i spæk.
Perfluorobutane sulfonate (PFBS) was found at concentrations of 2.7 ± 0.7 ng/g ww and only in spleen tissue.
Stigende PFOS-koncentration blev observeret i rækkefølgen nyre > lever > hvalspæk > skeletmuskler.
Increasing PFOS concentration was observed in the order kidney> liver> blubber> skeletal muscle.
Koncentrationer af perfluorcarboxylsyrer og -sulfonsyrer blev bestemt i plasma fra øresvindelfiner (Tursiops truncatus) fra den Mexicanske Golf og Atlanterhavet (Houde et al., 2005).
Concentrations of perfluorinated carboxylic acids (PFCAs) and sulfonic acids were determined in plasma of bottlenosed dolphins (Tursiops truncatus) from the Gulf of Mexico and the Atlantic Ocean (Houde et al. 2005).