natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Na zasedání Evropské rady v Barceloně (2002) vyzvaly hlavy států či vlád členské státy k dalším krokům, které povedou k ‚lepšímu osvojení základních dovedností, zejména prostřednictvím výuky alespoň dvou cizích jazyků od raného věku‘.
At the Barcelona European Council (2002), the Heads of State or Government called for further action ‘to improve the mastery of basic skills, in particular by teaching at least two foreign languages from a very early age’.
Toto doporučení vychází z podnětu, který dalo zasedání Evropské rady v Lisabonu (2000), na němž si Evropská unie stanovila strategický cíl stát se ‚nejkonkurenceschopnější a nejdynamičtější ekonomikou založenou na znalostech na světě‘.
This recommendation derives from the momentum generated by the Lisbon European Council (2000) at which the European Union set itself the strategic objective of becoming ‘the most competitive and dynamic knowledge-based economy in the world’.
V roce 2002/03 splňovaly školské politiky většiny zemí podmínky tohoto doporučení v tom smyslu, že si všichni žáci mohli v průběhu povinného vzdělávání osvojovat minimálně dva cizí jazyky.
In 2002/03, educational policies in most countries complied with the terms of the recommendation in enabling all pupils to learn at least two foreign languages during compulsory education.
Ve většině případů se všichni žáci musí učit minimálně dva cizí jazyky po dobu alespoň jednoho roku během denního (prezenčního) povinného vzdělávání.
The situation in which all pupils have to learn a minimum of two foreign languages for at least one year during fulltime compulsory education is the most widespread.
Mimořádně příznivé podmínky v tomto ohledu nabízejí severské země a země střední a východní Evropy.
The Nordic countries and those in central and eastern Europe are particularly well represented in this respect.
Do další kategorie spadají země, v nichž se mohou všichni žáci během denního povinného vzdělávání učit – byť nepovinně – dva cizí jazyky.
The second category of countries consists of those in which learning two foreign languages, while not compulsory, is possible for everyone during fulltime compulsory education.
V těchto zemích je první jazyk povinný, zatímco druhý nabízejí všechny školy v rámci souboru povinně volitelných předmětů.
In these countries, the first language is compulsory, whereas the second is offered by all schools in their provision for core curriculum options.
Když si tedy žáci vybírají volitelné předměty, všichni se bez ohledu na to, do jaké školy docházejí, mohou rozhodnout, že se budou učit druhý cizí jazyk.
Thus when pupils come to choose their optional subjects, all may decide to learn a second foreign language irrespective of the school they attend.
Pouze v menším počtu zemí nemají všichni žáci možnost absolvovat od počátku denního povinného vzdělávání výuku dvou cizích jazyků.
Only in a minority of countries is it not possible for everyone to be taught two foreign languages from the beginning of fulltime compulsory education.
V České republice, v Německu, na Maltě, v Rakousku a v Polsku se možnost studovat dva jazyky nabízí všem žákům až na stupni, který navazuje na povinné vzdělávání (třetí kategorie zemí ve schématu).
In the Czech Republic, Germany, Malta, Austria and Poland, the opportunity to learn two languages is only extended to all pupils enrolled in post-compulsory education (third category).
V České republice, Rakousku a Polsku je tato jazyková výuka povinná (viz obr. B1).
This is obligatory in the Czech Republic, Austria and Poland (see Figure B1).
V posledně jmenované skupině zemí se v jednotlivých školách v rámci země liší jak to, zda se žáci musí nebo mohou učit dva jazyky, tak i úroveň vzdělávání, na níž se tato výuka zahajuje (obr. B2).
In this latter group, the obligation to learn two languages or the possibility of doing so, as well as the educational level at which the corresponding provision begins, varies from one school to the next within a given country (Figure B2).
Obr. B4: Výuka dvou cizích jazyků a její postavení ve vzdělávacím programu pro primární a všeobecné sekundární vzdělávání, 2002/03
Figure B4: The teaching of two foreign languages and its status in the curriculum for primary and general secondary education, 2002/03
Minimálně dva povinné cizí jazyky během alespoň jednoho ročníku denního povinného vzdělávání
A minimum of two compulsory foreign languages for at least a year of fulltime compulsory education
Všichni žáci mají během denního povinného vzdělávání právo na alespoň jeden rok výuky každého z obou cizích jazyků
All pupils are entitled to at least a year of teaching in each of two foreign languages during fulltime compulsory education
Žáci jsou povinni nebo mají právo se učit minimálně dva cizí jazyky až od vstupu na úroveň vyššího sekundárního vzdělávání
Obligation or entitlement to learn a minimum of two foreign languages from the beginning of upper secondary education only
Možnost studovat dva cizí jazyky nemají automaticky všichni žáci, ale může se nabízet v rámci flexibilního vzdělávacího programu
Two foreign languages are not available to all pupils but may be offered within the flexible curriculum
Výuku úředních jazyků – angličtiny a irské gaelštiny (irštiny) – absolvují všichni žáci, ale nejedná se o cizí jazyky.
The official languages of English and Irish are taught to all pupils, but are not foreign languages.
Tento obrázek zachycuje pouze jazyky označené ve vzdělávacích programech jako ‚cizí‘ (nebo ‚moderní‘).
This Figure only considers ‘foreign’ (or ‘modern’) languages in the curriculum.
Regionální a/nebo starověké jazyky se berou v úvahu pouze v případě, že je příslušný vzdělávací program pojímá jako alternativu cizích jazyků.
Regional or ancient languages are shown solely when the curriculum regards them as possible alternatives to foreign languages.
Další informace o cizích jazycích ve vzdělávacích programech podávají obr. B1 a B2.
For further information on the provision of foreign languages in the curriculum, see Figures B1 and B2.
Cizí jazyky jako povinný předmět; cizí jazyky jako povinně volitelný předmět; flexibilní vzdělávací program: viz glosář.
Foreign languages as a compulsory subject; foreign languages as a core curriculum option; flexible curriculum: See glossary.
Každý se může učit dva cizí jazyky: První jazyk je do vzdělávacího programu zpravidla zařazen jako povinný předmět a druhý jazyk jako povinně volitelný předmět.
It is possible for everyone to learn two foreign languages: In general, the first language is included in the curriculum as a compulsory subject and the second as a core curriculum option.
K ZAJIŠTĚNÍ VÝUKY CIZÍCH JAZYKŮ V NIŽŠÍCH ROČNÍCÍCH SE ČASTO VYUŽÍVAJÍ PILOTNÍ PROJEKTY
PILOT PROJECTS ARE OFTEN USED TO PREPARE FOR FOREIGN LANGUAGE TEACHING AT AN EARLIER STAGE
V současné době se v přibližně 10 zemích realizují pilotní projekty s cílem zavést výuku cizího jazyka nad rámec minimálního rozsahu výuky (obr. B1 a B2).
Pilot projects to introduce the teaching of a foreign language not provided for within the minimum level of educational provision (Figures B1 and B2) have currently been established in around 10 countries.
Organizují je a financují orgány školské správy a většina z těchto pilotních projektů si v podstatě klade za cíl zavést výuku cizích jazyků na těch úrovních vzdělávání, na nichž není dosud povinná, konkrétně na úrovni preprimární a primární.
Organised and funded by the education authorities, most of them are aimed essentially at introducing the teaching of foreign languages at levels at which this is not yet compulsory, namely in pre-primary and primary education.
Ve Španělsku nicméně různé autonomní komunity zahajují projekty na různých úrovních vzdělávání.
In Spain, however, various Autonomous Communities are initiating projects at different levels of education.
Například v kraji Castilla-La Mancha se mohou žáci na sekundární úrovni učit další jazyk kromě těch, které jsou součástí minimálního rozsahu výuky (tj. cizího jazyka jako povinného předmětu a cizího jazyka jako povinně volitelného předmětu).
In secondary education in Castilla-La Mancha, for example, it is possible for pupils to learn a language alongside those included in the minimum level of educational provision (i.e. a foreign language as a compulsory subject and a foreign language as a core curriculum option).
Podobně i v Lotyšsku pilotní projekt žákům umožňuje osvojit si další jazyk kromě toho, který je pro všechny povinný (obr. B1).
Similarly, in Latvia, the pilot project enables pupils to learn a language in addition to the one compulsory for all of them (Figure B1).
Obr. B5: Věk, v němž se zahajuje výuka cizích jazyků v rámci pilotního projektu, a délka této výuky na úrovni preprimárního, primárního nebo všeobecného sekundárního vzdělávání, 2002/03
Figure B5: Age at which foreign languages are first taught as part of a pilot project and the duration of this provision, in pre-primary, primary or general secondary education, 2002/03
Pilotní projekt neexistuje
No pilot project
Spojené království (ENG/WLS): Od září 2003 vláda financuje pilotní projekty, v jejichž rámci se žáci ve věku 7 až 11 let učí cizí jazyk.
United Kingdom (ENG/WLS): Since September 2003, the government has financed pilot projects in which pupils aged from 7 to 11 learn a foreign language.
Tento obrázek zachycuje pouze jazyky označené ve vzdělávacích programech jako ‚cizí‘ (nebo ‚moderní‘).
This Figure deals only with languages described as ‘foreign’ (or ‘modern’) in the curriculum.
Pilotní projekt: viz glosář.
Pilot project: See Glossary.
VZDĚLÁVÁNÍ TYPU ‚CLIL‘ EXISTUJE TÉMĚŘ VE VŠECH ZEMÍCH
‘CLIL’ TYPE PROVISION IN ALMOST ALL COUNTRIES
V převážné většině evropských zemí určité školy poskytují formu vzdělávání, v jejímž rámci probíhá výuka minimálně ve dvou různých jazycích (obr. B6a).
In the great majority of European countries, certain schools offer a form of provision in which pupils receive instruction in at least two different languages (Figure B6a).
V Německu, Lotyšsku a Rakousku některé školy poskytují výuku ve třech jazycích.
In Germany, Latvia and Austria, some schools offer tuition with three languages used as languages of instruction.
Obrázek B6b tuto zcela mimořádnou alternativu nezachycuje. Znázorňuje pouze nejběžnější situaci, kdy výuka probíhá ve dvou různých jazycích.
This most uncommon arrangement is not shown in Figure B6b, which represents solely the commonest situation involving teaching in two different languages.
Obr. B6: Vzdělávání typu CLIL na úrovni primárního a všeobecného sekundárního vzdělávání, 2002/03
Figure B6: CLIL type provision in primary and general secondary education, 2002/03
Obr. B6a: Status vzdělávání typu CLIL
Figure B6a: Status of CLIL type provision
Obr. B6b: Status jazyků používaných jako vyučovací jazyky v rámci vzdělávání typu CLIL
Figure B6b: Status of languages used as languages of instruction for CLIL type provision
Vzdělávání typu CLIL je součástí běžného vzdělávání
CLIL type provision is part of mainstream education
A. 1 úřední jazyk státu + 1 neautochtonní jazyk
A. 1 official state language + 1 non-indigenous language
B. 1 úřední jazyk státu + 1 regionální, menšinový nebo neteritoriální jazyk
B. 1 official state language + 1 regional, minority or non-territorial language
C. 1 úřední jazyk státu+ 1 další úřední jazyk státu
C. 1 official state language+ 1 other official state language
Doplňující poznámky (obr. B6)
Additional notes (Figure B6)
Belgie (BE fr): Kromě francouzštiny se jako vyučovací jazyk může používat pouze nizozemština, němčina a angličtina.
Belgium (BE fr): Only Dutch, German and English may be used as languages of instruction in addition to French.
V Bruselu může být druhým vyučovacím jazykem jen nizozemština.
In Brussels, this possibility is limited solely to Dutch.
Španělsko: V případě vzdělávání typu CLIL, v jehož rámci výuka probíhá v ‚jednom úředním jazyce státu a jednom regionálním nebo menšinovém jazyce‘, jsou těmito vyučovacími jazyky španělština a jazyk, který má v některých autonomních oblastech také úřední status.
Spain: In the case of CLIL type provision involving ‘one official state language plus one regional or minority language’, these languages are Spanish and a language with joint official status in some Autonomous Communities.
Francie: Školy, v nichž je vyučovacím jazykem regionální nebo menšinový jazyk, jsou soukromé, ale dotují je orgány veřejné správy.
France: Schools in which the language of instruction is a regional or minority language are private but funded by the public authorities.
Lotyšsko: Některé školy poskytují vzdělávání typu CLIL ve vyučovacích jazycích, které nejsou úředními jazyky státu, konkrétně v ruštině, angličtině nebo němčině.
Latvia: Some schools offer CLIL type provision in which the languages of instruction are not official state languages. These languages are Russian, and English or German.
Slovinsko: Od školního roku 2003/04 se realizuje pilotní projekt, v jehož rámci je vyučovacím jazykem angličtina a slovinština.
Slovenia: Since 2003/04, a pilot project has existed with English or Slovene as the two languages of instruction.
Tento obrázek nezachycuje podpůrné programy pro cizojazyčné děti, v jejichž rámci sice probíhá výuka ve dvou různých jazycích, ale hlavním cílem je zajistit, aby se tyto děti nakonec lépe začlenily do systému běžného vzdělávání.
The present Figure does not cover programmes of support for children of foreign mother tongue, which provide teaching in two different languages primarily with the aim of ensuring that those children will eventually integrate more effectively into the system of mainstream education.
Nezahrnuje ani mezinárodní školy.
Neither are international schools included.
Omezuje se na školy, které financují a řídí orgány veřejné správy.
The Figure is limited to schools financed and run by the public authorities.
V případě Belgie, Irska a Nizozemska se berou v úvahu i dotované soukromé školy.
In the case of Belgium, Ireland and the Netherlands, grant-aided private schools are taken into account.
Podrobné informace o vyučovacích jazycích a úrovních vzdělávání, na nichž probíhá výuka typu CLIL, uvádí příloha 1.
For detailed information on the languages and levels of education in which ‘CLIL’ type provision occurs, see in annexe 1.
Vzdělávání typu CLIL je součástí běžného vzdělávání: Není omezeno v čase jako pilotní projekt.
CLIL type provision is part of mainstream education: Provision not limited in time as in the case of a pilot project.
To, že je součástí běžného vzdělávání, ovšem neznamená, že je všeobecně rozšířeno.
The fact that it is part of mainstream education does not mean that it is widespread.
Neautochtonní jazyk: Kterýkoli jazyk, který v dané zemi není úředním jazykem státu ani regionálním či menšinovým jazykem ani neteritoriálním jazykem (např. němčina v Irsku).
Non-indigenous language: Any language that, within a particular State, is neither an official state language, nor a regional or minority language, nor a non-territorial language (for example, German in Ireland).
CLIL, neteritoriální jazyk; regionální nebo menšinový jazyk; úřední jazyk; pilotní projekt: viz glosář.
CLIL, non-territorial language; regional or minority language; official language; pilot project: see Glossary.
Formy vzdělávání typu CLIL jsou v Evropě mnohostranné a rozmanité.
CLIL type forms of provision in Europe are complex and varied.
V převážné většině zemí existují takové formy, v jejichž rámci se jako vyučovací jazyk využívá úřední jazyk státu (nebo jeden z nich, pokud je jich více) a neautochtonní jazyk.
In the great majority of countries, such forms of provision exist in which the languages used as languages of instruction are the official state language (or one such language if there is more than one) and a non-indigenous language.
Tak je tomu v Nizozemsku, kde se kromě nizozemštiny jako vyučovací jazyk používá obvykle angličtina.
This applies to the Netherlands in which the language of instruction employed in addition to Dutch is generally English.
Ve většině těchto zemí se rovněž poskytuje vzdělávání, v jehož rámci se kromě úředního jazyka státu používá jako vyučovací jazyk regionální jazyk, menšinový jazyk nebo neteritoriální jazyk.
Most of these countries also offer provision in which, alongside the official state language, a regional, minority or non-territorial language is used as the language of instruction.
Například ve Spojeném království (ve Skotsku) je tímto jazykem gaelština, regionální či menšinový jazyk se statusem úředního jazyka.
In the United Kingdom (Scotland), for example, this language is Gaelic, a regional or minority language with official language status.
Ve Francii je vyučovacím jazykem kromě francouzštiny i baskičtina, bretonština, katalánština, okcitánština (Langue d’Oc) a korsičtina, tj. regionální nebo menšinové jazyky bez statusu úředního jazyka.
In France, Basque, Breton, Catalan, Occitan/Langue d’Oc and Corsican, regional or minority languages without official language status, are employed as languages of instruction alongside French.
V Irsku, na Maltě a ve Finsku školy poskytují i výuku, která probíhá ve dvou úředních jazycích státu (obr. A1).
In Ireland, Malta and Finland, schools also provide teaching in which the two official state languages (Figure A1) are used as languages of instruction.
V Lucembursku se kromě lucemburštiny používá jako vyučovací jazyk němčina a francouzština, které jsou úředními jazyky státu, konkrétně němčina na úrovni primárního a nižšího sekundárního vzdělávání, zatímco francouzština na úrovni vyššího sekundárního vzdělávání.
In Luxembourg, German and French, the official state languages, are employed as languages of instruction in addition to Letzeburgesch – German in primary and lower and secondary education and French in upper secondary education.
Situace v Lucembursku je krajně neobvyklá, protože je to jediná země, kde je vzdělávání typu CLIL zavedeno ve všech školách.
The situation in Luxembourg is most unusual as it is the only country in which CLIL type provision exists in all schools.
V Belgii (v Německy mluvícím společenství), ve Slovinsku, Spojeném království (ve Walesu a v Severním Irsku) a v Norsku se kromě úředního jazyka státu používají jako vyučovací jazyky pouze regionální nebo menšinové jazyky.
In Belgium (the Germanspeaking Community), Slovenia, the United Kingdom (Wales and Northern Ireland) and Norway, only regional or minority languages are employed as languages of instruction alongside the official state language.
V Belgii (v Německy mluvícím společenství) se konkrétně jedná o francouzštinu, ve Slovinsku o maďarštinu a italštinu, ve Spojeném království o irskou gaelštinu (irštinu) a velštinu, v Norsku o laponštinu (sámštinu) a finštinu.
The languages concerned are French in Belgium (the Germanspeaking Community), Hungarian and Italian in Slovenia, Irish and Welsh in the United Kingdom, and Sami (Lapp) and Finnish in Norway.
Přehled jednotlivých jazyků, které se v daných zemích používají jako vyučovací jazyky v rámci vzdělávání typu CLIL, uvádí příloha 1.
An overview by country of the various languages used as languages of instruction in CLIL type provision is given in annexe 1.
V TÉMĚŘ POLOVINĚ VŠECH ZEMÍ JE ŽÁKŮM PŘEDEPSÁNA VÝUKA URČITÉHO CIZÍHO JAZYKA
A SPECIFIC FOREIGN LANGUAGE HAS TO BE LEARNT IN ALMOST HALF OF ALL COUNTRIES
Ve více než polovině původních 15 členských států EU je prvním cizím jazykem, který žáci studují jako povinný předmět, konkrétní předepsaný jazyk.
In over half of the EU-15 Member States, the first foreign language that pupils study as a compulsory subject is a specific mandatory language.
Žáci si tedy nemohou zvolit žádný jiný jazyk.
No other language can therefore be chosen.
Některé země vyžadují, aby se žáci učili dva nebo – v případě Lucemburska – dokonce tři určité jazyky.
Some countries insist that two or – in the case of Luxembourg – even three such specific languages have to be learnt.
Tento trend se příliš neprojevuje ve střední a východní Evropě, pouze v Lotyšsku se musí žáci učit konkrétní jazyk.
This trend is not characteristic of central and eastern Europe, and only in Latvia are pupils required to learn a specific language.
V převážné většině zemí je tímto jazykem angličtina.
In the great majority of countries, this language is English.
Ve většině případů je dalším předepsaným cizím jazykem obvykle francouzština.
In most cases, French is more commonly a second mandatory foreign language.
Několik zemí vyžaduje osvojování určitých jazyků z historických či politických důvodů, jako například Belgie (Německy mluvící a Vlámské společenství), Lucembursko, Finsko a Island.
Several countries insist on the study of certain languages for historical or political reasons as for example in Belgium (in the Germanspeaking and Flemish Communities), Luxembourg, Finland and Iceland.
V zemích původní ,patnáctky‘ náleží převážná většina jazyků, které jsou uvedeny v oficiálních dokumentech a jejichž výuku tedy školy teoreticky mohou nabízet, v zásadě do skupiny germánských jazyků (angličtina, němčina a mnohem méně často nizozemština) a do skupiny románských jazyků (v prvé řadě francouzština, následována španělštinou a italštinou).
In the EU-15, the great majority of languages referred to in official documents, which may theoretically be offered by schools, belong essentially to the Germanic group (English, German and much less frequently Dutch) and the Latin (Romance) group (with first and foremost French followed by Spanish and Italian).
Oficiální dokumenty v některých zemích zmiňují rovněž ruštinu.
Official documents in some countries also refer to Russian.
Mimoto několik zemí zařazuje do vzdělávacích programů mezi cizí jazyky i jazyky starověké–latinu a klasickou řečtinu.
Furthermore, several countries include ancient languages, such as Latin and ancient Greek, in their foreign language curricula.
Pokud jde o tyto jazyky, země střední a východní Evropy se vyznačují dvěma zvláštnostmi.
In relation to these specifications, two particularities are characteristic of countries in central and eastern Europe.
První z nich je to, že do většiny vzdělávacích programů je zařazena ruština, a druhou to, že se starověké jazyky jen zřídkakdy považují za alternativu cizích jazyků.
First, Russian is included in most curricula and, secondly, ancient languages are rarely regarded as alternative options to foreign languages.
Odhlédneme-li od těchto obecných trendů, vzdělávací programy některých zemí nabízejí poměrně širokou škálu jazyků.
Over and above these general trends, the curricula of some countries offer a fairly wide variety of languages.
V některých programech figurují regionální či menšinové jazyky nebo jazyky sousedních zemí, jako například čeština v Německu a Rakousku, nizozemština ve Francii, chorvatština ve Slovinsku a finština v Norsku.
Regional or minority languages, or those in neighbouring countries feature in some curricula, as in the case of Czech in Germany and Austria, Dutch in France, Croatian in Slovenia, and Finnish in Norway.
Oficiální dokumenty někdy uvádějí i jazyky skupin přistěhovalců.
Languages of immigrant populations are also sometimes specified in official documents.
Za příklad může sloužit arabština ve Francouzském společenství Belgie, ve Francii a Nizozemsku, turečtina v Německu a Nizozemsku a urdština ve Spojeném království (ve Skotsku).
Examples are Arabic in the French Community of Belgium, France and the Netherlands, Turkish in Germany and the Netherlands, and Urdu in the United Kingdom (Scotland).
Vzdělávací programy v Německu a Francii zmiňují i takové jazyky, jako je čínština a japonština.
Curricula in Germany and France also refer to languages such as Chinese and Japanese.
Výuku těchto jazyků, která je podle oficiálních dokumentů v zásadě možná, však školy ne vždy nabízejí, protože nedisponují dostatečnými lidskými a finančními zdroji, nebo o studium těchto jazyků žáci nemají zájem.
These languages, which according to the curriculum may be taught in principle, are not always offered by schools because of inadequate human and financial resources, or lack of interest on the part of pupils.