natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Od tohoto okamžiku se agenda přizpůsobila zrychlujícímu se běhu dějin a jedna událost následovala druhou.
From that moment on, the agenda was dominated by the swiftly increasing pace of history, as one event followed on another’s heels.
Země, které se osvobozovaly od totalitního komunismu, si přály, aby je navštívil předseda Evropského parlamentu, orgánu, v němž viděly ztělesnění demokracie a svobody, po níž tolik let toužily.
The countries in process of freeing themselves from totalitarian communism wished to receive the President of the European Parliament, a body which they saw as incarnating the democracy and freedom they had for so many years yearned for.
Mezi významné události roku 1990 patřila únorová žádost polského parlamentu o stanovisko Evropského parlamentu, již později vznesl i parlament maďarský a československý; 3. října pak nastal den sjednocení Německa, kdy proběhl slavnostní akt v Bundestagu za účasti prezidenta von Weiszäckera v doprovodu předsedy Komise Jacquese Delorse a mne jako předsedy Evropského parlamentu, po němž ještě týž den následoval můj proslov ve frankfurtském kostele Sv. Pavla, který je pro Němce symbolem ústavních hodnot.
The signicant events of 1990 included an invitation in February from the Polish Diet to explain the EP’s view of matters, and, later, similar invitations from the Hungarian and Czechoslovak Parliaments; and, on 3 October, German Unity Day, with a ceremony in the Bundestag with President von Weiszäcker, in the company of the Commission President, Jacques Delors, and myself as President of the European Parliament, followed that very day by a speech which I gave in the Paulskirche in Frankfurt, a building symbolising Germany’s constitutional values.
V tomto období bouřlivého demokratického vývoje a reforem nabyly plného významu vztahy s národními parlamenty.
In that time of democratic eervescence and reform, relations with the national parliaments came to take on their full signicance.
Dne 29. listopadu 1990 jsme v paláci Montecitorio v Římě uspořádali společné zasedání, vůbec první konferenci, na níž se setkaly Evropský parlament a parlamenty členských států a přijaly společné usnesení podporující koncepci Evropské unie.
On 29 November 1990, in Montecitorio (Rome), we held the joint ‘Assizes’, i.e. the first-ever conference bringing together the European Parliament and the parliaments of the Member States, which adopted a joint resolution endorsing the concept of the European Union.
V prosinci jsem měl tu čest předložit toto usnesení na zasedání Evropské rady v Římě, kde se rozhodlo o tom, že budou vedle sebe existovat dvě mezivládní konference, jedna o hospodářské a měnové unii a druhá o politické unii.
In December, I had the privilege of submitting that resolution to the Rome European Council, which decided in favour of holding two parallel IGCs, one on EMU and the other on political union.
V průběhu roku 1991 se dvanáct zástupců Evropského parlamentu mohlo díky zasedání přípravné interinstitucionální konference poprvé zapojit do dialogu se všemi dvanácti vládami, Radou a Komisí.
Over the length of 1991, the meetings of the Preparatory Interinstitutional Conference made it possible, for the first time, for twelve representatives of the EP to engage in dialogue with the twelve governments, the Council and the Commission.
Zástupci Parlamentu tak mohli sestavit užší seznam návrhů, který se osvědčil při otevírání řady klíčových témat, jež jsou z větší části obsažena v návrhu smlouvy z roku 1984 a která byla obohacena zkušenostmi z praxe.
Parliament’s representation was able to draw up a ‘shortlist’ of proposals which proved of major use in introducing a number of key subjects, for the most part deriving from the draft treaty text adopted in 1984 and enriched by experience.
Mezi hlavní body patřilo evropské občanství a jednotná měna jako pilíře, spolurozhodování jako obvyklý legislativní postup, účast na volbě předsedy Komise, jehož funkční období bylo prodlouženo ze dvou na pět let, a uznání evropských politických stran.
The main points were: European citizenship and the single currency as pillars; codecision as an ordinary legislative procedure; participation in the election of the Commission President, whose term of oce was extended from two years to five; and recognition of European political parties.
Kromě rychle probíhajících změn ve Společenství se na evropské scéně odehrála řada událostí, které nelze nazvat jinak než politická zemětřesení a jichž se Evropský parlament rovněž účastnil.
In addition to the intensive pace of change within the Community, the European scene witnessed a number of what can only be called political earthquakes, in which the EP too took part.
Největší dopad však mělo zhroucení Sovětského svazu, které vyvolalo mimořádné napětí při návštěvě ministra zahraničí E. Ševarnadzeho a při následné schůzce s M. Gorbačovem.
The most dramatic of these was the tragic dismemberment of former Yugoslavia – a process which put the Community’s internal cohesion to the test. Here, I made all possible eorts on behalf of the EP to find peaceful solutions, with the presidents of the parliaments of the Yugoslav federation and its republics.
V den zahájení mírové konference v Madridu jsem hovořil o našem postoji v izraelském Knessetu, zatímco v Evropském parlamentu probíhalo plenární zasedání s formálním slyšením jordánského krále Husseina a prezidenta Mubaraka.
Nonetheless, the process that had the greatest impact was the implosion of the Soviet Union, which threw up moments of particular tension in the visit of Foreign Minister Shevardnadze and the subsequent meeting with Mr Gorbachev.
Vítr svobody však naštěstí nevál pouze v Evropě.
Another major concern was our support for the dicult and arduous peace process in the Middle East.
V jiných zeměpisných šířkách jsem měl možnost vyjádřit evropskou solidaritu a podporu procesu demokratických změn na plenárním zasedání chilského Kongresu ve Valparaisu a předat Sacharovovu cenu osobnostem ztělesňujícím všeobecné hodnoty demokracie a lidských práv: Nelsonu Mandelovi, Alexandru Dubčekovi a manželovi a synovi Aun Schan Su Ťij, která je zosobněním důstojnosti a vytrvalosti.
On the day the peace conference opened in Madrid, I expounded our position to the Israeli Knesset, while the EP was giving a formal hearing in plenary to King Hussein of Jordan and President Mubarak.
Dalším klíčovým okamžikem byl podpis smlouvy o nabytí současného sídla Parlamentu v Bruselu, k němuž došlo po dlouhých a složitých jednáních.
Happily, it was not only in Europe that the winds of freedom were blowing.
To nám umožnilo pořádat v Bruselu nejen plenární zasedání, ale zvládnout i následující rozšiřování. Podařilo se mi zajistit i smlouvu, díky níž jsme získali naši současnou budovu ve Štrasburku.
In other latitudes, I was enabled to express Europe’s solidarity with and support for the process of democratic transition before the plenary of the Chilean Congress in Valparaíso, and to hand over the Sakharov Prize to awardees incarnating the universal values of democracy and human rights: Nelson Mandela, Alexander Dubcek, and the husband and son of that remarkable exponent of dignity and perseverance, Aung San Suu Kyi.
Nejemocionálnějším okamžikem však jistě byla moje závěrečná řeč v roli předsedy Evropského parlamentu, kterou jsem přednesl na zasedání Evropské rady v Maastrichtu.
Another key moment was the signing, following long and complex negotiations, of the deed of purchase of Parliament’s present site in Brussels.
V této řeči jsem vyzval přítomné čelní představitele států a vlád, aby na základě vzájemné spolupráce dosáhli vytvoření Evropské unie, a s pevným přesvědčením jsem vyjádřil stanovisko Parlamentu podporující demokratičtější a efektivnější Unii.
This has enabled us not only to hold plenaries in Brussels, but to cope with the successive enlargements.
Výsledek mezivládní konference ukázal, že náš hlas byl vyslyšen.
I also managed to secure the agreement that made possible our present buildings in Strasbourg.
Byla zahájena nová etapa budování Evropy, která bude, jak doufáme po zasedáních v Amsterodamu, Nice a po ústavě, završena podpisem Lisabonské smlouvy.
A new stage had been opened up in the construction of Europe, which, it is to be hoped, will now, after Amsterdam, Nice and the constitution, come to fruition in the Treaty of Lisbon.
LEDEN 1992 ČERVENEC 1994
JANUARY 1992 JULY 1994
Ve druhé polovině volebního období 1989–1994 jsem byl předsedou Evropského parlamentu.
I was president of the European Parliament in the second half of the 1989-1994 term.
Po převratných událostech v roce 1989 a po ukončení koniktu mezi Východem a Západem usilovala Evropa o společnou budoucnost.
I held oce at an eventful time in which Europe, having emerged from the upheavals of 1989 and the end of the cold war, was striving for a common future.
Evropské unii, jejíž obyvatelé ještě v 80. letech trpěli pocitem „únavy z Evropy“, nyní připadla nová klíčová úloha.
The European Union, still hampered in the 1980s by a widespread feeling of ‘Europe fatigue’, was thus called upon to play a vital new role.
Během mého funkčního období však první vlna euforie, která vytryskla po pádu Berlínské zdi a železné opony, již pominula.
Mind you, at the time when I was in oce, there was nothing left of the initial euphoria over the collapse of the Berlin Wall and the removal of the Iron Curtain.
Tehdy šlo o to, dát obtížnému procesu rodícího se společného soužití celé Evropy podobu a směr.
The immediate priority was to give shape and direction to the arduous process of bringing Europe as a whole more closely together.
Občané střední a východní Evropy, kteří v touze po svobodě vyšli vstříc nové budoucnosti, s nadějí větší než kdy jindy vzhlíželi k Evropské unii.
The people of central and eastern Europe, who, impelled by their urge for freedom, had dared to enter a new era, were pinning their gazes and their hopes more than ever on the EU.
Tehdejší Společenství s dvanácti členskými státy, ke kterému se chtěli přidat, působilo jako magnet. Bylo mi však jasné, že tomuto magnetu v mnoha směrech ještě chybí vnitřní síla.
The Community of twelve, as it then was, acted like a magnet for countries wishing to join, but I was aware that the magnet in question in many ways still lacked inner strength.
Tehdy šlo o to dát síle a energii převratných historických událostí správný politický směr.
The momentum generated by the historic transformations had to be channelled on ordered political paths.
Na pořadu dne současně bylo rozšíření a prohloubení Společenství.
Widening and deepening of the Community were both on the agenda.
Těmto dvěma pólům lze přiřadit další z hlediska evropské politiky významné události, k nimž došlo v letech 1992 až 1994.
These were the two reference points that served to dene the landmark European events of the years from 1992 to 1994:
Dne 7. února 1992 byla podepsána Maastrichtská smlouva, s cílem založit Evropskou unii.
The Maastricht Treaty establishing European Union was signed on 7 February 1992.
Byl jsem tehdy v Maastrichtu přítomen a smlouvu jsem za Evropský parlament stvrdil svým podpisem. Smlouva určila směr budoucího vývoje, položila základy k hospodářské a měnové unii a vedla k zavedení eura.
I was there in Maastricht and on behalf of Parliament I signed this ground-breaking Treaty, which led to economic and monetary union and the advent of the euro.
Ratikace smlouvy byla doprovázena smíšenými pocity
The treaty was ratied after tempers
P vyvolanými poté, co jí Dánové nejdříve vyslovili své ne (v červnu 1992) a poté své ano (v květnu 1993).
D had blown hot and cold when the Danes first said ‘no’ (in June 1992) and then changed that vote to a ‘yes’ (in May 1993).
Na přelomu let 1992/1993 se oslavovalo dovršení evropského vnitřního trhu.
In late 1992 and early 1993 the single European market came into being in its completed form.
Evropský vnitřní trh se stal díky volnému pohybu osob, zboží, služeb a kapitálu hybnou silou hospodářského rozvoje v Evropě a Evropský parlament měl na jeho vytvoření – bez ohledu na své tehdy ještě nepatrné kompetence – velký podíl.
Even though its area of responsibility was still too modest, Parliament brought considerable inuence to bear in shaping this European economic powerhouse with its freedoms for persons, goods, services, and capital.
Pověst, kterou Parlament tehdy získal, v dalších letech využil k posílení svých pravomocí.
By capitalising on the reputation which it gained at that time it later managed to consolidate its powers.
Rozhodnutí o přijetí Rakouska, Finska a Švédska do Evropské unie padlo dne 1. března 1994 za výrazného souhlasu Evropského parlamentu.
The decision to admit Austria, Finland, and Sweden to the EU was taken on 1 March 1994 with strong backing from Parliament.
Tím bylo denitivně rozhodnuto o rozšíření Společenství (které mělo tehdy dvanáct členských států) o Rakousko, Finsko a Švédsko.
That set the seal on the enlargement of the then Community of twelve to include those three countries.
Zároveň se však oživily požadavky na rozšíření EU směrem na východ.
Meanwhile there were increasingly insistent calls for the EU to be enlarged eastwards.
Evropská rada formulovala v roce 1993 v Kodani požadavky pro přistoupení, tzv. „kodaňská kritéria“.
The Copenhagen European Council laid down the requirements in June 1993 in the form of the ‘Copenhagen criteria’.
Na jaře roku 1994 podaly žádost o přistoupení Maďarsko a Polsko.
By the spring of 1994 Hungary and Poland had already applied to join.
Při volbách do Evropského parlamentu v červnu 1994 již Parlament předstoupil před své voliče s novými pravomocemi, které mu udělila Maastrichtská smlouva.
At the June 1994 European election Parliament was able to present itself to the voters as a body exercising the greater responsibilities that the Maastricht Treaty had conferred on it.
Z dob, kdy jsem byl předsedou skupiny Evropské lidové strany, jsem věděl, že to je možné pouze tehdy, pokud se vytvoří většina napříč politickými skupinami.
When I assumed the presidency of Parliament expectations were high that Parliament would decisively inuence our continent’s progress towards a new future.
Šlo o to, aby se zorganizovaly, postavily společný cíl nad zájmy svých politických skupin a v tomto duchu vedly s Radou a Komisí dialog jako rovnoprávný partner.
Having chaired the Group of the European People’s Party (EPP), I realised that that the key to success lay in mobilising majorities across party boundaries and, on that basis, seeking to talk to Council and Commission as an equal partner.
Při pohledu zpět lze říci, že se to podařilo, neboť volení zástupci lidu dokázali své pravomoci rozšířit a náležitě využít.
In retrospect it can be said that Parliament succeeded in doing this because it managed to consolidate and utilise its powers.
Maastrichtská smlouva přinesla nejen jízdní řád pro měnovou unii a zavedení eura, ale znamenala také – což již ne všichni vědí – podstatný nárůst pravomocí Evropského parlamentu.
As well as providing the road map for monetary union and the euro, the Maastricht Treaty also – and this is something which quite a few people have forgotten about – greatly expanded Parliament’s sphere of responsibility.
Tehdy byl dokončen přechod od Parlamentu s převážně poradním charakterem k Parlamentu, který má právo spolurozhodovat při schvalování zákonů.
It was at this point that the mainly advisory role of Parliament was replaced irrevocably by legislative codecision, conned at that time to selected areas, including the single market, consumer protection, and the environment.
Toto právo se tehdy uplatňovalo jen v některých vybraných oblastech, např. v oblasti vnitřního trhu, ochrany spotřebitelů a životního prostředí.
As president I was anxious from the outset to make a practical success of codecision and hence, after a time, to encourage stronger pressure for the necessary powers to be extended.
Mně jako předsedovi od začátku záleželo na tom, aby toto právo spolurozhodování v praxi co nejlépe fungovalo a aby tak mohl po určité době hlasitěji zaznít požadavek na rozšíření těchto pravomocí.
Given that codecision has now become the norm for European legislation, the only possible conclusion is that the thinking behind my strategy at that time helped to produce the desired result.
Když dnes vidíme, že se spolurozhodování časem stalo při schvalování evropských právních předpisů pravidlem, je nutno konstatovat, že mé tehdejší strategické úvahy vedly k úspěchu.
Not only did I follow general guidelines, but I also paid heed to smaller points, lessons that I had learnt from my wealth of expe-
Proto jsem při plenárních zasedáních pravidelně uplatňoval tzv. trialog s čelními představiteli Rady, Komise a Parlamentu.
At part-sessions, for example, I regularly brought together senior leaders of the Council, the Commission, and Parliament in what is termed the trialogue.
Abych zabránil časovému tlaku, mnohokrát jsem partnery pozval ke společnému obědu, jehož se účastnili nejen předsedové, ale také vedoucí kabinetu a generální tajemníci.
To elude the pressures of tight schedules, I would often invite everyone to lunch, that is to say, not just the Presidents, but also the heads of their private oces and the Secretar-ies-General.
V průběhu těchto setkání se hovořilo o základních otázkách a také aktuálních problémech a prakticky na nich bylo také dosaženo shody.
The discussions focused equally on matters of principle and current problems with the aim of reconciling the two at the practical level.
Tato spolupráce po celou dobu, kdy jsem byl předsedou Parlamentu, velmi dobře fungovala. Totéž platilo také o spolupráci s dalšími orgány, např. se Soudním dvorem a Účetním dvorem.
This cooperation worked very well throughout my presidency and also extended to other bodies, for example the Court of Justice and the Court of Auditors.
Tak došlo k tomu, že se při jednáních o rozpočtu společně se všemi ostatními orgány hledala společná linie, která vycházela z postoje Evropského parlamentu, a ta byla ve věcných otázkách často rozhodující protiváhou k návrhům Komise.
It sometimes happened that in budget discussions the other bodies would attempt to agree on a common approach aligned with Parliament – and this often provided a decisive counterweight to the Commission where substantive issues were concerned.
Dnes bychom to mohli označit za vliv díky úspěšnému networkingu.
Today this would be described as exerting inuence through successful networking.
Důležitého cíle, kterým bylo rozšíření parlamentního spolurozhodování při přijímání právních předpisů a rozpočtu, bylo dosaženo prostřednictvím celé řady drobných úprav při politické práci.
The grand design of giving Parliament a greater say in legislation and the budget had to be managed by making a number of minor changes to political practice.
Novému postupu se musela přizpůsobit spolupráce s politickými skupinami a výbory.
Cooperation with the political groups and the committees had to be adapted to the new procedure.
Původně neformální spolupráce mezi Radou, Komisí a Parlamentem pozvolna získávala pevnější základ v interinstitucionálních dohodách.
The practical improvements made to the budget procedure at that time seemed small in the overall scheme of things, but were nonetheless important in that they helped ultimately to make Parliament the powerful budgetary authority that it is today.
Tehdy uskutečněné praktické úpravy postupu schvalování rozpočtu byly z celkového pohledu malými, ale velmi významnými kroky, díky nimž se později Parlament stal vlivným rozpočtovým orgánem, kterým je dnes.
Apart from the budget and legislation, Parliament acquired the right under Maastricht – and hence during my presidency – to say yes or no to the accession of new members.
Toto právo bylo využito při rozšíření počtu členských států z 12 na 15, díky němuž se o něm také dozvěděla široká veřejnost.
This right was exercised when the number of Member States rose from 12 to 15, enabling the broad mass of the public to understand what wais involved.
O deset let později, při rozšíření na východ, se právo Parlamentu spolurozhodovat stalo historickým milníkem.
A decade later, when the time came for the eastward enlargement, Parliament’s right to give its assent was turned into a historic first step in a new direction.
Jako předseda Parlamentu jsem reprezentoval stanoviska Evropského parlamentu při setkáních na vrcholné úrovni EU.
When I attended EU summits as president of Parliament I was able to put Parliament’s case.
Důležitou roli přitom sehrála i zdánlivě nepodstatná gesta, která přispěla ke zvýšení významu Parlamentu z protokolárního hlediska.
Even apparently trivial gestures are signicant to the extent that, in protocol terms, they denote enhanced status.
V době mého předsednictví byl zaveden zvyk, že předseda Parlamentu pronesl svou řeč nejen při zahájení setkání na vrcholné úrovni, ale byl také přizván, aby se s čelními představiteli států a vlád a předsedou Komise objevil na společné fotograi.
As a result of a custom introduced during my presidency, the President of Parliament is not only allowed to speak at the start of a summit, but also photographed with the Heads of State or Government and the Commission President.
Od setkání na vrcholné úrovni, které se konalo v Birminghamu na podzim roku 1992, má předseda Evropského parlamentu na této „rodinné fotograi“ stálé místo.
Since the autumn 1992 Birmingham Summit the President of Parliament has appeared in every ocial photograph of the participants or ‘family portrait’.
Celkově záviselo rozdělení počtu křesel nyní více na velikosti členských států, což odpovídá zákonu demokracie.
based more accurately on the size of the Member States – as democracy demands.
Tento návrh byl přijat a uveden do praxe.
The proposal was accepted and implemented.
Dále je nutné vyzdvihnout setkání na vrcholné úrovni v Dánsku v roce 1993. Státům střední a východní Evropy, které procházely procesem transformace, se zde otevřela spolehlivá perspektiva přistoupení.
One event that stands out is the 1993 summit in Denmark, which opened up a genuine prospect of accession to the central and eastern European countries in the process of reform.
Skutečný příslib však byl ještě vázán na splnění závazných požadavků, tzv. „kodaňských kritérií“.
The firm promise was, however, made subject to binding conditions known as the ‘Copenhagen criteria’.
Směřování k EU tak dostalo jasný plán: přeměnit tehdejší komunistické režimy v demokracii a právní stát, transformovat dřívější plánované hospodářství v sociálně tržní ekonomiku a přijmout zákony Společenství.
The stages to be completed on the way to the EU were thus clearly marked out: formerly Communist regimes had to be transformed along democratic lines, in accordance with the rule of law; erstwhile command economies had to be converted into socially tempered market economies; and candidates had to take over Community law.
Jako zástupci Evropského parlamentu mi při setkání na vrcholné úrovni v Kodani záleželo zvláště na tom, aby kandidátské státy nejen splnily přístupová kritéria, ale aby je EU byla také schopna přijmout za členy.
When I represented Parliament at the Copenhagen Summit I maintained that the point to bear in mind was not just the ability of the candidates to join, but the ability of the Union to absorb them.
Důležitým hlediskem byla schopnost tehdejšího Společenství s 12 členskými státy přijmout nové členy a zachovat přitom dynamiku evropské integrace.
Whether the then Community of twelve could accept new Members while keeping up the momentum of European integration was a question that had to be taken into account.
Co bylo zaseto v Kodani, v následujících letech vyrostlo, a o deset let později jsme se při velkém rozšíření v roce 2004 mohli těšit ze sklizně.
The seed of Copenhagen sprouted up in the years after, and the fruits were reaped a decade later when the biggest single enlargement was achieved in 2004.