natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Podle CGKR musí být věcná působnost směrnice určena nezávisle na tom, kdo je oprávněn podat žalobu.
According to the CGKR, the substantive scope of the Directive has to be determined independently from the question of who is entitled to bring legal action.
Jinými slovy, otázka aktivní legitimace CGKR nemá vliv na to, zda došlo k přímé diskriminaci. Komise a belgická vláda sdílí názor CGKR.
In other words, the issue of the locus standi of the CGKR has no bearing on the question whether direct discrimination has occurred.
odškodnění.
enforcement or redress.
Směrnice naopak výslovně stanoví, že „[č]lenské státy mohou přijmout nebo zachovat předpisy, které jsou příznivější pro ochranu zásady rovného zacházení než ustanovení této směrnice“ 8 a že „[p]rovádění této směrnice nesmí být v žádném případě důvodem pro snížení úrovně ochrany proti diskriminaci, kterou členské státy již poskytují v oblastech upravených touto směrnicí“ 9.
On the contrary, the Directive expressly provides that ‘Member States may introduce or maintain provisions which are more favourable to the protection of the principle of equal treatment than those laid down in this Directive’ 8and that ‘[t]he implementation of this Directive shall under no circumstances constitute grounds for a reduction in the level of protection against discrimination already afforded by Member States in the fields covered by this Directive’.
V zásadě je tedy záležitostí vnitrostátního práva, zda takový subjekt zabývající se rovným zacházením, jakým je CGKR, může podat žalobu, nejedná-li v zájmu konkrétního stěžovatele.
9 Thus, in principle, it is a matter of domestic law whether or not an equal treatment body such as the CGKR may bring legal action if it is not acting on behalf of a specific complainant.
Směrnice umožňuje členským státům, aby zvolily různé metody vymáhání práva za předpokladu, že jsou osobám, které tvrdí, že byly diskriminovány, jakož i subjektům zastupujícím veřejný zájem, které reprezentují oběti-stě-žovatele, dostupné vhodné soudní nebo správní postupy.
The Directive allows Member States to choose different methods of enforcement, provided that appropriate judicial or administrative procedures are available to persons who claim to have been discriminated against, as well as to public interest bodies that represent victimcomplainants.
V tomto ohledu souhlasím se Spojeným královstvím a Irskem, že směrnice po členských státech nepožaduje, aby subjekty zastupující veřejný zájem byly považovány za subjekty mající aktivní legitimaci k podání žaloby při neexistenci stěžovatele, který tvrdí, že je obětí diskriminace.
In this respect, I agree with the United Kingdom and Ireland that the Directive does not require Member States to ensure that public interest bodies are recognised as having locus standi to bring judicial proceedings in the absence of a complainant who claims to have been the victim of discrimination.
Zdá se, že existuje určité nedorozumění, pokud jde o vztah mezi institutem přímé diskriminace a otázkou, zda je subjekt zastupující veřejný zájem oprávněn usilovat o právní nápravu tam, kde byla porušena zásada rovného zacházení.
There appears to be a degree of confusion as to the connection between the concept of direct discrimination and the question whether a public interest body is entitled to seek legal redress where the principle of equal treatment has been infringed.
Jak zdůraznily Spojené království a Irsko, směrnice není určena k tomu, aby zajistila, že podle právních předpisů členských států subjekty zastupující veřejný zájem budou moci podávat žalobu ve veřejném zájmu.
As the United Kingdom and Ireland have emphasised, the Directive was not intended to make it possible, under the laws of the Member States, for public interest bodies to bring an action in the nature of an actio popularis. They refer, in that regard, to Article 7 of the Directive.
V tomto ohledu odkazují na článek 7 směrnice. Toto ustanovení vyžaduje, aby členské státy zajistily, že soudní řízení budou dostupná „všem osobám, které se cítí poškozeny nedodržováním zásady rovného zacházení“ 6, a subjektům zastupujícím veřejný zájem jednajícím „ve prospěch nebo na podporu žalobce“ 7.
That provision requires Member States to ensure that judicial procedures are available ‘to all persons who consider themselves wronged by failure to apply the principle of equal treatment to them’ 6and to public interest bodies acting ‘on behalf or in support of the complainant’. 7
Z uvedeného ustanovení nicméně nevyplývá, že členské státy nemohou poskytnout další možnosti pro výkon práva nebo
However, it does not follow from that provision that Member States are precluded from granting additional possibilities for legal
To však neznamená, že působnost směrnice je omezena na případy, v nichž jsou identifikovatelné oběti-stěžovatelé.
However, that does not mean that the scope of the Directive is limited to cases in which there are identifiable victimcomplainants.
Formy diskriminace, které směrnice pokrývá, musí být dovozeny zejména z jejího znění a jejího účelu, nikoliv z procesních prostředků, které jsou členské státy přinejmenším povinny zajistit. Rejstřík diskriminačního chování
The forms of discrimination covered by the Directive must be inferred, above all, from its wording and its purpose, not from the remedies which the Member States are, as a minimum, required to ensure.
6 — Článek 7 odst. 1 směrnice (zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska).
6 — Article 7(1) of the Directive (emphasis added).7 — Article 7(2) of the Directive (emphasis added).
CENTRUM VOOR GELIJKHEID VAN KANSEN EN VOOR RACISMEBESTRIJDING případy identifikovatelných stěžovatelů, kteří se ucházeli o konkrétní zaměstnání, by vedl k nebezpečí ohrožení efektivity zásady rovného zacházení v odvětví zaměstnanosti.
FERYN scope of the Directive to cases of identifiable complainants who have applied for a particular job would risk undermining the effectiveness of the principle of equal treatment in the employment sector.
V jakémkoliv náboru zaměstnanců se největší „výběr“ odehrává mezi těmi, kteří se přihlásili, a těmi, kteří tak neučinili.
In any recruitment process, the greatest ‘selection’ takes place between those who apply, and those who do not.
Od nikoho nelze rozumně očekávat, že se bude ucházet o místo, pokud bude předem vědět, že z důvodu svého rasového nebo etnického původu nemá šanci být přijat.
Nobody can reasonably be expected to apply for a position if they know in advance that, because of their racial or ethnic origin, they stand no chance of being hired.
Proto veřejné prohlášení zaměstnavatele, že se osoby určitého rasového nebo etnického původu nemají hlásit, má jakýkoliv jiný, nikoliv však hypotetický účinek.
Therefore, a public statement from an employer that persons of a certain racial or ethnic origin need not apply has an effect that is anything but hypothetical.
Neuznat je coby akt diskriminace by bylo přehlížením sociální reality, že taková prohlášení mají ponižující a demoralizující dopad na osoby předmětného původu, které se chtějí účastnit pracovního trhu, a zejména na ty, které by měly zájem o práci pro takového zaměstnavatele.
To ignore that as an act of discrimination would be to ignore the social reality that such statements are bound to have a humiliating and demoralising impact on persons of that origin who want to participate in the labour market and, in particular, on those who would have been interested in working for the employer at issue.
zakázaného směrnicí je jedna věc; rejstřík mechanismů vymáhání práva a procesních prostředků, který směrnice výslovně stanoví, je věcí zcela jinou.
The range of discriminatory behaviour prohibited by the Directive is one thing; the range of enforcement mechanisms and remedies which the Directive specifically imposes is quite another.
Směrnice musí být pochopitelně chápána v rámci širší politiky „podpor[y] trh[u] práce prospívající[ho] sociálnímu začlenění“ 10a „zajištění rozvoje demokratických a tolerantních společností, které umožňují účast všech jednotlivců bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ“ 11.
Indeed, the Direct- ive must be understood in the framework of a wider policy ‘to foster conditions for a socially inclusive labour market’ 10and ‘to ensure the development of democratic and tolerant societies which allow the participation of all persons irrespective of racial or ethnic origin’.
Dále, jak jsem uvedl ve svém nedávném stanovisku ve věci Coleman, je-li směrnice přijata na základě článku 13 ES, musí být vykládána ve světle širších hodnot, na nichž toto ustanovení spočívá 12.
11Furthermore, as I have argued in my recent Opinion in Coleman, when a directive is adopted on the basis of Article 13 EC, it must be interpreted in the light of the broader values underlying that provision.
Směrnice nepochybně stanoví minimální opatření, ale to není důvod, aby byla její působnost vykládána úžeji, nežli by to výklad ve světle těchto hodnot umožňoval.
12Admittedly, the Directive lays down minimum measures, but that is no reason to construe its scope more narrowly than a reading in the light of those values would warrant.
Minimální standard ochrany není totéž co velmi nízký standard ochrany.
A minimum standard of protection is not the same as a minimal standard of protection.
Pravidla Společenství o ochraně proti diskriminaci mohou členským státům ponechat prostor pro zajištění ještě vyšší ochrany, ale z toho není možné dovodit, že úroveň ochrany nabízená pravidly Společenství je ta nejnižší myslitelná 13.
Community rules for protection against discrimination may leave a margin for the Member States to ensure even greater protection, but from that we cannot conclude that the level of protection offered by the Community rules is the lowest conceivable. 13
Na tomto základě se mi jeví, že výklad, který by omezil působnost směrnice na
Against this background, it seems to me that an interpretation that would limit the
10 — Bod 8 odůvodnění směrnice.11 — Bod 12 odůvodnění směrnice.
10 — 8th recital in the preamble to the Directive.11 — 12th recital in the preamble to the Directive.
12 — Viz mé stanovisko ve věci C-303/06, která je nyní projednávána Soudním dvorem, body 7 a násl.
12 — See my Opinion in Case C-303/06 Coleman, currently pending before this Court, point 7 et seq.
Přesto v takových případech, jako je tento, může být velmi obtížné identifikovat jednotlivé oběti, jelikož postižené osoby se především takovému zaměstnavateli ani nepřihlásí.
Yet, in cases such as these it may be very difficult to identify individual victims, since the persons affected may not even apply for a position with that employer in the first place.
Spojené království a Irsko při jednání připustily, že pojem „oběť“ musí pokrývat osoby, které by měly zájem ucházet se a jsou pro takovou práci kvalifikovány.
At the hearing, the United Kingdom and Ireland conceded that the notion of victim should cover persons who would be interested in applying and are qualified for the job.
To nicméně sotva řeší tento problém vzhledem k obtížím spojeným s individuální identifikací takových osob a jejich nízkou motivací k tomu, aby se přihlásily.
However, that hardly solves the problem, given the difficulties in identifying such persons individually and the low incentive for them to come forward.
Veřejným vyhlášením úmyslu nepřijímat do zaměstnání osoby určitého rasového nebo etnic-
By publicly stating his intention not to hire persons of a
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA M. POIARESE MADURA – VĚC C-54/07 kého původu budou zamítány, měla spadat mimo institut přímé diskriminace.
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-54/07 would be turned down, were held to fall outside the concept of direct discrimination.
kého původu zaměstnavatel ve skutečnosti vylučuje tyto osoby z procesu přijímání do zaměstnání a ze svého pracoviště.
certain racial or ethnic origin, the employer is, in fact, excluding those persons from the application process and from his workfloor.
O diskriminaci pouze nemluví, ale diskrimi­nuje.
He is not simply uttering words, he is performing a ‘speech act’.
Nepronáší pouze slova, činí „verbální úkon“ 14. Oznámení, že osoby určitého rasového nebo etnického původu nejsou vítány jako uchazeči o zaměstnání, je tudíž samo o sobě diskriminací.
14 The announcement that persons of a certain racial or ethnic origin are unwelcome as applicants for a job is thus itself a form of discrimination.
Tvrzení P. Feryna, že by zákazníci byli nepříznivě nakloněni zaměstnancům určitého etnického původu, je zcela nerelevantní, pokud jde o otázku, zda se směrnice použije.
The contention made by Mr Feryn that customers would be unfavourably disposed towards employees of a certain ethnic origin is wholly irrelevant to the question whether the Directive applies.
I kdyby toto tvrzení bylo pravdivé, ilustrovalo by to pouze skutečnost, že „trh diskriminaci nevyléčí“ 15 a že regulační zásah je nezbytný.
Even if that contention were true, it would only illustrate that ‘markets will not cure discrimination’ 15and that regulatory intervention is essential.
Přijetí regulačních opatření na úrovni Společenství krom toho zaměstnavatelům pomáhá řešit problém společného postupu tím, že brání narušení hospodářské soutěže, ke kterému by – právě z důvodu takového selhání trhu – mohlo dojít, pokud by na vnitrostátní úrovni existovaly různé standardy ochrany před diskriminací.
Moreover, the adoption of regulatory measures at Community level helps to solve a collective action problem for employers by preventing the distortion of competition that — precisely because of that market failure — could arise if different standards of protection against discrimination existed at national level.
K nevhodným výsledkům by vedlo, pokud by diskriminace takového druhu byla z určitého důvodu zcela vyloučena z působnosti směrnice, protože by tím bylo podle směrnice členskému státu nepřímo umožněno, aby zaměstnavatelé velmi účinně rozlišovali mezi kandidáty na základě rasového nebo etnického původu pouhým předchozím co možná nejzjevnějším zveřejněním diskriminační povahy své náborové politiky.
It would lead to awkward results if discrimination of this type were for some reason to be excluded altogether from the scope of the Directive, because by implication Member States would be permitted, under the Directive, to allow employers to differentiate very effectively between candidates on grounds of racial or ethnic origin, simply by publicising the discriminatory character of their recruitment policy as overtly as possible beforehand.
Tudíž by se nejočividnější strategie diskriminace zaměstnanců mohla ukázat jako „nejvýhodnější“.
Thus, the most blatant strategy of employment discrimination might also turn out to be the most ‘rewarding’.
To by zjevně podkopalo – spíše než podpořilo – podmínky trhu práce prospívající sociálnímu začlenění.
That would clearly undermine — rather than promote — conditions for a socially inclusive labour market.
Stručně řečeno, samotný účel směrnice by zmařilo, pokud by veřejná prohlášení učiněná zaměstnavatelem v souvislosti s náborovou akcí v tom smyslu, že žádosti od osob určitého etnic-
In short, it would defeat the very purpose of the Directive if public statements made by an employer in the context of a recruitment drive, to the effect that applications from persons of a certain ethnic origin
Důkazní břemeno nosti není diskriminační.“ 16 V tomto ohledu to, co platí pro diskriminaci na základě pohlaví, platí pro případy diskriminace na základě etnického původu.
The burden of proof fact discriminatory.’ 16In this respect, what is true for cases of discrimination based on sex is true for cases of discrimination based on ethnic origin.
Článek 8 směrnice doslovně přejímá text článku 4 směrnice Rady 97/80/ES ze dne 15. prosince 1997 o důkazním břemenu v případech diskriminace na základě pohlaví 17.
Indeed, Article 8 of the Directive echoes word for word the text of Article 4 of Council Directive 97/80/EC of 15 December 1997 on the burden of proof in cases of discrimination based on sex. 17
Předkládající soud rovněž žádá o objasnění otázek týkajících se důkazního břemene.
The referring court also seeks guidance as regards the burden of proof.
Tyto otázky jsou relevantní, pokud jde o tvrzení CGKR před vnitrostátním soudem, že Feryn pokračuje v diskriminační náborové praxi.
These questions are relevant to the CGKR’s allegation before the national court that Feryn continues to apply discriminatory recruitment practices.
Relevantním ustanovením je článek 8 směrnice.
The relevant provision is Article 8 of the Directive.
Z tohoto ustanovení vyplývá, že byly-li předloženy skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci, přísluší odpůrci prokázat, že k porušení zásady rovného zacházení nedošlo.
It follows from this provision that, when facts have been established from which it may be presumed that there has been direct or indirect discrimination, it is for the respondent to prove that there has been no breach of the principle of equal treatment.
Tudíž tam, kde se jeví prima facie, že jde o přímou diskriminaci, přísluší zaměstnavateli, aby prokázal, že tato zásada porušena nebyla.
Thus, where there is a prima facie case of discrimination, it is for the employer to prove that that principle has not been infringed.
Úkolem vnitrostátního soudu je, aby použil tato pravidla o důkazním břemenu na zvláštní okolnosti případu.
It is the task of the national court to apply these rules concerning the burden of proof to the specific circumstances of the case.
Nicméně, jak Komise správně zdůrazňuje, za okolností, kdy je prokázáno, že zaměstnavatel učinil takové veřejné prohlášení o své vlastní náborové politice, jaké je předmětem sporu v původním řízení, a kde navíc skutečná náborová praxe zaměstnavatele zůstává nejasná a žádná osoba z dotčeného etnického prostředí nebyla do zaměstnání přijata, bude existovat domněnka diskriminace ve smyslu článku 8 směrnice.
None the less, as the Commission correctly points out, in circumstances where it is established that an employer has made the kind of public statements about its own recruitment policy that are at issue in the main proceedings, and where, moreover, the actual recruitment practice applied by the employer remains opaque and no persons with the ethnic background in question have been recruited, there will be a presumption of discrimination within the meaning of Article 8 of the Directive.
Zaměstnavateli přísluší, aby tuto domněnku vyvrátil.
It falls to the employer to rebut that presumption.
Pokud jde o otázku, jak má vnitrostátní soud posoudit důkaz o opaku přeložený zaměstnavatelem, je třeba uvést, že vnitrostátní soud musí použít příslušná vnitrostátní procesní pravidla za předpokladu, že zaprvé nejsou méně příznivá než ta, která se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního
As regards the matter of how the national court should appraise the evidence in rebuttal submitted by the employer, it must be held that the national court should apply the relevant national procedural rules, provided, first, that such rules are not less favourable than those governing similar
16 — Rozsudek ze dne 30. března 2000, JämO (C-236/98, Recueil, s. I-2189, bod 53).
16 — Case C-236/98 JämO [2000] ECR I-2189, paragraph 53.
10 odst. 1 směrnice 2000/78.
See also Article 10(1) of Directive 2000/78.
Obrácené důkazní břemeno je v souladu s právními předpisy Společenství a judikaturou Soudního dvora v oblasti diskriminace na základě pohlaví.
This reversal of the burden of proof is consistent with Community legislation and with the Court’s caselaw in the field of discrimination based on sex.
Jak Soudní dvůr rozhodl: „[t]am, kde se jeví prima facie, že jde o diskriminaci, přísluší zaměstnavateli, aby prokázal, že existují objektivní důvody pro rozdíly v platu [mezi mužskými a ženskými zaměstnanci].
As the Court has stated: ‘[w]here there is a prima facie case of discrimination, it is for the employer to show that there are objective reasons for the difference in pay [as between male and female workers].
Zaměstnanci by byli zbaveni prostředku k zajištění souladu se zásadou stejné mzdy před vnitrostátním soudy, pokud by důkaz prokazující prima facie, že jde o diskriminaci, neměl za účinek uvalení důkazního břemene na zaměstnavatele, aby prokázal, že rozdíl v platu ve skuteč-
Workers would be deprived of the means of securing compliance with the principle of equal pay before national courts if evidence establishing a prima facie case of discrimination did not have the effect of imposing on the employer the onus of proving that the difference in pay is not in
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA M. POIARESE MADURA – VĚC C-54/07 práva (zásada rovnocennosti), a zadruhé, že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právem Společenství (zásada efektivity) 18.
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-54/07 domestic actions (principle of equivalence) and, secondly, that they do not, in practice, render the exercise of rights conferred by Community law impossible or excessively difficult (principle of effectiveness). 18
V otázce sankcí článek 15 směrnice uvádí, že „Členské státy stanoví systém sankcí za porušování vnitrostátních ustanovení přijatých podle této směrnice a přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění jejich uplatňování.
On the issue of sanctions, Article 15 of the Directive provides that ‘Member States shall lay down the rules on sanctions applicable to infringements of the national provisions adopted pursuant to this Directive and shall take all measures necessary to ensure that they are applied.
Takto stanovené sankce, které mohou zahrnovat vyplácení náhrad oběti, musí být účinné, přiměřené a odrazující […]“. Navíc, jak Soudní dvůr rozhodl ve věci Von Colson a Kamann, vnitrostátní soudy mají povinnost přijmout veškerá vhodná opatření k zajištění splnění povinnosti členských států dosáhnout výsledku předpokládaného směrnicí 19.
The sanctions, which may comprise the payment of compensation to the victim, must be effective, proportionate and dissuasive …’ Moreover, as the Court held in Von Colson and Kamann, national courts have a duty to take all appropriate measures to ensure fulfilment of the Member States’ obligation to achieve the result envisaged by the Directive. 19
Proto navrhuji, aby Soudní dvůr poskytl na třetí, čtvrtou a pátou otázku předloženou vnitrostátním soudem následující odpověď: Jakmile bylo prokázáno, že jde prima facie o diskriminaci založenou na rasovém nebo etnickém původu, přísluší odpůrci, aby prokázal, že zásada rovného zacházení nebyla porušena.
I accordingly propose that the Court give the following answer to the third, fourth and fifth questions referred by the national court: once a prima facie case of discrimin ation based on racial or ethnic origin has been established, it is for the respondent to prove that the principle of equal treatment has not been infringed.
Předkládajícímu soudu přísluší, aby v souladu s příslušnými pravidly vnitrostátního práva stanovil, jaké nápravné opatření bude vhodné za okolností projednávané věci.
It is for the referring court to determine, in accordance with the relevant rules of domestic law, which remedy would be appropriate in the circumstances of the present case.
Nicméně pouze symbolické sankce zpravidla nebudou dostatečně odrazující k prosazení zákazu diskriminace 20.
However, in the main, purely token sanctions are not sufficiently dissuasive to enforce the prohibition of discrimination.
Proto se jeví, že soudní příkaz zakazující takové chování by představoval vhodnější nápravné opatření.
20Therefore, it would seem that a court order prohibiting such behaviour would constitute a more appropriate remedy.
Vnitrostátní soud se konečně dotazuje na vhodná nápravná opatření v případech, kdy byla prokázána diskriminace na základě rasového nebo etnického původu.
Finally, the national court asks about appropriate remedies in cases where discrimination based on racial or ethnic origin has been established.