natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Soud na ni vydal zatykač a hrozil zabavením majetku.Evropský parlament vyslyšel volání Taslimy Nasrínové o pomoc a ve svém usnesení vyzval bangladéšskou vládu, aby chránila život a zajistila bezpečnost Taslimy Nasrínové.V důsledku neustálých hrozebTaslima Nasrínová svou zemi v lednu 1999 znovu opustila.
A court issued a warrant for her arrest and threatened to confiscate her assets.The European Parliament answered Taslima Nasreen’s appeal for help and, in a resolution, called on the government of Bangladesh to protect her life and ensure her safety.In January 1999, in the face of continuing threats, Nasreen left her homeland once again.
Od roku 1994 žila v mnoha zemích, mimo jiné ve Francii, Švédsku a – od roku 2004 – také v Indii.
Since 1994, Taslima Nasreen has lived in many countries in exile including France, Sweden and, since 2004, in India.
I v Indii však byla vystavena rostoucímu tlaku v důsledku protestů muslimských skupin proti jejímu životopisu a„protiislámským“ románům. V důsledku této situace byla nucena přestěhovat se do Dillí, kde žila od listopadu 2007 pod bezpečnostní ochranou indické vlády.
But even there, she came under increasing pressure from Muslim groups’ protests at her “anti-Islamic” novels and memoirs, forcing her to move to New Delhi and live under Indian government security protection from November 2007.
V polovině března 2008 byla Taslima Nasrínová nucena Indii opustit kvůli stupňujícím se hrozbám smrtí ze strany indických islámských extremistů a problémům s povolením k pobytu v Indii, kam se vrací jen na krátkou dobu.
Due to increasing death threats by Islamic extremists and her struggles with residence permits for India,Taslima Nasreen was eventually forced to leave India in mid-March 2008, only to return for short periods.
V roce 2009 povolil starosta Paříže T. Nasrínové pobývat v tomto městě.
In 2009, the Mayor of Paris authorised Ms Nasreen to stay in his city.
Navzdory soustavnému upírání práva na to, aby se vrátila do Bangladéše, často mluví o své touze vrátit se do své země.
Despite the continued denial of her right to return to Bangladesh, she often speaks about her desire to go back to her country.
V roce 1995 udělil Evropský parlament Leyle Zanaové Sacharovovu cenu za statečnou obranu lidských práv a nasazení v boji za mírové a demokratické řešení koniktu mezi tureckou vládou a kurdským obyvatelstvem, již byla rok ve vězení.Při obraně práv svého uvězněného manžela převzala Leyla Zanaová vůdčí úlohu, která vyvrcholila její kandidaturou ve volbách do tureckého parlamentu v roce 1991, při kterých ve svém obvodě Diyarbakir získala 84 procent hlasů.
When the European Parliament awarded Leyla Zana the Sakharov Prize in 1995 on the basis of her courageous defence of human rights and commitment to forging a peaceful, democratic resolution to conicts between the Turkish Government and its Kurdish population, she had already spent one year in imprisonment.In the course of defending the rights of her imprisoned husband, Zana had assumed a leadership role which culminated in her candidacy in the Turkish parliamentary elections of 1991.
Při inauguraci kurdsky slíbila, že bude „bojovat za to, aby kurdský a turecký národ mohl společně demokraticky žít“.Na základě svých veřejných vystoupení a článků na obranu kurdských práv byla Leyla Zanaová s dalšími třemi kurdskými poslanci prokurdské Strany pro demokracii obviněna ze spolčení se stranou PKK a v prosinci 1994 byla odsouzena státním bezpečnostním soudem v Ankaře k patnáctiletému trestu odnětí svobody.V roce 1997 jí vláda nabídla, že ji ze zdravotních důvodů propustí, což avšak Leyla Zanaová odmítla.„Doufám, že se dožiji vyhlášení všeobecné amnestie pro politické vězně.
She received 84percent of the votes in her district of Diyarbakir. At her inauguration, she promised in Kurdish to“struggle so that the Kurdish and Turkish peoples may live together in ademocratic framework.”Based on her speeches and writings in defence of Kurdish rights, Leyla Zana, together with three other Kurdish MPs of the pro-Kurdish Party for Democracy, was charged with being aliated to the PKK, and sentenced to 15 years’imprisonment by the Ankara State Security Court in December 1994.The government offered in 1997 to release her for health reasons, but Zana refused.“I hope to see a general amnesty for all political prisoners.
Nechci být propuštěna ze zdravotních důvodů, zatímco mí političtí přátelé zůstávají ve vězení.“Po ukončení obnoveného procesu v roce 2003, který Evropský soud pro lidská práva stejně jako první proces nepovažuje za spravedlivý a nezávislý, soud rozhodl, že by bývalá kurdská poslankyně měla být odsouzena k odpykání zbytku trestu.Dne 9. června 2004 však turecký odvolací soud rozhodl o zrušení rozsudku a propuštění Leyly Zanaové.
I do not wish to be released on health grounds while my political friends remain in captivity.”After the retrial in 2003, which – like the first trial – was considered by the European Court of Human Rights as not being fair and independent, the court decided that the former Kurdish MPs should serve the remainder of their prison sentences.However, on 9 June 2004Turkey’s Appeal Court decided to revoke the verdicts and overturn the sentences.
Dne 14. října 2004 mohla Leyla Zanaová konečně osobně vystoupit během slavnostního ceremoniálu na plenárním zasedání Evropského parlamentu v Bruselu a převzít svou Sacharovovu cenu.
On 14October 2004, Leyla Zana was finally able to address a European Parliament plenary session in person at a special ceremony in Brussels and to collect her Sakharov Prize.
V prosinci 2008 odsoudil turecký soud Leylu Zanaovou k dalším 10 letům vězení za údajné šíření teroristické propagandy.
In December 2008, Leyla Zana was sentenced to another 10 years of imprisonment by a Turkish court for allegedly spreading terrorist propaganda.
Vzhledem k tomu, že byla stále na svobodě a čekala na konečný verdikt soudního řízení, mohla v dubnu 2009 vystoupit na schůzi Konference předsedů Evropského parlamentu.
Not imprisoned, awaiting the final outcome of the trial, she was able to address the Conference of Presidents of the Parliament in April 2009.
Leyla Zanaová se v únoru 2010 zúčastnila schůze Konference předsedů politických skupin Evropského parlamentu.
Ms Zana attended a meeting of Parliament’s Conference of Chairs of Political Groups in February 2010.
Salima Ghezaliová, držitelka Sacharovovy ceny z roku 1997, se narodila v roce 1958 nedaleko Alžíru.
Salima Ghezali, the 1997 winner of the Sakharov Prize, was born near Algiers in1958.
V 80. letech se nejdříve angažovala v alžírském hnutí žen, mimo jiné jako zakládající členka organizace „Ženy Evropy a Maghrebu“ a šéfredaktorka ženského časopisu„NYSSA“, který založila.Z ochránkyně ženských práv se stala přesvědčená bojovnice za lidská práva a demokracii v Alžírsku.
In the 1980s she became involved in the Algerian women’s movement, amongst other things as a founder member of Women of Europe and the Maghreb and as editor-in-chief of “NYSSA”, the women’s publication she herself had founded.The women’s rights activist became a committed campaigner for human rights and democracy in Algeria.
Jako vydavatelka týdeníku „La Nation“ se od roku 1994 stále více potýkala s problémem cenzury.
After1994, as publisher of the weekly magazine “La Nation”, she increasingly focused on issues of censorship.
Ve svých článcích požadovala mírové a demokratické řešení alžírské krize, která si vyžádala desetitisíce lidských životů, včetně mnoha novinářů.
Her articles constantly called for a peaceful and democratic solution to the crisis in Algeria, which has cost the lives of tens of thousands of people, including many journalists.
Tím se dostala do křížové palby alžírských úřadů a islamistických extremistů.Její příspěvek o situaci v oblasti lidských práv v Alžírsku, který se objevil v periodiku „Le Monde Diplomatique“, se v roce 1996 stal záminkou k tomu, aby úřady nařídily ukončení vydávání těchto novin.
As a result, she became a target for criticism from both the Algerian authorities and Islamic extremists. The appearance in Le Monde Diplomatique of her report on the human rights situation in Algeria prompted the authorities to order the closure of her magazine in 1996.
„Otec čínského demokratického hnutí“ získal Sacharovovu cenu v roce 1996.Nejznámější disident Číny se narodil 20. května 1950 v rodině funkcionářů.
The“father of the Chinese democracy movement”was the 1996 winner of the Sakharov Prize.China’s most prominent dissident was born into the family of a civil servant on 20 May1950, initially joined the Red Guard as an enthusiastic supporter of the ideals of the Maoist Cultural Revolution, but, disillusioned by the atrocities committed in the name of the class struggle, turned instead to humanism and democracy.When Deng Xiaoping came to power in 1978, Wei Jingsheng helped to create the“Wall of Democracy”.
Nejdříve se jako rudý gardista nadchl pro kulturní revoluci, poté však zklamán krutostí třídního boje přilnul k humanismu a demokracii.V roce 1978, kdy Teng Siao-pching převzal moc, pomáhal Wej Ťing-šeng při vytváření„zdi demokracie“. Na nástěnkách požadovali občané nápravu utrpěného bezpráví.
In wall newspapers, Chinese citizens called for the injustices they had suffered to be made right.“What is real democracy?”, asked Wei on a poster, attracting attention and the wrath of the Chinese Government.
„Co je pravá demokracie?“ ptal se Wei na jednom plakátě, a vzbudil tím pozornost a nevoli čínské vlády.V roce 1979 Wej Ťing-šeng označilTenga Siao-pchinga za diktátora po vzoru Mao Ce-tunga.
When, in 1979, he called Deng Xiaoping a dictator in the mould of Mao Zedong, he was arrested, convicted of counter-revolutionary crimes at a show trial and sentenced to 15 years’imprisonment and hard labour.
Byl uvězněn a v politickém procesu byl za kontrarevoluční zločiny odsouzen k patnácti letům vězení a nucených prací.Wej Ťing-šeng se nevzdal ani po svém propuštění v roce 1993.
After his release in 1993, Wei Jingsheng did not give up.
Navázal kontakty se západními sdělovacími prostředky a i nadále pranýřoval porušování lidských práv v Číně.
He set up links with theWestern media and continued to denounce the flagrant human rights violations in China.
V roce 1994 byl unesen státní bezpečností a koncem roku 1995 znovu na 14 let uvězněn za protikomunistické spiknutí.
In 1994 he vanished into police custody, and at the end of 1995 he was once again sentenced to 14 years’imprisonment for plotting to overthrow Communism.
Jeho zdravotní stav se v důsledku nelidských podmínek ve vězení a týrání ze strany spoluvězňů neustále zhoršoval.Dne 16. listopadu 1997 byl Wej Ťing-šeng díky mezinárodnímu tlaku z vězení propuštěn a převezen do USA.
His health steadily deteriorated as a result of inhuman prison conditions and illtreatment by fellow prisoners.On 16 November 1997, as a result of persistent international pressure, Wei Jingsheng was released from prison and deported to the USA.
Jako předseda organizace„Overseas Chinese Democracy Coalition“ (OCDC) založené v roce 1998 a zakladatel nadace Wej Ťing-šenga se i nadále zasazuje za svůj hlavní cíl – lidská práva a demokracii v Číně.
As chairman of the Overseas Chinese Democracy Coalition (OCDC), founded in1998, and through his own Wei Jingsheng Foundation, he is still campaigning to achieve his overriding objective: human rights and democracy in China.
V roce 1998, kdy vrcholil konikt mezi srbskými jednotkami a Kosovskou osvobozeneckou armádou, dal Evropský parlament udělením Sacharovovy ceny politickému vůdci kosovských Albánců jistý signál.
In1998, as the armed conict between Serbian units and the Kosovo Liberation Army escalated, the European Parliament sent out a message by awarding the Sakharov Prize to the political leader of the Kosovo Albanians.
Udělením ceny Ibrahimovi Rugovovi ocenil Evropský parlament muže, který důsledně zastával zásadu mírového odporu proti násilí.Dr. Ibrahim Rugova se narodil 2. prosince 1944 v Cerrce (Istogu) v Kosovu.
In giving the prize to Ibrahim Rugova, the European Parliament honoured a man committed to the principle of peaceful resistance to violence.Dr Ibrahim Rugova, who was born on 2 December 1944 in Cerrca (Istog), Kosovo, taught literature at the University of Priština before being elected leader of the Kosovo Democratic Alliance (LDK) in 1989.
Před zvolením do vedení Demokratické ligy Kosova (LDK) v roce 1989 vyučoval literární vědu na univerzitě v Prištině.
That year, Belgrade abolished the autonomous status of the province of Kosovo; the Albanians found themselves subjected to oppression, and opposition leaders werearrested.
V tomto roce Bělehrad zrušil autonomii kosovské provincie, Albánci byli utiskováni a zastánci opozice vězněni.V roce 1990 schválily 2 miliony kosovských Albánců vlastní ústavu, v roce 1991 se v referendu z 97% vyslovili pro nezávislost Kosova a v roce 1998 potvrdili Ibrahima Rugovu ve funkci prezidenta„Republiky Kosovo”, kterou sami vyhlásili.Paci sta Rugova se nenásilným způsobem vytrvale stavěl proti srbskému režimu, přičemž byl vždy ochoten k dialogu s Bělehradem a snažil se získat si svět pro věc svého lidu. a snažil se získat si svět pro věc svého lidu.
In 1990 the two million Kosovo Albanians adopted their own constitution, in a 1991 referendum 97% of them voted for an independent Kosovo, and in 1998 they confirmed Ibrahim Rugova as President of their self-proclaimed “Republic of Kosovo”.The pacifist Rugova stuck doggedly to his approach based on non-violent opposition to the Serbian regime, constantly reiterating his willingness to enter into dialogue with Belgrade. At the same time, he endeavoured to win over world opinion to his people’s cause.
Jeho neustálé naléhání, že by mezinárodní společnost mohla zesílit tlak a poskytnout Kosovu mezinárodní pomoc, bylo slyšet i nadále.Přesvědčen o tom, že sebeurčení jeho národa lze dosáhnout pouze v mírových podmínkách, podepsal Ibrahim Rugova jako vedoucí vyjednavač kosovských Albánců dne 18. března 1999 mírovou dohodu z Rambouillet.
He never faltered in urging the international community to step up its pressure and offer Kosovo protection.Convinced that his people could achieve self-determination only through peace, on 18March 1999 Ibrahim Rugova signed the Rambouillet peace agreement as the chief negotiator for the Kosovo Albanians.
Odmítavý postoj Bělehradu k podepsání této dohody měl za následek nálety NATO na Jugoslávii, které byly zahájeny 24. března a trvaly tři měsíce.
Belgrade’s refusal to endorse the agreement led on 24 March to the launch of NATO attacks onYugoslavia which were intended to last three months.
Dne 28. března byl v Prištině při mírových jednáních zavražděn nejdůležitější poradce Ibrahima Rugovy Fehmi Agani.
On 28 March Rugova’s key adviser in the peace negotiations, Fehmi Agani, was murdered in Priština.
Rugova sám se musel skrývat.
Rugova himself was forced to go underground.
V březnu 2002 byl Ibrahim Rugova zvolen prvním prezidentem Kosova.
In March 2002 Ibrahim Rugova was elected as the first President of Kosovo.
Prezident Rugova zemřel dne 21. ledna 2006 na rakovinu.
President Rugova died of cancer on 21January 2006.
Xanana Gusmão se narodil 20. června 1946 v Laleie ve Východním Timoru.
Xanana Gusmão was born on 20 June 1946 in Laleia, East Timor.
S ústupem Portugalců začala Indonésie s politikou destabilizace Východního Timoru.
When the Portuguese withdrew, Indonesia began a policy of destabilising East Timor.
Dne 7. prosince 1975 došlo k indonéské invazi.
On 7December 1975, Indonesia invaded.
Násilí spojené s invazí přineslo podle odhadů smrt 200.000 lidí, ale odboj v národě přetrval.
Gusmão went underground and in1978 became leader of the military wing of the Revolutionary Front for the Independence of East Timor (FRETILIN).The violence which accompanied the invasion cost an estimated 200000 lives, but failed to break the people’s determination to resist.
Xanana Gusmão usiloval o mírové řešení tím, že indonéské vládě navrhl mírový plán a rozhovory pod dohledem OSN.
Xanana Gusmão sought to secure a peaceful solution to the conict by proposing a peace plan and talks under UN supervision to the Indonesian Government.
V roce 1986 se mu podařilo sjednotit politické a společenské síly v tzv.„Národní radě timorského odboje“ (CNRT). Dne 20. listopadu 1992 byl Xanana Gusmão zajat.
In 1986 he managed to bring together the various political and social groupings to form the Timorese National Resistance Council (TNRC).
Za separatismus a nelegální držení zbraně byl odsouzen k trestu doživotního vězení, který mu byl později zmírněn na dvacet let odnětí svobody a v únoru 1999 nakonec změněn na domácí vězení.
He was sentenced to life imprisonment, subsequently reduced to 20 years, on charges of separatism and illegal possession of arms and ultimately, in February 1999, was placed under house arrest.
Avšak ani věznění Gusmãose, který je označován za„Mandelu z Timoru“, nedokázalo odpor ve Východním Timoru zlomit.
Even the imprisonment of Xanana Gusmão, who is also known as the “Mandela of Timor”, failed to break the opposition in East Timor.
Indonéský prezident Habibie reagoval na obrovský mezinárodní tlak propuštěním Xanana Gusmãose dne 7. září 1999, krátce poté, co se při hlasování lidu dne 30. srpna vyjádřilo 80% obyvatel pro nezávislost země na Indonésii.
In releasing Xanana Gusmão on 7September 1999 – shortly after the referendum of 30 August, in which 80% of the population of East Timor had voted for independence – Indonesia’s President Habibie was responding to massive international pressure.
Xanana Gusmão, který se stal jako mluvčí za mír a dialog symbolem odboje Východního Timoru a nositelem nadějí pro mezinárodní hnutí solidarity, při svém propuštění řekl:„Jako svobodný člověk slibuji, že učiním vše proto, abych přinesl Východnímu Timoru a svému národu mír.“ „Jako svobodný člověk slibuji, že učiním vše proto, abych přinesl Východnímu Timoru a svému národu mír.“ V dubnu 2002 se ve Východním Timoru konaly první svobodné prezidentské volby.
Xanana Gusmão, who has become a symbol of resistance in East Timor and the embodiment of the hopes of the international solidarity movement, said on his release: “As a free man, I promise to do everything in my power to bring peace to East Timor and my people”. In April 2002 the first free presidential elections were held in East Timor.
Xanana Gusmão byl zvolen téměř 83% hlasů a tentýž rok obdržel cenu Sever-Jih Rady Evropy.
Xanana Gusmão was elected with almost 83% of the votes and the same year he received the North-South Prize of the Council of Europe.
Dne 20. května 2002 Kofi Annan oficiálně vyhlásil nezávislost Demokratické republiky Východní Timor.
On 20 May 2002 Kofi Annan officially declared the Democratic Republic of East Timor an independent state.
José Xanana Gusmão byl prezidentem Východního Timoru do května 2007 a po volbách do zákonodárného sboru, které se konaly dne 30. června 2007, se stal předsedou vlády.Xanana Gusmão přežil v roce 2008 pokus o atentát na jeho osobu a i nadále působí ve funkci předsedy vlády Východního Timoru.
While José Xanana Gusmão served as President of East Timor until May 2007, he became Prime Minister of the country following the legislative elections of 30 June 2007.In 2008 Xanana Gusmão survived an assassination attempt against him and remains Prime Minister of East Timor to this day.
Občanská iniciativa ¡BASTAYA!, sdružení mající od července 2004 poradní status v hospodářské a sociální radě OSN, je otevřenou skupinou občanů, kteří se aktivně zasazují za lidská práva, demokracii, svornost a toleranci v Baskicku.
The pressure group BASTA YA (Stop it now), which was granted consultative status with the United Nations Economic and Social Council in July 2004, consists of people who work for basic human rights, democracy and tolerance in the Basque country.
Členové různých světových názorů se shodují na třech zásadách:
Members of the group come from different ideological backgrounds but agree on three principles:
_BAR_ aktivním odporu proti terorismu, _BAR_ podpoře všech obětí terorismu a politického násilí, _BAR_ obhajobě právního státu, zakotvené v ústavě a ve statutu o autonomii.
_BAR_ They actively oppose terrorism._BAR_ They support all victims of terrorism and political violence._BAR_ They uphold the rule of law, as enshrined in the Constitution and Statute of Autonomy.
Izzat Ghazzawi, Palestinec, který se narodil v roce 1951, byl docentem na univerzitě Birzeit a držitelem magisterského titulu v oboru anglické literatury.
A Palestinian born in 1951, Izzat Ghazzawi was a professor at Birzeit University and held a master’s degree in English literature.
Předsedal palestinskému svazu spisovatelů, psal romány a novely, byl literárním kritikem a rovněž předsedou první Mezinárodní konference spisovatelů v Palestině (1997).Izzat Ghazzawi byl členem výkonného úřadu Palestinské rady pro spravedlnost a mír a v roce 1995 byl ve Stavangeru vyznamenán mezinárodní cenou za svobodu myšlení.
He chaired the Union of PalestinianWriters, wrote novels and short stories, was a literary critic and organised and chaired the first International Writers’ Conference in Palestine (1997).Izzat Ghazzawi was a member of the Executive Bureau of the Palestinian Council for Justice and Peace and was awarded the International Prize for Freedom of Expression in Stavanger in 1995.
Kvůli svým politickým aktivitám byl zatčen a opakovaně šikanován izraelskými úřady.Život Izzata Ghazzawiho poznamenalo zavraždění jeho šestnáctiletého syna Ramyho izraelskou armádou.
He was imprisoned and punished on a number of occasions by the Israeli authorities as a result of his political activities.His life was marked by the murder, by the Israeli Army, of his son Ramy, aged16.
Ramy byl zabit na školním dvoře, když chtěl pomoci svému zraněnému příteli.
Ramy was killed in the courtyard of his school as he went to help a wounded friend.
Navzdory těmto tragickým okolnostem Izzat Ghazzawi nadále usiloval o kulturní a politický dialog s izraelským národem.Spolu s izraelským spisovatelem Abrahamem B. Yehoshuou a fotografem Olivierem Toscanim vydal knihu o vztazích mezi Palestinci a Izraelci, která se setkala s obrovským úspěchem.Izzat Ghazzawi zemřel 4. dubna 2003.
Despite this tragedy, Izzat Ghazzawi always continued to seek cultural and political dialogue with the Israeli people.Together with the Israeli writer Abraham B.Yehoshua and the photographer Oliviero Toscani, he published a book on relations between the Palestinians and the Israelis which became hugely successful.Izzat Ghazzawi died on 4 April 2003.
Základní svobody a lidská práva jsou v Baskicku ohroženy kvůli terorismu ze strany ETA a jí blízkých skupin. Tisíce lidí jsou oběťmi zastrašovacích kampaní, vydírání, smrtelných útoků a atentátů na ně samotné, jejich blízké a na jejich obydlí.
Fundamental freedoms and human rights are under threat in the Basque country from terrorism by ETA and related groups.Thousands of people have been victims of intimidation, extortion, blackmail and attacks, with families and property also targeted.
Nemohou svobodně vyjadřovat svůj názor ani uplatňovat svá práva, aniž by se vydávali ve vážné nebezpečí.Členové iniciativy ¡BASTA YA! riskují své životy v boji proti terorismu, přičemž jejich jedinou „zbraní“ je mírová aktivizace občanů k obraně jejich základních svobod.
They are unable to express themselves freely or exercise their rights without taking great risks.The members of BASTA YA are risking their lives to fight terrorism and the only “weapon” they have is the peaceful mobilisation of the people to protect their basic freedoms.