natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Je pravda, že v rozsudku Uecker a Jacquet Soudní dvůr vysvětlil svůj závěr, že článek 17 ES se nedotýká vnitrostátních situací, které nemají žádnou spojitost s právem Společenství, když připomněl, že článek 47 EU „stanoví, že se tato Smlouva nedotýká smluv o založení Evropských společenství s výhradou ustanovení výslovně pozměňujících uvedené smlouvy“ 81.
It is true that in Uecker and Jacquet the Court explained its conclusion that Article 17 EC does not affect internal situations that have no link with Community law by recalling that Article 47 EU ‘provides that nothing in that Treaty is to affect the Treaties establishing the European Communities, subject to the provisions expressly amending those treaties’.
Soudní dvůr rozhodl, že „[j]akákoli diskriminace vůči státním příslušníkům členského státu vyplývající z práva takového státu spadá do
81The Court decided that ‘[a]ny discrimination which nationals of a Member State may suffer under the law of that State fall[s] within the scope of that law
Uvedený závěr však vyžaduje nejprve řešení otázky, která tomuto závěru logicky předchází, tedy v jakých situacích, ať už vnitrostátních, či jiných, je třeba mít za
However, that statement requires one to solve the logically prior question of which
80 — Viz stanovisko generálního advokáta Warnera ve věci Saun-ders, uvedené v poznámce pod čarou 75, s. 1142.
80 — See the Opinion of Advocate General Warner in Saunders, cited in footnote 75, at 1142.
81 — Článek 47 EU obsahuje výraz „pozměňujících“, a nikoli „výslovně pozměňujících“.
79 — Uecker and Jacquet, cited in footnote 65, paragraph 23; Case C-148/02 Garcia Avello [2003] ECR I-11613, paragraph 26; and Case C-192/05 Tas-Hagen [2006] ECR I-10451, paragraph 23.
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-212/06 rozsahu působnosti takového práva, a musí tedy být řešena v rámci vnitrostátního právního řádu tohoto státu“ 82.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-212/06 and must therefore be dealt with within the framework of the internal legal system of that State’. 82
Jak Soudní dvůr poprvé rozhodl v rozsudku Grzelczyk 84a nedávno potvrdil v rozsudku Komise v. Nizozemsko 85, občanství Unie je předurčeno být základním statusem státních příslušníků členských států, který umožňuje těm z nich, kteří se nacházejí v téže situaci, požívat téhož právního zacházení bez ohledu na jejich státní příslušnost 86.
As the Court first held in Grzelczyk 84and confirmed most recently in Commission v Netherlands, 85citizenship of the Union is destined to be the fundamental status of nationals of the Member States, enabling those who find themselves in the same situation to enjoy the same treatment in law irrespective of their nationality. 86
Soudní dvůr nedávno projevil ochotu vyvodit odpovídající důsledky, například v rozsudcích Tas-Hagen 87, Turpeinen 88a Komise v Nizozemsko 89.
The Court has recently shown its willingness to draw the appropriate consequences in cases such as Tas-Hagen 87and Turpeinen 88and Commission v Netherlands.
Mám rovněž za to, že je přinejmenším možné, že ustanovení o občanství zpochybňují udržitelnost doktríny o čistě vnitrostátních situacích v její stávající podobě 90.
89It seems to me that, at least poten- tially, the provisions on citizenship likewise challenge the sustainability in its present form of the doctrine on purely internal situations. 90
84 — Rozsudek ze dne 20. září 2001, Grzelczyk (C-184/99, Recueil, s. I-6193, bod 31).
84 — Case C-184/99 Grzelczyk [2001] ECR I-6193, paragraph 31.85 — Case C-50/06 [2007] ECR I-4383, paragraph 32.
Při vší úctě nejsem přesvědčena, že článek 47 EU dává na tuto otázku přesvědčivou odpověď.
With all respect, I am not convinced that Article 47 EU provides a conclusive answer on this point.
Jiný možný výklad uvedeného ustanovení naznačuje, že jeho hlavním účelem je chránit acquis communautaire, aby nebylo dotčeno ustanoveními hlavy V a hlavy VI smlouvy EU a rozhodnutími přijatými na jejich základě 83.
A different and plausible reading of that provision is that its primary purpose is to protect the acquis communautaire from being affected by the provisions of, and decisions taken under, Title V and Title VI of the EU Treaty.
Není snadné si představit, že by cílem článku 47 EU bylo chránit některé části stávající Smlouvy o ES před jinými částmi, jako jsou články o občanství, které byly vloženy změnou téže Smlouvy provedenou Maastrichtskou smlouvou.
83I find it difficult to conceive that Article 47 EU was intended to protect certain parts of the existing EC Treaty from other parts, such as the articles on citizenship, that were inserted by amendment into that same Treaty by the Maastricht Treaty.
Pokud by tomu tak bylo, bylo by logicky nutné, aby veškerá ustanovení vložená do Smlouvy o ES Maastrichtskou smlouvou byla považována za zvláštní část práva Společenství, jež se nemůže se zbytkem práva Společenství vzájemně ovlivňovat nebo na něj mít dopad.
If that were the case, logic would dictate that all provisions inserted into the EC Treaty by the Maastricht Treaty are to be regarded as a separate genus of Community law that cannot interact with or affect the rest of Community law.
To však zjevně není pravda.
That seems clearly wrong.
82 — Rozsudek Uecker a Jacquet, uvedený v poznámce pod čarou 65, bod 23.
82 — Uecker and Jacquet, cited in footnote 65, paragraph 23.
Sweet & Maxwell, 2005, s. 808; A. Arnull a kol., Wyatt and Dashwood’s European Union Law, páté vydání, Londýn, Sweet & Maxwell, s. 326 a 327. To bylo zjevně podstatou věcí, které se dosud týkaly článku 47 EU. Viz například rozsudky ze dne 12. května 1998, Komise v. Rada (C-170/96, Recueil, s. I-2763); rozsudek ze dne 13. září 2005, Komise v. Rada (C-176/03, Sb. rozh. s. I-7879), a věc Komise v. Rada (C-91/05, probíhající před Soudním dvorem). 90 — Viz S. O’Leary, The Evolving Concept of Community Citizenship, Haag/Londýn/Boston, Kluwer Law International, 1996.
90 — See S. O’Leary, The Evolving Concept of Community Citizenship, The Hague/London/Boston, Kluwer Law International, 1996.
V rámci rozboru občanství a volného pohybu autor argumentuje, mimo jiné, že ustanovení o občanství lze jen obtížně uvést do souladu s obrácenou diskriminací. Viz rovněž N. Nic Shuibhne, „Free Movement of Persons and the Wholly Internal Rule: Time to Move On?“, Common Market Law Review, 2002, s. 748.
Discussing citizenship and free movement, the author argues inter alia that the provisions on citizenship are difficult to reconcile with reverse discrimination.
Uvedený článek ovšem rovněž zmiňuje právo pobytu.
But that article also speaks of a right of residence.
Projednávaná věc se natolik podobá klasické přeshraniční situaci, jak je to jen u vnitrostátní situace možné.
The present case comes as close to a classic crossborder situation as a supposedly internal situation can.
Projednávaná věc tak zvýrazňuje svévolnost přikládání takového významu překročení státní hranice 91.
It thereby highlights the arbitrariness of attaching so much importance to crossing a national border. 91
Dotčená skupina osob (státní příslušníci Belgie, kteří nevyužili klasických hospodářských práv na volný pohyb) jsou nejen státními příslušníky Belgie, ale (právě z tohoto důvodu) rovněž občany Unie (článek 17 ES) 92.
The group of persons concerned (Belgian citizens who have not exercised classic economic rights of freedom of movement), as well as being Belgian citizens, are also (and for that very reason) citizens of the Union (Article 17 EC).
Není zde pochyb o druhu jejich státní příslušnosti ani o tom, zda jim umožňuje dovolávat se občanství Unie (na rozdíl od situace ve věci Kaur 93).
92There is no issue about the type of nationality that they hold, or whether it qualifies them to claim Union citizenship (unlike the situation in Kaur). 93
Spadají přesně do rozsahu osobní působnosti Smlouvy.
They fall squarely within the scope of the Treaty ratione personae.
Pokud by Soudní dvůr dále rozvinul uvedený rozbor, musel by rozhodnout o tom, zda při správném výkladu „právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států“ 94stanovené v článku 18 ES znamená „svobodu se pohybovat a poté pobývat“ (tzn. že by tedy svoboda pobytu byla odvozena od/vyplývala z předchozího využití práva pohybu), nebo zda znamená „jak svobodu pohybovat se, tak i pobývat“ (takže by bylo možné využít práva pobývat/nadále pobývat bez předchozího využití práva pohybu mezi členskými státy).
If it were to pursue this line of analysis, the Court would therefore have to decide whether on a proper construction, the ‘right to move and reside freely within the territory of the Member States’ 94in Article 18 EC means ‘freedom to move and then reside’ (i.e., freedom to reside derives from/flows from prior exercise of the freedom to move) or whether it means ‘freedom both to move and to reside’ (so that it is possible to exercise the freedom to reside/go on residing without first exercising the freedom to move between Member States).
Na základě tohoto občanství mají podle práva ES nejen právo pohybu, ale rovněž právo pobytu kdekoli na území Unie (článek 18 ES).
By virtue of that citizenship, they have under EC law a right not only to move but also to reside anywhere within the territory of the Union (Article 18 EC).
Dřívější judikatura týkající se článku
The previous Article 18 caselaw has focused on moving.
Jak jsem uvedla výše, dávka, k níž chtějí dotčené osoby mít přístup, spadá přesně do působnosti nařízení č. 1408/71.
The benefit to which the persons concerned wish to have access is one that, as I have indicated, falls equally squarely within Regulation No 1408/71.
Spadá tedy zjevně rovněž do rozsahu věcné působnosti Smlouvy.
It is therefore clearly within the scope of the Treaty ratione materiae.
I pokud by tomu tak nebylo, připomínám, že Soudní dvůr byl v rozsudku Tas-Hagen připraven rozhodnout, že článek 18 ES může umožnit přístup k určité dávce prostřednictvím povinnosti členských států
Even if it were not, I recall that the Court was prepared to hold in Tas-Hagen that Article 18 might give access to a benefit through Member States’ obligation to exer-
84, kde se poukazuje na vnitřně rozpornou povahu snahy o vnitřní trh a vytváření vnitřního trhu, když je i nadále přikládán význam skutečnosti spočívající v překročení státní hranice.
84, pointing out the self-contradictory character of aiming at or completing an internal market while continuing to attach importance to the crossing of national borders.
93 — Rozsudek ze dne 20. února 2001, Kaur (C-192/99, Recueil s. I-1237).
92 — Tas-Hagen, cited in footnote 79, paragraph 18.93 — Case C-192/99 [2001] ECR I-1237.
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-212/06 vykonávat svou pravomoc způsobem, který je slučitelný s právem Společenství 95.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-212/06 cise powers that are within their competence in a way that is consistent with Community law.
Tato zásada vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno 96.
It requires that comparable situations must not be treated differently and that different situations must not be treated in the same way unless such treatment is objectively justified.
Význam zákazu diskriminace podtrhuje Listina základních práv Evropské unie 97 (článek 21) a legislativní podnět Rady spočívající v přijetí dvou důležitých směrnic založených na článku 13 ES, které zakazují různé zvláštní formy diskriminace 98.
96The importance of nondiscrimination is underscored by the Charter of fundamental rights of the European Union 97(Article 21) and by the legislative initiative of the Council in enacting two major directives, based on Article 13 EC, prohibiting various specific forms of discrimination.
Zásada zákazu diskriminace je (samozřejmě) rovněž zakotvena ve Smlouvě o Ústavě pro Evropu (článek I-4, článek II-81 a článek III-123).
98Non-discrimination is also (of course) enshrined in the Treaty establishing a Constitution for Europe (Article I-4, Article II-81, and Article III-123).
Diskriminace je tedy obecně vnímána jako nepřijatelná a jako cosi, co by mělo být zakázáno.
Discrimination is thus generally perceived to be repugnant and something that should be prohibited.
Z koncepčního hlediska by bylo poli -továníhodné, kdyby dávka, která je podle mého názoru zjevně součástí „hlavní oblasti“ sociálního zabezpečení a která je dostupná jak těm, kteří pracují v nizozemskojazyčném regionu nebo v dvojjazyčném regionu Hlavní město Brusel a kteří mají bydliště v těchto jednotlivých částech území Belgie, tak těm, kteří pracují v nizozemskojazyčném regionu nebo v dvojjazyčném regionu Hlavní město Brusel a kteří využili „klasických“ hospodářských práv na volný pohyb, byla z podstaty věci nedostupná těm, kteří pracují v nizozemskojazyčném regionu nebo v dvojjazyčném regionu Hlavní město Brusel, avšak mají bydliště ve francouzskojazyčném nebo německojazyčném regionu.
Conceptually, it seems unfortunate that a benefit which is, in my view, clearly part of ‘mainstream’ social security and which is available both to those who work in the Dutchspeaking region or the bilingual region of Brussels-Capital and live within those particular parts of the national territory and to those who work in the Dutchspeaking region or the bilingual region of Brussels-Capital and have exercised ‘classic’ economic rights of freedom of movement should by definition be unavailable to those who work in the Dutchspeaking region or the bilingual region of Brussels-Capital but who live in the Frenchspeaking or Germanspeaking regions.
Zdá se, že v rozsudku Kenny 99 Soudní dvůr již naznačil, že v oblasti práva sociálního zabezpečení může zásada zákazu diskriminace rovněž bránit obrácené diskriminaci 100.
In its judgment in Kenny, 99the Court seems already to have suggested that, within the field of social security law, the principle of nondiscrimination may also prevent reverse discrimination. 100
Článek 12 ES obsahuje široce vymezený zákaz diskriminace ve vztahu k otázkám spadajícím do rozsahu působnosti Smlouvy.
Article 12 EC contains a broadly-drafted prohibition on discrimination in respect of what is covered by the Treaty.
Zásada zákazu diskriminace je samozřejmě rovněž jednou ze
Nondiscrimination is also, of course, one of the fundamental
99 — Rozsudek ze dne 28. června 1978, Kenny (1/78, Recueil, s. 1489, body 16 až 21).
99 — Case 1/78 [1978] ECR 1489, paragraphs 16 to 21.
VLÁDA FRANCOUZSKÉHO SPOLEČENSTVÍ A VALONSKÁ VLÁDA v nizozemskojazyčném regionu nebo dvojjazyčném regionu Hlavní město Brusel v Belgii, kteří však mají bydliště ve francouzskojazyčném nebo německojazyčném regionu nebo ve svém domovském členském státu), b) belgickým státním příslušníkům, kteří již využili práva na volný pohyb, aby se tak zamezilo účinku odrazujícímu od výkonu těchto práv 102.
GOVERNMENT OF THE FRENCH COMMUNITY AND WALLOON GOVERNMENT residing in the Frenchspeaking or Germanspeaking regions or in their home Member State) (b) to Belgians who have already exercised a right of freedom of movement, to avoid a ‘chilling’ effect on the exercise of those rights. 102
V obecnější rovině Soudní dvůr v rozsudku Eman vyjasnil, že diskriminace uplatňovaná členským státem vůči jeho vlastním státním příslušníkům může za určitých okolností spadat do rozsahu působnosti práva Společenství.
More generally, the Court made it clear in Eman that discrimination by a Member State against its own nationals can be caught by Community law under certain circumstances.
V uvedené věci měl nizozemský státní příslušník s bydlištěm ve třetí zemi právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu konaných v Nizozemsku, zatímco nizozemský státní příslušník s bydlištěm v Nizozemských Antilách nebo Arubě takové právo neměl.
There, a Netherlands national resident in a nonmember country had the right to vote and to stand as a candidate in elections to the European Parliament held in the Netherlands whereas a Netherlands national residing in the Netherlands Antilles or Aruba had no such right.
Soudní dvůr rozhodl, že ačkoli za současného stavu práva Společenství členské státy mohou definovat podmínky pro využití práva volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu s uplatněním kritéria bydliště na území, na kterém se volby konají, zásada rovného zacházení nicméně brání tomu, aby důsledkem zvolených kritérií bylo rozdílné zacházení mezi státními příslušníky, kteří se nacházejí ve srovnatelných situacích, aniž by bylo toto rozdílné zacházení objektivně odůvodněno.
The Court held that whilst, in the current state of Community law, Member States could define the conditions for exercising the right to vote and to stand as a candidate in elections to the European Parliament by reference to residence in the territory in which the elections were held, the principle of equal treatment prevented the criteria chosen from resulting in different treatment of nationals who were in comparable situations, unless that difference in treatment was objectively justified. The Court held that it was not. 101
Kombinací použití vnitrostátního práva a práva ES tedy vzniká situace, kdy jedinou kategorii osob s bydlištěm ve francouzskojazyčném nebo německojazyčném regionu, která nemá přístup k vlámským dávkám sociální péče, tvoří belgičtí státní příslušníci, kteří nevyužili tradičního práva na volný pohyb, avšak využili (a nadále využívají) práva pobývat na určité části území Belgie.
Thus, the combination of the application of national law and the application of EC law produces a situation in which the only category of persons residing in the Frenchspeaking or Germanspeaking region who are not able to access the Flemish care benefit are Belgians who have not exercised a traditional right of freedom of movement, but who have exercised (and continue to exercise) a right to reside in a particular part of Belgium.
Mimoto, rozdílné zacházení mezi takovými osobami, na straně jedné, a státními příslušníky jiných členských států a belgickými státními příslušníky, kteří využili klasických hospodářských práv na volný pohyb, na straně druhé, vzniká právě proto, že právo ES zasahuje za účelem odvrácení nepříznivého zacházení s druhou uvedenou skupinou 103. Pokud je potom uplatněno kritérium známé z judikatury
Furthermore, the difference in treatment between such persons on the one hand, and nationals of other Member States and Belgians who have exercised classic economic rights of freedom of movement, on the other hand, arises precisely because EC law intervenes to prevent adverse treatment of the latter group.
Pokud je můj výše uvedený rozbor správný, bude důsledkem použití práva ES vlámská dávka sociální péče, která je již dostupná všem osobám žijícím v nizozemskojazyčném regionu nebo dvojjazyčném regionu Hlavní město Brusel, muset rovněž být učiněna dostupnou a) „klasickým“ migrujícím pracovníkům (státním příslušníkům jiných členských států pracujícím
If the analysis that I have set out earlier is correct, application of EC law will result in the Flemish care benefit, which is already available to all living within the Dutchspeaking region or the bilingual region of Brussels-Capital, having also to be made available (a) to ‘classic’ EC migrant workers (nationals of other Member States working in the Dutchspeaking region or the bilingual region of Brussels-Capital of Belgium but
102 — Viz, například, rozsudek D’Hoop, uvedený v poznámce pod čarou 86, body 30 a 31, ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že možnosti nabízené Smlouvou v souvislosti s volným pohybem by nemohly být plně účinné, kdyby státní příslušník členského státu mohl být odrazen od jejich využití v důsledku překážek při jeho návratu do státu původu vyplývajících z právní úpravy postihující skutečnost, že těchto možností využil.
102 — See, for example, D’Hoop, cited in footnote 86, paragraphs 30 and 31, where the Court held that the opportunities offered by the Treaty in relation to freedom of movement could not be fully effective if a national of a Member State could be deterred from availing himself of them by obstacles raised on his return to his country of origin by legislation penalising the fact that he has used them.
Viz rovněž rozsudky Singh, uvedený v poznámce pod čarou 44, body 19 a 23, a Alevizos, uvedený v poznámce pod čarou 64, bod 75.
See also Singh, cited in footnote 44, paragraphs 19 and 23; and Alevizos, cited in footnote 64, paragraph 75.
103 — Srovnej stanovisko generálního advokáta Poiarese Madura ve věci Carbonati, uvedené v poznámce pod čarou 73, body 61 a 62.
103 — Compare the Opinion of Advocate General Poiares Maduro in Carbonati, cited in footnote 73, at points 61 and 62.
101 — Rozsudek Eman, uvedený v poznámce pod čarou 96, body 58 až 61.
101 — Eman, cited in footnote 96, paragraphs 58 to 61.
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-212/06 týkající se zásady zákazu diskriminace, je patrné, že „nebýt“ jejich rozhodnutí pobývat ve francouzskojazyčném regionu, ačkoli pracují v nizozemskojazyčném regionu, měla by i první skupina osob přístup k této dávce.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-212/06 caselaw, it appears that ‘but for’ their decision to reside in the Frenchspeaking region although they work in the Dutchspeaking region, the former group would also be able to access the benefit.
zatímco belgický státní příslušník by požíval takového práva volného pohybu v rámci Belgie pouze v míře, která vyplývá z vnitro -státních právních předpisů.
freedom of movement rights within Belgium as he could derive from national law.
Dohoda mezi ES a Švýcarskem tedy ještě jasněji ukazuje, že pokud bude přijat tradiční argument ohledně „čistě vnitrostátní situace“, budou belgičtí státní příslušníci, kteří nevyužili klasických hospodářských práv na volný pohyb, přímo v důsledku účinku práva ES (v kombinaci s národním právem) tvořit jedinou skupinu osob pobývajících nebo pohybujících se na území Unie, vůči nimž mohou být bez postihu uplatňovány diskriminační podmínky pro vznik nároku v rámci vlámského pojištění sociální péče.
To that extent, the EC-Switzerland Agreement throws into even sharper relief the fact that, if the traditional ‘purely internal situation’ argument is accepted, Belgian nationals who have not exercised classic economic rights of freedom of movement are, by the very operation of EC law (in combination with national law), the only class of persons residing or moving within the Union against whom the conditions for entitlement to the Flemish care insurance may discriminate with impunity.
Za takových okolností lze podle mého názoru na první pohled konstatovat, že skupina belgických státních příslušníků, kteří nevyužili klasických hospodářských práv na volný pohyb, nicméně zásadně spadá do rozsahu působnosti práva ES nebo je dostatečně dotčena jeho použitím, takže by rovněž měla mít možnost se jej dovolávat 105.
In such circumstances, a prima facie case can, it seems to me, be made for saying that the group of Belgian nationals who have not exercised classic economic rights of freedom of movement nevertheless falls in principle within the scope of EC law and/or is sufficiently affected by its application that they ought also to be able to invoke EC law. 105
Vláda Francouzského společenství uplatňuje zajímavý vedlejší argument založený na Dohodě mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy a Švýcarskem o volném pohybu osob (dále jen „Dohoda mezi ES a Švýcarskem“) 104.
The Government of the French Community raises an interesting tangential argument based on the Agreement between the European Community and its Member States and Switzerland on the freedom of movement for persons (‘the EC-Switzerland Agreement’).
Článek 7 písm. b) uvedené dohody vyžaduje, aby smluvní strany upravily „právo na profesní a geografickou mobilitu, která umožní státním příslušníkům smluvních stran volně se pohybovat na území hostitelského státu a vykonávat výdělečnou činnost podle své volby“ (neoficiální překlad).
104Article 7(b) of that Agreement requires the Contracting Parties to make provision for ‘the right to occupational and geographical mobility which enables nationals of the Contracting Parties to move freely within the territory of the host State and to pursue the occupation of their choice’.