natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Krom toho, jak uvádí ve svém vyjádření francouzská vláda, jestliže z judikatury francouzské Conseil d’État (státní rada) plyne, že chambres de l’instruction des cours d’appel provádějí, vyjadřují-li se k žádosti o vydání, správní pravomoc, nelze z toho vyvozovat, že tyto orgány nemají povahu soudu ve smyslu článku 234 ES.
Moreover, as the French Government states in its observations, while it follows from the caselaw of the French Conseil d’État (Council of State) that when indictment divisions give opinions on requests for extradition they exercise administrative powers, that does not lead to the conclusion that those bodies are not courts or tribunals within the meaning of Article 234 EC.
Podle ustálené judikatury pro posouzení, zda postupující orgán má takovou povahu, což je otázka, která spadá výlučně do práva Společenství, bere totiž Soudní dvůr v úvahu všechny skutečnosti, jako je právní základ orgánu, jeho trvalost, závaznost jeho jurisdikce, sporná povaha řízení, použití právních předpisů orgánem, jakož i jeho nezávislost (viz zejména rozsudek ze dne 31. května 2005, Syfait a další, C-53/03, Sb. rozh. s. I-4609, bod 29 a citovaná judikatura).
According to settled caselaw, in order to determine whether a body making a reference is such a court or tribunal, which is a question governed by Community law alone, the Court takes account of a number of factors, such as whether the body is established by law, whether it is permanent, whether its jurisdiction is compulsory, whether its procedure is inter partes, whether it applies rules of law and whether it is independent (see inter alia Case C-53/03 Syfait and Others [2005] ECR I-4609, paragraph 29 and the caselaw cited).
Kromě toho jsou vnitrostátní soudy oprávněny obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, pokud před nimi probíhá spor a pokud rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím, jež má charakter soudního rozhodnutí (viz zejména výše citovaný rozsudek Syfait a další, bod 29, jakož i rozsudek ze dne 27. dubna 2006, Standesamt Stadt Niebüll, C-96/04, Sb. rozh. s. I-3561, bod 13).
Moreover, a national court may refer a question to the Court only if there is a case pending before it and if it is called on to give judgment in proceedings intended to lead to a decision of a judicial nature (see inter alia Syfait and Others, paragraph 29, and Case C-96/04 Standesamt Stadt Niebüll [2006] ECR I-3561, paragraph 13).
Není sporu o tom, že chambres de l’instruction des cours d’appel splňují výše uvedené podmínky právního základu, trvalosti a nezávislosti.
It is not disputed that the indictment divisions of courts of appeal satisfy the above conditions of establishment by law, permanence and independence.
Povinně zasahují do rozhodování v oblasti vydávání a rozhodují na základě řízení majícího soudní charakter,
Their involvement is compulsory in extradition matters and they give decisions in proceedings
2008 – VĚC C-296/08 PPU v průběhu kterého je při kontradiktorní diskuzi vyslechnuta dotčená osoba, jakož i státní zástupce.
2008 — CASE C-296/08 PPU of a judicial nature in the course of which the person concerned is heard, as is the public prosecutor’s office, at a hearing inter partes.
Provádějí přezkum podmínek legality vydání a vydávají odůvodněné stanovisko.
They review the conditions of lawfulness of extradition and give a reasoned opinion.
Je-li toto stanovisko záporné, ukončuje se jím, po nabytí právní moci, řízení o vydání a jeho důsledkem je automatické propuštění osoby, o jejíž vydání je žádáno, z vydávací vazby.
If the opinion is unfavourable, once it has become final it puts an end to the extradition procedure and automatically entails the release of a requested person who has been detained pending extradition.
Mimoto, jak uvedla ve svém vyjádření francouzská vláda, Cour de cassation (kasační soud) od roku 1984 připouští kasační opravný prostředek založený na formálních nebo procesních vadách proti stanovisku chambre de l’instruction.
In addition, as the French Government explains in its observations, the Cour de cassation (Court of Cassation) has since 1984 accepted that an opinion of an indictment division can be the subject of an appeal in cassation based on errors of form and procedure.
Tato možnost podání kasačního opravného prostředku je nyní zakotvena v čl. 696-15 trestního řádu.
That possibility of an appeal on a point of law is now laid down in Article 696-15 of the Code de procedure pénale.
A konečně, je-li ke Cour de cassation podán kasační opravný prostředek pro rozpor se zákonem, směřující proti stanovisku chambre de l’instruction, kasační soud rozhoduje o hmotněprávních podmínkách vydání.
Finally, where an appeal in the interests of the law is brought before the Cour de cassation against an opinion of an indictment division, the court rules on the substantive conditions of extradition.
Ze všech výše uvedených poznatků vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc odpovědět na položené otázky.
It follows from all those elements that the Court has jurisdiction to answer the questions referred.
Úvodem žádá I. P. Santesteban Goicoechea Soudní dvůr, aby rozhodl, že je v rozporu s obecnými právními zásadami použitelnými uvnitř Unie, a zejména se zásadami právní jistoty, legality a zákazu retroaktivity přísnějšího trestního zákona, aby na něho byla použita úmluva z roku 1996 pro skutky, ohledně kterých chambre de l’instruction de la cour d’appel de Versailles rozsudkem ze dne 19. června 2001 rozhodl, že jsou podle francouzského práva promlčeny a vydal záporné stanovisko k vydání.
As a preliminary point, Mr Santesteban Goicoechea asks the Court to hold that it would be contrary to the general principles of law applicable within the Union, in particular the principles of legal certainty, legality and non-retroactivity of the more severe criminal law, to apply the 1996 Convention to him in respect of acts which the Chambre de l’instruction of the Cour d’appel de Versailles, by judgment of 19 June 2001, declared to be statute-barred under French law, giving an opinion unfavourable to extradition.
I. P. Santesteban Goicoechea tvrdí, že použijí-li se úmluvy o vydávání na skutky předcházející dni, ke kterému vstoupily v platnost, nelze připustit, aby účinkem nové úmluvy o vydávání bylo zpochybnění s konečnou platností vyřešených situací.
He submits that, although the conventions on extradition apply to acts which took place before their entry into force, a new convention on extradition cannot have the effect of reopening situations that have been definitively settled.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že jelikož se úvodní argumenty žalovaného v původním řízení vážou k problémům vyplývajícím z postupného uplatňování Evropské úmluvy o vydávání ze dne 13. prosince 1957 a úmluvy z roku 1996, nespadají do kontextu odpovědi na předběžné otázky a výkladu článků 31 a 32 rámcového rozhodnutí.
On this point, it must be stated that, in so far as the preliminary point raised by the defendant in the main proceedings concerns the problems arising from the successive temporal application of the European Convention on Extradition of 13 December 1957 and the 1996 Convention, it is extraneous to the answer to the questions referred for a preliminary ruling and the interpretation of Articles 31 and 32 of the Framework Decision.
Přitom je třeba připomenout, že podle článku 35 EU přísluší předložit věc Soudnímu dvoru vnitrostátnímu soudu, a nikoliv účastníkům sporu v původním řízení.
It must be recalled that, under Article 35 EU, it is for the national court or tribunal, not the parties to the main proceedings, to bring a matter before the Court of Justice.
Možnost určení otázek, které budou předloženy Soudnímu dvoru, je tedy přiznána pouze vnitrostátnímu soudu a účastníci řízení nemohou jejich obsah měnit (viz zejména, ohledně článku 234 ES, rozsudky ze dne 9. prosince 1965, Singer, 44/65, Recueil, s. 1191, 1198, jakož i ze dne 17. září 1998, Kainuun Liikenne a Pohjolan Liikenne, C-412/96, Recueil, s. I-5141, bod 23).
The right to determine the questions to be put to the Court thus devolves on the national court alone and the parties may not change their tenor (see inter alia, with reference to Article 234 EC, Case 44/65 Singer [1965] ECR 965, at p. 970, and Case C-412/96 Kainuun Liikenne and Pohjolan Liikenne [1998] ECR I-5141, paragraph 23).
Krom toho odpovědět na žádost vznesenou žalovaným v původním řízení uvedenou v bodě 43 rozsudku v projednávané věci by bylo neslučitelné s úlohou přisouzenou Soudnímu dvoru článkem 35 EU, jakož i s povinností Soudního dvora zajistit vládám členských států a zúčastněným stranám možnost předložit svá vyjádření podle článku 23 statutu Soudního dvora vzhledem k tomu, že podle tohoto ustanovení jsou zúčastněným stranám oznamována pouze předkládací rozhodnutí (viz zejména, ohledně článku 234 ES, rozsudek ze dne 20. března 1997, Phytheron International, C-352/95, Recueil, s. I-1729, bod 14, jakož i výše citovaný rozsudek Kainuun Liikenne a Pohjolan Liikenne, bod 24).
Moreover, to answer the question formulated by the defendant in the main proceedings referred to in paragraph 43 above would be incompatible with the function given to the Court by Article 35 EU and with its duty to ensure that the governments of the Member States and the parties concerned are given the opportunity to submit observations in accordance with Article 23 of the Statute of the Court of Justice, bearing in mind that under that provision only the order of the referring court is notified to the interested parties (see inter alia, with reference to Article 234 EC, Case C-352/95 Phytheron International [1997] ECR I-1729, paragraph 14, and Kainuun Liikenne and Pohjolan Liikenne, paragraph 24).
2008 – VĚC C-296/08 PPU podle dvoustranných nebo mnohostranných dohod, použil ve vztahu k jinému členskému státu, jakým je Francouzská republika, který učinil prohlášení podle článku 32 rámcového rozhodnutí, jiné postupy vydávání než evropský zatýkací rozkaz.
2008 — CASE C-296/08 PPU agreements in accordance with Article 31(2) of the Framework Decision has the consequence that that Member State cannot make use of extradition procedures other than the European arrest warrant procedure with another Member State, such as the French Republic, which has made a statement pursuant to Article 32 of the Framework Decision.
I. P. Santesteban Goicoechea tvrdí, že výraz „nahrazuje“ je zcela jednoznačný a že pokud Španělské království neoznámilo, že hodlá nadále postupovat podle úmluvy z roku 1996, nemůže být tato úmluva použita ve vztahu mezi Španělským královstvím a Francouzskou republikou.
Mr Santesteban Goicoechea submits that the term ‘replace’ is unambiguous and that, in the absence of notification by the Kingdom of Spain of its wish to continue to apply the 1996 Convention, that convention cannot be applied between the Kingdom of Spain and the French Republic.
Výklady navrhované francouzskou vládou a Komisí v jejich písemných vyjádřeních jsou pouhým zevšeobecněním.
The interpretations put forward in their written observations by the French Government and the Commission are mere extrapolations.
Francouzská a španělská vláda, jakož i Komise se naopak domnívají, že se článek 31 rámcového rozhodnutí nemá na věc v původním řízení použít.
The French and Spanish Governments and the Commission, on the other hand, take the view that Article 31 of the Framework Decision is not applicable to the main proceedings.
V tomto ohledu z pátého, sedmého a jedenáctého bodu odůvodnění rámcového rozhodnutí plyne, že jeho cílem je, v rámci odstranění složitosti a možných prodlení spojených se stávajícími postupy vydávání, nahrazení systému mnohostranného vydávání mezi členskými státy založeného na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957 systémem předávání mezi justičními orgány.
On this point, it is apparent from recitals 5, 7 and 11 in the preamble to the Framework Decision that, in order to eliminate the complexity and potential for delay inherent in the extradition procedures then applicable, it aims to replace the system of multilateral extradition between Member States based on the European Convention on Extradition of 13 December 1957 by a system of surrender between judicial authorities.
Uvedený jedenáctý bod odůvodnění tak upřesňuje, že „[ve] vztazích mezi členskými státy by měl evropský zatýkací rozkaz nahradit všechny předchozí nástroje týkající se vydávání“.
Recital 11 thus states that ‘[i]n relations between Member States, the European arrest warrant should replace all the previous instruments concerning extradition’.
Třetí a čtvrtý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí zmiňují úmluvy použitelné mezi všemi nebo některými členskými státy, jakož i úmluvy uzavřené mezi členskými státy, které tvoří součást acquis Unie, mezi kterými je uvedena úmluva z roku 1996.
Recitals 3 and 4 in the preamble to the Framework Decision mention the conventions applicable between all or some of the Member States, and the conventions approved by the Member States which form part of the Union acquis, including the 1996 Convention.
Mezi těmito úmluvami jsou zmíněny úmluvy uvedené ve třetím a čtvrtém bodě odůvodnění rámcového rozhodnutí, a tedy i úmluva z roku 1996.
Those conventions include the ones referred to in recitals 3 and 4 in the preamble to the decision, thus including the 1996 Convention.
Článek 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí umožňuje členským státům nadále uplatňovat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání platné v době přijetí rámcového rozhodnutí nebo po vstupu tohoto rozhodnutí v platnost uzavírat takové dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání, pokud tyto dohody nebo ujednání umožňují prohloubit nebo rozšířit cíle rámcového rozhodnutí a pokud pomáhají dále zjednodušit nebo usnadnit postupy předávání osob, na které se vztahuje evropský zatýkací rozkaz.
Article 31(2) of the Framework Decision allows the Member States to continue to apply bilateral or multilateral agreements or arrangements in force at the time of adoption of the decision, or to conclude such bilateral or multilateral agreements or arrangements after the entry into force of the decision in so far as they allow the prescriptions of the decision to be extended or enlarged and help to simplify or facilitate further the procedures for surrender of persons who are the subject of European arrest warrants.
Krom toho se režim evropského zatýkacího rozkazu uplatní pouze za podmínek stanovených rámcovým rozhodnutím a zejména, v souladu s jeho článkem 32, na žádosti obdržené po 1. lednu 2004, pokud vykonávající členský stát neučinil prohlášení podle tohoto ustanovení za účelem zavedení časového omezení pro uplatňování uvedeného režimu.
Moreover, the European arrest warrant system applies only under the conditions laid down in the Framework Decision, in particular, in accordance with Article 32, for requests received after 1 January 2004, provided that the executing Member State has not made a statement pursuant to that provision in order to place a temporal limitation on the application of that system.
Z toho plyne, že se články 31 a 32 rámcového rozhodnutí týkají odlišných situací, jež jedna druhou vylučují.
It follows that Articles 31 and 32 of the Framework Decision refer to distinct situations which are mutually exclusive.
Zatímco totiž uvedený článek 31, nazvaný „Vztah k jiným právním nástrojům“, upravuje důsledky použití režimu evropského zatýkacího rozkazu na mezinárodní smlouvy týkající se vydávání, uvedený článek 32, nazvaný „Přechodná ustanovení“, se týká okolností, za kterých se tento režim nepoužije.
While Article 31, headed ‘Relation to other legal instruments’, deals with the consequences of the application of the European arrest warrant system for international conventions in the field of extradition, Article 32, headed ‘Transitional provision’, envisages a situation in which that system does not apply.
V projednávaném případě učinila Francouzská republika prohlášení podle článku 32 rámcového rozhodnutí, přičemž upřesnila, že jako vykonávající stát bude nadále vyřizovat žádosti v souvislosti s jednáním spáchaným před 1. listopadem 1993, kdy vstoupila v platnost Maastrichtská smlouva, v souladu s režimem vydávání platným před 1. lednem 2004.
In the present case, the French Republic has made a statement in accordance with Article 32 of the Framework Decision, declaring that, as executing State, it will continue to deal with requests relating to acts committed before 1 November 1993, the date of entry into force of the Maastricht Treaty, in accordance with the extradition system applicable before 1 January 2004.
To je případ žádosti, která byla předložena španělskými orgány a která se týká I. P. Santesteban Goicoechey, jelikož skutky, které jsou mu vytýkány, byly údajně spáchány v průběhu měsíce února a března 1992.
The request made by the Spanish authorities concerning Mr Santesteban Goicoechea is such a request, since the acts allegedly committed by him took place in February and March 1992.
Jelikož není režim evropského zatýkacího rozkazu stanovený rámcovým rozhodnutím na tuto žádost použitelný, není článek 31 rámcového rozhodnutí relevantní.
Since the European arrest warrant system provided for by the Framework Decision does not apply to that request, Article 31 of the Framework Decision is not relevant.
Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 31 rámcového rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že se týká pouze případů, ve kterých je použitelný
The answer to the first question must therefore be that Article 31 of the Framework Decision must be interpreted as referring only to the situation in which the European
SANTESTEBAN GOICOECHEA režim evropského zatýkacího rozkazu, čemuž tak není, týká-li se žádost o vydání skutků spáchaných před datem uvedeným členským státem v prohlášení učiněném podle článku 32 rámcového rozhodnutí.
SANTESTEBAN GOICOECHEA arrest warrant system is applicable, which is not the case where a request for extradition relates to acts committed before a date specified by a Member State in a statement made pursuant to Article 32 of the Framework Decision.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 32 rámcového rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vykonávající členský stát postupoval podle úmluvy z roku 1996, jestliže tato úmluva v tomto členském státě vstoupila v platnost až po 1. lednu 2004.
By its second question the referring court asks essentially whether Article 32 of the Framework Decision must be interpreted as precluding the application by an executing Member State of the 1996 Convention where that convention became applicable in that Member State only after 1 January 2004.
I. P. Santesteban Goicoechea tvrdí, že připuštění skutečnosti, že by výraz „režim vydávání platný před 1. lednem 2004“, použitý v článku 32 rámcového rozhodnutí, pokrýval i zmíněnou úmluvu, použitelnou ve vztahu mezi Španělským královstvím a Francouzskou republikou teprve od 1. července 2005, by bylo v rozporu s literou a duchem prohlášení učiněného Francouzskou republikou podle výše uvedeného článku 32 rámcového rozhodnutí.
Mr Santesteban Goicoechea submits that to allow the expression ‘extradition system applicable before 1 January 2004’ in Article 32 of the Framework Decision to cover that convention, applicable between the Kingdom of Spain and the French Republic only from 1 July 2005, would be contrary to the letter and the spirit of the statement made by the French Republic pursuant to Article 32.
Francouzská a španělská vláda, jakož i Komise mimoto tvrdí, že úmluvy z let 1995 a 1996 nebyly k 1. lednu 2004 ještě v platnosti, platné nejsou ani v současné době a pozbyly by jakýkoliv užitečný účinek, kdyby členské státy nemohly nadále přijímat postupy vyžadované jejich vnitrostátním právem pro jejich uplatňování.
The French and Spanish Governments and the Commission further submit that the 1995 and 1996 Conventions were not yet in force on 1 January 2004, that they are still not in force today, and that they would lose all effectiveness if the Member States could not continue to adopt the procedures required by their national laws for them to apply.
Přitom tyto úmluvy tvoří součást acquis Unie, které jsou členské státy povinny začlenit do svého vnitrostátního práva, a jsou i nadále užitečné v případech, kdy se nepoužije režim evropského zatýkacího rozkazu, jakož i ve vztazích s třetími státy přidruženými v rámci Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 týkajících se vydávání.
Yet those conventions are Union acquis which the Member States are obliged to incorporate, and they remain relevant in cases in which the European arrest warrant system does not apply, as well as in extradition relations with the nonmember countries associated within the framework of the Schengen Agreement of 14 June 1985.
Členské státy byly ostatně v Radě vyzývány, aby pokračovaly v jejich ratifikaci navzdory existenci rámcového rozhodnutí.
The Member States were, moreover, encouraged within the Council to continue to ratify them despite the existence of the Framework Decision.
A konečně, Komise podotýká, že Francouzská republika mohla své prohlášení učiněné podle článku 32 rámcového rozhodnutí kdykoliv odvolat, což by mělo za důsledek, že režim evropského zatýkacího rozkazu by se začal okamžitě uplatňovat.
The Commission observes, finally, that the French Republic could at any time withdraw the statement it made pursuant to Article 32 of the Framework Decision, which would have the consequence that the European arrest warrant system would be applicable immediately.
Lze proto jen obtížně chápat, z jakého důvodu by mělo být zakázáno postupovat po částech ve směru k evropskému zatýkacímu rozkazu uplatňováním úmluvy z roku 1996 po zahájení uplatňování režimu stanoveného rámcovým rozhodnutím.
It is therefore difficult to see why it should be forbidden to move partially in the direction of the European arrest warrant by applying the 1996 Convention, subsequently to the introduction of the system laid down by the Framework Decision.
V tomto ohledu vyplývá jak z bodů odůvodnění rámcového rozhodnutí, tak z jeho článků 31 a 32, že pod výrazem „režim vydávání platný před 1. lednem 2004“ má článek 32 rámcového rozhodnutí na mysli zejména veškeré úmluvy vyjmenované ve třetím a čtvrtém bodě odůvodnění, jakož i v čl. 31 odst.
On this point, it follows both from the preamble to the Framework Decision and from Articles 31 and 32 of the decision that by the expression ‘extradition system applicable before 1 January 2004’ Article 32 of the Framework Decision refers in particular to all the conventions mentioned in recitals 3 and 4 and in Article 31(1) of the decision.
1 rámcového rozhodnutí. Tyto úmluvy jsou založeny na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957, jelikož ji mění nebo doplňují.
Those conventions are based on the European Convention on Extradition of 13 December 1957, in that they amend or supplement that convention.
Úmluva z roku 1996 tak ve svém článku 1 uvádí, že jejím cílem je doplnit ustanovení a usnadnit uplatňování mezi členskými státy Unie zejména Evropské úmluvy o vydávání ze dne 13. prosince 1957.
Thus the 1996 Convention states in Article 1 that its purpose is to supplement the provisions and facilitate the application between the Member States of the Union of inter alia the European Convention on Extradition of 13 December 1957.
Nicméně, jak na jednání upřesnila Komise, důsledkem použití výrazu „platný“ nemůže být skutečnost, že by se vyjmenované úmluvy začaly uplatňovat pouze na základě vstupu rámcového rozhodnutí v platnost.
However, as the Commission stated at the hearing, the use of the term ‘applicable’ cannot have the consequence that the conventions mentioned become applicable solely by reason of the entry into force of the Framework Decision.
Aby totiž byla určitá úmluva
For a convention to be applicable between two Member States, they must be bound by that convention.
Tomuto výrazu nelze rozumět tak, že označuje výhradně úmluvy, které by byly skutečně uplatnitelné ve vztazích mezi členskými státy k 1. lednu 2004.
That term cannot be understood as designating solely the conventions which would actually be applicable between the Member States on 1 January 2004.