natgillin/translations-raw huggingface dataset:
V roce 1976 jsem byl italským parlamentem zvolen poslancem Evropského parlamentu a roku 1977 jsem se stal jeho předsedou.
Having been elected Member of the European Parliament for Italy in 1976, I was elected its President in 1977.
Děkuji evropským poslancům tohoto volebního období, že se mě během let 1977–1979, tedy třikrát za sebou (což bylo vzhledem k tehdejším předpisům velmi ojedinělé), rozhodli znovu zvolit, aby byl za mého předsednictví a jejich plné spolupráce uskutečněn největší demokratický počin Evropy: volba poslanců Evropského parlamentu ve všeobecných volbách.
I am grateful to the Members of the European Parliament during that parliamentary term, who three times in succession, from 1977 to 1979 (an uncommon occurrence under the regulatory framework of the time), decided to re-elect me in order to ensure the success, under my presidency and with their full cooperation, of the greatest of European democratic undertakings: election of the European Parliament by universal surage.
Bylo to rušné a strhující období: konečně jsme mohli provolávat naše evropská přesvědčení na všech náměstích a v různých jazycích, a když nepomáhala znalost jazyka, sloužila nám k zprostředkování jistot ohledně budoucnosti Evropy naše proevropská víra.
It was an intense and exhilarating period: we were at last shouting our belief in Europe from every town square, in dierent languages, and when knowing the language was of no assistance, our belief in Europe served to convey our convictions on the future of Europe.
Po veřejném vyhlášení výsledků voleb jsme se dozvěděli, že v devíti členských státech zvolilo 114 375 367 voličů 410 poslanců.
When the elections results were announced, we saw that 114 375 367 voters, in nine Member States, had elected 410 Members.
Kromě této významné události, kterou byly volby do Evropského parlamentu prostřednictvím všeobecného volebního práva, přispívaly k politickému a ekonomickému zviditelnění procesu evropské integrace i další události.
However, alongside the already signicant advent of elections to the European Parliament by universal surage, there were also other events which helped to raise the political and economic importance of the process of European integration.
Koncem sedmdesátých let, za mého předsednictví a během jednání o evropských volbách, se Evropa, nejprve o šesti a potom o devíti členech, přesto ale uvězněna od východu na západ mezi ideologickými hranicemi 19. století, stala nejen svědkem, ale díky své oddanosti vůči demokratickým ideálům se i zúčastnila pádu dvou diktátorských pravicových režimů, a to nejprve Salazarova v Portugalsku a poté Frankova ve Španělsku.
In the late 1970s, during my presidency and as the European election process progressed, the Europe of six, and then of nine, trapped to the east and west between the ideologies of the 19th Century, not only witnessed but also precipitated, through its faith in democratic ideals, the fall of two right-wing dictatorships – first of Franco in Spain, and then of Salazar in Portugal.
Jako předseda Evropského parlamentu jsem měl tehdy tu čest přednést první evropský proslov před španělskými kortesami, které byly slavnostně svolány v Madridu, a později i k portugalskému parlamentu, který se za tímto účelem shromáždil v Lisabonu.
It was my honour, as the President of the European Parliament, to give the first pro-European speech in the Spanish Cortes, solemnly convened in Madrid, and later to the Portuguese Parliament which, appropriately, was meeting in Lisbon.
Ačkoli vztahy se zeměmi východního bloku zůstaly nepropustné – v důsledku přísné kontroly uplatňované na komunistické země v rámci zásady omezené suverenity –, dokázala se naše Evropa přeměnit v oblast míru, svobody, ekonomického rozvoje, volného trhu a sociální solidarity, a stala se strhující či alespoň lákavou pro země východního bloku.
Furthermore, although relations with the East remained impervious – given the tight grip maintained on the Soviet countries in application of the principle of limited sovereignty – our Europe, which was managing to forge itself into an area of peace, freedom, economic development, free markets and social solidarity, nevertheless held a fascination, or at an least attraction, for the countries of the East.
Nesmíme ale zapomínat, že pokračující proces budování Evropy se pravidelně potýkal s menšími či většími problémy pramenícími z neutichajícího koniktu mezi hájením zásad státní příslušnosti a rozsáhlými nadnárodními iniciativami.
One should not forget, however, that the on-going process of the construction of Europe periodically experienced major or minor crises attributable to the permanent conict between upholding the principle of nationality and extensive supranational initiatives.
Tímto uzavřu svou nevyhnutelně nepřesnou vzpomínku a poznamenám, že za mého předsednictví zahájil Parlament proces, který dne 13. prosince 1979 vedl k zamítnutí rozpočtu navrženého Radou ministrů, čímž chtěl nejen upozornit na určité aspekty, které považoval za nepřijatelné, ale rovněž plně uplatnit svou úlohu rozpočtového orgánu ve finančních mechanismech Společenství.
I will conclude my inevitably hazy recollections at that point, noting that, under my presidency, Parliament triggered the process which led, on 13 December 1979, to the budget presented by the Council of Ministers being thrown out. In doing so, it wished not only to draw attention to aspects of the budget approach which it considered unacceptable, but also fully to assert its budget authority role within the Community financial system.
EMILIO COLOMBOVÍTÁ STAROSTU ŠTRASBURKU PIERRA PFLIMLINA NA USTAVUJÍCÍM ZASEDÁNÍ V ČERVENCI 1979 PO PRVNÍCH PŘÍMÝCH VOLBÁCH DO EVROPSKÉHO PARLAMENTU.
EMILIO COLOMBOWELCOMES PIERRE PFIMLIN, MAYOR OF STRASBOURG, AT THE JULY 1979 INAUGURAL SESSION, FOLLOWING THE FIRST DIRECT ELECTIONS TO THE
Na jaře roku 1979 jsem byla ministryní zdravotnictví a sociálního zabezpečení, když se mne prezident Giscard d’Estaing několik měsíců před prvními všeobecnými volbami do Evropského parlamentu zeptal, zda bych přijala vedoucí místo na seznamu kandidátů do těchto voleb.
In the spring of 1979 I was Minister for Health and Social Security when, a few months before the first elections to the European Parliament by universal surage, President Giscard d’Estaing asked me if I would be willing to head a list of candidates for this election.
ČERVENEC 1979 LEDEN 1982
JULY 1979 JANUARY 1982
Tuto poctu jsem přijala bez váhání, neboť pro mne, od konce války nesmlouvavou bojovnici za budování Evropy, to byl jediný prostředek, který mohl zpečetit usmíření mezi Francií a Německem a zabránit opakování dramatických událostí, k nimž v minulosti došlo.
I accepted this honour without hesitation, having been a militant supporter of European integration since the end of the war, regarding it as the only way to set the seal on reconciliation between France and Germany and avoid a recurrence of the tragedies of the past.
Poté, co moje kandidátka získala velmi dobrý výsledek, prezident Giscard d’Estaing, který byl příznivcem symbolů usmíření, a tedy chápal, co ztělesňuje někdo, kdo byl deportován, navrhl ostatním vládám, aby mě podpořily ve funkci předsedkyně nového Parlamentu, o čemž jsem já sama nikdy ani nesnila.
After the excellent result achieved by my list, President Giscard d’Estaing, who was sensitive to symbols of reconciliation and hence aware of the signicance of a former deportee, suggested to the other governments that I should be made President of the new Parliament, something that I had never imagined happening.
A tak jsem byla dne 13. července 1979 zvolena ve druhém kole absolutní většinou předsedkyní nového shromáždění.
That is how, on 13 July 1979, by an absolute majority in the second round, I came to be elected President of the new assembly.
Úkol, který jsem měla před sebou, nebyl úplně bez problémů.
The task that now faced me was not without its problems.
Především se díky volbě všeobecným hlasováním změnila povaha mandátu nových poslanců, neboť do té doby členové shromáždění zastupovali ve druhém stupni vnitrostátní parlamenty.
First of all, the nature of the new Members’ mandate had changed now that they were elected by universal surage, as opposed to the former situation in which members of the Assembly were representatives of the national parliaments.
Také demokratická motivace byla bezprostřednější.
The democratic underpinning had now become more
K tomu se přidávaly i problémy spojené s umístěním.
To this was added a geographical issue.
Do té doby se evropské shromáždění scházelo nejčastěji v Lucemburku, kde ostatně sídlila většina jeho úředníků.
Up to then the European Assembly had usually met in Luxembourg, where most of its ocials also lived.
Ve Štrasburku neměl Parlament ani vlastní jednací sál, ani kanceláře, a vždy na jeden týden v měsíci se nastěhoval do prostor Rady Evropy, přičemž musel z Lucemburku dopravit všechny nezbytné dokumenty.
In Strasbourg, the Parliament had neither its own chamber nor any oces, and therefore had to squat for one week each month in the premises of the Council of Europe, bringing all the necessary documents with it from Luxembourg.
Je asi jasné, že toto putování se některým poslancům příliš nelíbilo, a já jsem musela mírnit určitý odpor.
One can imagine that this peripatetic existence was not to the liking of some of the parliamentarians, so that I had to contain a certain level of disgruntlement.
Bylo potřeba několika měsíců, než jsme si na nový způsob fungování zvykli.
It took months for this new modus operandi to become second nature.
Některá zasedání jsme ještě museli pořádat v Lucemburku.
We still had to continue to hold a few sessions in Luxembourg.
S dojetím ostatně vzpomínám, jak jsem tam přijala egyptského prezidenta Anvara Sadata krátce před tím, než byl zavražděn.
It was there that I remember with emotion welcoming the Egyptian President Anwar El Sadat not long before he was assassinated.
Poslanci si samozřejmě přáli potvrdit své pravomoci, v rozpočtové oblasti zcela nové.
The Members of the European Parliament, as one may imagine, wanted to assert their new authority in budgetary matters.
Rozpočet na rok 1980 lehce překračoval hranici, kterou smlouvy Evropskému parlamentu přiznávaly.
The budget that had been drawn up for 1980 turned out to have slightly exceeded the ceiling allocated by the treaties to the European Parliament.
Zvědavost byla o to větší, že předsednická funkce byla svěřena ženě, což v té době bylo ještě zarážející.
As the point at issue was combating world hunger, I unhesitatingly declared this budget to have been duly adopted.
Vzpomínám si, že uvnitř Společenství i mimo ně jsem byla vždy přijímána velmi dobře, zejména ve Spojených státech, v Kanadě, v Číně, v Japonsku.
I remember the real interest that the new European Parliament aroused outside the Community in those now distant days.
Ke každé ze svých návštěv jsem pokud možno zvala stálé zástupce Komise.
Whenever possible I involved the Commission permanent representatives in these visits.
Po celou dobu výkonu funkce předsedkyně, která trvala dva a půl roku, jsem se vždy považovala a byla jsem považována za osobu nadstranickou a zastupující celý Parlament.
Throughout a presidency that lasted two and a half years, I never had any diculty in always being seen by myself and others as standing above party divisions and representing the whole of Parliament.
Zkrátka toto období výkonu funkce předsedkyně, někdy obtížné a vždy vzrušující, bylo nejbohatším obdobím mého života.
In short, this sometimes dicult, always fascinating presidency has remained the most rewarding period of my life.
Vzpomínám na ně s nostalgií, stejně jako na léta, která jsem poté strávila v Parlamentu až do svého návratu do francouzské vlády v roce 1993.
I look back on it with nostalgia, as I do on the subsequent years I spent at the European Parliament before returning to the French Government in 1993.
LEDEN 1987 ČERVENEC 1989
JANUARY 1987 JULY 1989
Když jsem vzpomínal na klíčové momenty svého předsednictví v Evropském parlamentu, vybavily se mi jako první volby, které tomu předcházely, už proto, že byly velmi napínavé a těsné.
On reecting on the key moments of my presidency of the EP, my mind immediately went back to the election which preceded it, simply because it was an exciting, close-run thing.
Já i Enrique Barón Crespo, můj soupeř a také případný nástupce v mé funkci, jsme vedli rázné předvolební kampaně, které však neobsahovaly žádné projevy osobních urážek.
My rival – and eventual successor in post – Enrique Baron Crespo and I both ran campaigns which were energetic but which contained no element of personal rancour or invective.
Zvítězil jsem o pouhých pět hlasů a i potom jsme zůstali přáteli, dále jsme prosazovali své rozdílné názory na „Evropu“, ale spojovala nás snaha o to, aby evropské orgány sloužily lidu našeho kontinentu.
After my victory, by the slim margin of five votes, we could remain friends, holding diering views on the details of ‘Europe‘, but with a common commitment to making its institutions work in the service of the peoples of our continent.
Domnívám se, že toto je také účel, kterému by měla sloužit politika na jakékoliv úrovni, a jsem zklamaný, že tomu tak často není.
I believe that is the way our politics, at whatever level, should always function, and regret that they seldom do.
Každý předseda Evropského parlamentu od roku 1979 by mohl říct, že jeho funkční období bylo obdobím významných změn.
Every President of the EP since 1979 can say that their period in oce coincided with a time of important change.
To je odrazem toho, že náš orgán a v podstatě i Evropa jako politický celek se neustále vyvíjí.
That is a reection of the fact that our institution, and indeed political Europe as a whole, has been constantly evolving.
Všechny klíčové okamžiky mého předsednictví byly spojeny s jednou z rozhodujících vývojových etap Evropského parlamentu a Unie, zejména s Jednotným evropským aktem.
My key moments as President were linked to one of those crucially important evolutionary stages in the history of the Parliament and of the Union, namely the Single European Act (SEA).
Po období relativní stagnace na začátku osmdesátých let byl přechod od společného trhu k integrované ekonomice prostřednictvím Jednotného evropského aktu tou „velkou myšlenkou“, která posunula Evropu vpřed a vedla k vytvoření Unie a jejím následným vývojovým etapám.
After a period of comparative stagnation in the early 1980s, the ‘Big Idea’ which pulled Europe forward was the development, via the Single European Act (SEA) from a common market towards an integrated economy, which in turn led in the direction of the Union and the subsequent evolutionary stages.
Jsem hrdý na to, že Parlament hrál významnou úlohu při prosazování jednotného trhu, a jakmile vstoupil v platnost Jednotný evropský akt, pouhých šest měsíců po začátku mého předsednictví, věděl jsem, že v Parlamentu začala nová éra.
I am proud that the Parliament had played a signicant role in making the case for the single market and when the SEA came into force, just six months after I became President, I knew that a new era had begun in Parliament.
Velmi krátce na to začaly chodit návrhy právních předpisů v rámci nově zřízeného systému dvojího čtení a Parlament, který nechtěl promarnit příležitost prokázat svou rostoucí vyspělost, musel tyto návrhy urychleně a účinně zpracovat.
Within a very short time, draft legislation under the new two-readings dispensation would begin to arrive and would have to be dealt with expeditiously and eciently, if our institution was not to lose the opportunity of demonstrating our growing maturity. This required swift re-organisation at both political and administrative levels.
Pro všechny zúčastněné, poslance i úředníky, to byla terra incognita a považuji za opravdový úspěch, že se Parlamentu podařilo úspěšně přizpůsobit novým opatřením pouze s několika malými nedostatky.
All this was terra incognita for all concerned, members and ocials alike, and the fact that Parliament managed successfully to adapt to the new arrangements with only a very few roughnesses I consider a real achievement.
Rád bych připomněl tři momenty, které jsou dle mého názoru důkazem toho, že okolní svět zaznamenal pokrok, kterého jsme dosáhli, a přijal skutečnost, že Evropa již není pouhým uskupením států, nýbrž skutečný celek v pokročilém stadiu vývoje, který je třeba brát vážně.
I recall three moments thereafter which I believe demonstrate that the world outside had taken notice of the progress achieved and had begun to take on board the fact that ‘Europe’ was no longer a collection of countries, but a more-than-embryonic entity, which had to be taken seriously.
Pravděpodobně nejvýznamnějším z těchto momentů byla má návštěva Sovětského svazu, jehož vedení se rozhodlo uznat Společenství jako takové a začít rozvíjet vztahy mezi Nejvyšším sovětem a Evropským parlamentem.
Perhaps the most important of these was a presidential visit to the Soviet Union, whose leadership had decided to recognise the Community as such and to develop relations between the Supreme Soviet and the EP.
V té době jsme ještě nevěděli, že do pádu komunistického impéria zbývá jen pár let, ale z rozhovorů s předsedou Nejvyššího sovětu Augustem Vossem a prezidentem Andrejem Gromykem bylo
We were not to know at the time that the end of the Communist empire was but a few years away, but it was obvious from my discussions with President Augusts Voss of the Supreme Soviet and with the State President, Andrei Gromyko, that part of the changes that were already underway in Moscow involved a new policy which accorded greater importance to the European Community and to the EP.
Druhým z těchto momentů byla má účast na setkání představitelů států Jižní Ameriky v San Juan de Costa Rica.
The second such moment was my attendance at a meeting of South American heads of Government in San Juan de Costa Rica.
Stejně jako evropští „otcové zakladatelé“ zhruba před třiceti lety, i oni usilovali o vytvoření institucí, které by jim umožnily dosahovat společných cílů.
They were striving, much as the European ‘Founding Fathers’ had done some thirty years before, to create institutions through which common objectives could be achieved.
(Výsledkem těchto setkání byl Andský parlament a Mercorsur).
(The Andean Parliament and Mercosur were two of the fruits of these eorts.)
Co na mě zapůsobilo nejvíc, byl obdiv, který tito vůdcové chovali k evropskému projektu a jejich uznání pokroku, jehož jsme dosáhli.
What struck me most was the admiration which those leaders had for the European enterprise and their appreciation of the degree of success we had already secured.
Náš projekt byl v politické historii jedinečný a stal se vzorem pro ostatní.
Our adventure had been unique in political history and we had become a role model for others.
Posledním z těchto klíčových okamžiků byl projev papeže Jana Pavla během plenárního zasedání Evropského parlamentu.
The third key moment which I recall was the visit of Pope John-Paul to address a Plenary Session of the EP.
Tato návštěva se proslavila díky dramatické konfrontaci mezi papežem a reverendem Ianem Paisleym.
It became famous for the dramatic confrontation between the visitor and the Rev. Ian Paisley.
Tento incident byl soustem pro bulvární tisk, přestože trval jen pár vteřin, a vzhledem k tomu, že jsem jej předvídal, podařilo se jej udržet pod kontrolou.
This was a duel which was a gift to the tabloid press, even though it lasted but a few seconds, and, since I had anticipated it, the incident was always under control.
Nejdůležitější však na této návštěvě bylo, že Evropa získala další uznání mimo Společenství jako skutečný politický i institucionální celek, který je třeba začlenit do mezinárodních vztahů.
But the underlying importance of the visit was a further recognition, from outside the Community, that political and institutional Europe was a reality which had now to be taken account of in international relations.
Tyto tři vzpomínky z mého předsednictví mě vedou k tomu, abych poukázal na paradox, že úspěchy EU a jejích orgánů jsou často zjevnější těm, kteří na ně pohlíží z venku.
These three memories of my presidency lead me, in conclusion, to draw attention to the paradox that the successes of the EU and its institutions are frequently more apparent to those looking at the Union from the outside.
Naším úkolem tedy zůstává více přiblížit tyto úspěchy občanům Evropy.
The challenge remains to make those successes more obvious to the citizens of Europe.
LORD PLUMBPODEPISUJE ROZPOČET NA ROK 1989 S ÚŘADUJÍCÍM PŘEDSEDOU RADY FRANCISCEM FERNANDEZEM ORDOÑEZEM.
LORD PLUMB SIGNS THE 1989 BUDGET WITH THE PRESIDENTINOFFICE OF THE COUNCIL, FRANCISCO FERNANDEZ ORDOÑEZ
ČERVENEC 1989 LEDEN 1992
JULY 1989 JANUARY 1992
Období, v němž jsem byl předsedou Evropského parlamentu, bylo pro Evropu obdobím historických změn.
The period during which I was President of the European Parliament was a time marked by a historic leap for Europe.
V červenci 1989 jsem nastoupil do funkce předsedy parlamentu Společenství a své funkční období jsem završil tím, že jsem na zasedání Evropské rady v Maastrichtu navrhl jménem Evropského parlamentu vytvoření Evropské unie.
I began my presidency in July 1989 as President of the Parliament of the Community, and I concluded it proposing, on behalf of the EP, the birth of the European Union at the Maastricht European Council.
Prvním klíčovým okamžikem byl pád Berlínské zdi dne 9. listopadu 1989, symbolizující zmizení železné opony, která rozdělovala Evropu na dvě části, a ohlašující konec studené války.
The first key moment was the fall, on 9 November 1989, of the Berlin wall, symbolising the disappearance of the iron curtain which had divided Europe into two and presaging the end of the cold war.
Mojí první reakcí poté, co jsem tuto událost přivítal, byla výzva prezidentu Mitterrandovi a kancléři Kohlovi, aby ještě tentýž měsíc společně vystoupili na plenárním zasedání Parlamentu a dali aktivní podnět k procesu sjednocování Německa, pro nějž byl vytvořen dočasný výbor Evropského parlamentu.
My first reaction after welcoming the event was to invite President Mitterrand and Chancellor Kohl to appear together before the plenary of Parliament that very same month, in order to give an active impetus to the German unication process, for which a temporary EP committee was created.
Ve své zahajovací řeči k Evropské radě ve Štrasburku v prosinci 1989 jsem vyjádřil velké přání Parlamentu, aby všechny členské státy spolupracovaly na budoucím přistoupení zemí střední a východní Evropy.
In my initial speech to the European Council in Strasbourg in December 1989, I expressed Parliament’s strong desire to see all the Member States work together in order to open the door to the accession of the countries of central and eastern Europe.
Při té příležitosti jsem jménem Parlamentu předložil desetibodový plán, v němž se navrhovalo rozšíření stávající mezivládní konference pro vytvoření hospodářské a měnové unie (HMU) a svolání další mezivládní konference o politické unii.
On that occasion, I put forward, on behalf of Parliament, a ten-point plan in which it was proposed to expand the existing IGC for the establishment of economic and monetary union (EMU) and to set up another one for political union.
Aby se zajistilo, že tato reforma nebude pouze záležitostí vlád, navrhl jsem, aby se do ní zapojil i Evropský parlament, a posílil tak její demokratickou povahu a účinnost.
To ensure that this reform did not rest in the governments’ hands alone, I proposed that the EP should also be involved, in order to reinforce the reform’s democratic nature and eciency.
Tak byl zahájen proces, který vedl k navržení a k následnému vytvoření přípravné interinstitucionální konference.
Thus began the process leading to the proposal and subsequent creation of the Preparatory Interinstitutional Conference (PIC).
To vedlo v březnu roku 1990 k tomu, že poprvé v historii Společenství vyzvala Rada ministrů předsedu Evropského parlamentu, aby předložil náš návrh přípravné interinstitucionální konference.
That led, in March 1990, to the first-ever invitation in the history of the Community to a president of the European Parliament to address the Council, and, specically, to introduce our proposal for a PIC.