natgillin/translations-raw huggingface dataset:
V případě, kdy uvedená odpovědnost vyplývá z normativního aktu, tato promlčecí doba může začít běžet až od okamžiku, kdy se stalo zřejmým, že dotčeným osobám vznikla určitá škoda.
If that liability has its origin in a legislative measure, the limitation period can begin to run only once the persons concerned were bound to have incurred damage which was certain in character.
Komise zvláště vytýká Soudu, že v napadeném rozsudku nezohlednil skutečnost, že nařízení č. 2499/82 od roku 1983 způsobilo Cantine konkrétně škodu tím, že nestanovilo možnost přímé platby podpory Společenství producentovi v případě insolvence palírny.
In particular, the Commission criticises the Court of First Instance for failing to take account, in the judgment under appeal, of the fact that since 1983 Regulation No 2499/82 had caused actual damage to the Cantine by failing to provide for the possibility of Community aid being paid directly to the producer if the distiller became insolvent.
Začátek běhu uvedené promlčecí doby tedy měl být stanoven ke dni, kdy v důsledku insolvence DAI nemohla být Cantine vyplacena uvedená podpora ve lhůtě 90 dnů od dodání vína do palírny stanovené uvedeným nařízením.
The point at which that limitation period began to run should therefore have been fixed as the day on which, because of DAI’s insolvency, the Cantine were unable to obtain payment of that aid within the 90-day period after the entry of the wine into the distillery provided for by that regulation.
Podle Komise Soud naopak svůj rozsudek založil na chápání, že Cantine vznikly škodlivé účinky v důsledku nařízení č. 2499/82.
According to the Commission, the Court of First Instance based its judgment, to the contrary, on the perception that the Cantine had suffered harmful effects from Regulation No 2499/82.
V tomto ohledu tvrdí, že Soud, který měl za to, že okolnost, že Cantine věděla o tom, že jim vznikla škoda vyplývající z použití tohoto nařízení, nebyla dostatečná, shledal, že je nezbytným zcela subjektivní prvek, totiž že si Cantine musela být vědoma možnosti dosáhnout uspokojení
In that regard, it submits that the Court of First Instance, which considered as being insufficient the fact that the Cantine knew that they had suffered damage stemming from the application of that regulation, held that a wholly subjective element was required, namely that the Cantine should be aware that they
KOMISE v. CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA A DALŠÍ pouze prostřednictvím žaloby na náhradu škody směřující proti Komisi, poté, co v projednávaném případě neuspěly jejich pokusy směřující k tomu, aby u vnitrostátních soudů získala výplatu podpory Společenství prostřednictvím toho, že bude v jejich prospěch přiznána jistota poskytnutá Assedile.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS could obtain redress only by way of an action for compensation brought against the Commission after the failure in this case of their attempts to obtain in the national courts payment of the Community aid by means of the attribution to them of the security provided by Assedile.
Komise uvádí rovněž, že napadený rozsudek není ani v souladu se zásadami uvedenými v rozsudku Soudního dvora ze dne 7. listopadu 1985, Adams v. Komise (145/83, Recueil, s. 3539).
The Commission also submits that the judgment under appeal does not even comply with the principles laid down in Case 145/83 Adams v Commission [1985] ECR 3539.
Má za to, že Cantine tento rozsudek uplatňovat nemohou, poněvadž zohledňuje to, že někdo neúmyslně přehlédl skutečnost vedoucí ke vzniku škody.
It takes the view that the Cantine cannot rely on that judgment since it takes account of involuntary ignorance of the event giving rise to the damage.
Jak je přitom konstatováno v bodech 139 a 140 napadeného rozsudku, není žádných pochyb o tom, že Cantine věděla o podmínkách stanovených v nařízení č. 2499/82.
As held in paragraphs 139 and 140 of the judgment under appeal, there is no doubt that the Cantine were aware of the procedure under Regulation No 2499/82.
Komise krom toho vytýká Soudu, že v napadeném rozsudku nedodržel požadavek právní jistoty vyžadovaný pro použití promlčecích dob.
The Commission also claims that the Court of First Instance failed to respect, in the judgment under appeal, the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
Pokud by totiž mělo určení začátku běhu pětileté lhůty, stanovené v článku 46 statutu Soudního dvora, záviset na subjektivním vnímání jakéhokoli dotčeného účastníka, zda je vzniklá škoda určitá, znamenalo by to, že by byla pravomoc rozhodovat o okamžiku, kdy je žaloba na náhradu škody nakonec promlčena, ponechána na volném uvážení poškozené strany.
Linking the determination of the point at which the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice starts to run to the subjective perception that any interested party may have of the certainty of the harm suffered would amount to leaving it up to the injured party to decide when the action for compensation would be finally timebarred.
Komise v tomto ohledu dodává, že odvolací řízení a řízení o opravném prostředku zahájená Cantine ostatně v projednávaném případě nijak neumožnila ovlivnit jejich přesvědčení ohledně určitosti škody.
The Commission adds, in that connection, that the appeal proceedings brought by the Cantine could not, moreover, have had any influence on their conviction as to the certainty of the damage.
Komise krom toho uvádí, že Soud ve svém rozsudku uvedl vzájemně si odporující důvody.
The Commission also submits that the Court of First Instance vitiated its judgment by a contradiction in the grounds thereof.
Tento soud totiž jednak odmítl uznat vyčerpání vnitrostátních procesních prostředků jako podmínku přípustnosti žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti podané Cantine proti Komisi, a jednak začátek běhu promlčecí doby použitelné na tuto žalobu spojil s datem rozsudku vydaného na vnitrostátní úrovni, proti němuž již nelze podat opravný prostředek, v projednávaném případě s datem rozsudku Corte suprema di cassazione ze dne 28. listopadu 1994.
First, it refused to consider the exhaustion of domestic remedies as a condition for admissibility of the action for compensation brought by the Cantine against the Commission and, second, it linked the point from which the limitation period applicable to that action started to run to the date of a definitive judgment delivered at national level, in this case the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994.
Cantine tvrdí, že kasační opravný prostředek je neopodstatněný a že Soud v napadeném rozsudku správně dospěl k závěru, že podmínky týkající se podání žaloby na
For their part, the Cantine submit that the appeal is unfounded and that the Court of First Instance correctly held in the judgment under appeal that the conditions
2008 – VĚC C-51/05 P náhradu škody proti Komisi byly splněny až v okamžiku, kdy byl spor probíhající u vnitrostátních soudů vyřešen rozsudkem Corte suprema di cassazione.
2008 — CASE C-51/05 P for bringing proceedings against the Commission on the ground of noncontractual liability were not satisfied until the action brought before the national courts was settled by the judgment of the Corte suprema di cassazione.
Cantine mají za to, že musela počkat na vyřešení sporu na vnitrostátní úrovni před tím, než věc předloží orgánům Společenství, s ohledem zejména na to, že v projednávaném případě neexistuje žádná norma upravující situaci insolventní palírny.
The Cantine take the view that it was necessary for them to await the outcome of the litigation at national level before referring the matter to the Community authorities, taking account, in particular, of the absence in this case of any provision regulating the position of the insolvent distiller.
V tomto ohledu dodávají, že by Soud jistě byl zamítl jejich žalobu na náhradu škody z důvodu, že nebyly vyčerpány vnitrostátní procesní prostředky.
In that connection, they add that the Court of First Instance would undoubtedly have dismissed their action claiming liability on the ground that the domestic rights of action had not been exhausted.
Podle Cantine tedy k promlčení nedošlo, neboť promlčecí doba pro podání žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti proti Komisi začala běžet až od okamžiku, kdy Corte suprema di cassazione jejich opravný prostředek zamítl, čímž rozsudek Tribunale civile di Roma nabyl právní moci.
The Cantine submit that the action is therefore not timebarred because the limitation period for proceedings against the Commission for noncontractual liability began to run only when the Corte suprema di cassazione dismissed their appeals, thereby rendering the judgment of the Tribunale civile di Roma res judicata.
Krom toho Cantine namítají, že argumentace Komise, podle níž je napadený rozsudek rozporuplný, pokud jde o přípustnost žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti podané proti Komisi a začátek běhu promlčecí doby použitelné na tuto žalobu, je v každém případě neopodstatněná, neboť je založena na tom, že jsou vedle sebe kladeny dvě části tohoto rozsudku týkající se odlišných právních pojmů a skutečností.
Furthermore, the Cantine reply to the Commission that its argument that the judgment under appeal contains a contradiction as regards the admissibility of the action against the Commission for noncontractual liability and the time from which the limitation period applicable to that action starts to run is, in any event, unfounded inasmuch as it is based on the juxtaposition of two parts of that judgment dealing with distinct legal concepts and events.
V případě, že by Soudní dvůr vyhověl argumentům Komise týkajícím se promlčení žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti podané proti Komisi a stanovil by nový začátek běhu promlčecí doby této žaloby, tvrdí Cantine, že tato doba nemůže začít běžet před tím, než došlo k bezdůvodnému obohacení Společenství v důsledku toho, že AIMA v roce 1991 jistotu poskytnutou Assedile zpětně převedl na EZOZF.
If the Court accepts the Commission’s arguments that the proceedings against the Commission for noncontractual liability are timebarred, and if it were to set another point from which the limitation period for those proceedings began to run, the Cantine submit that such a limitation period cannot start to run against them before the unjust enrichment of the Community occurred by virtue of AIMA’s reassignment in 1991 to the EAGGF of the security provided by Assedile.
Cantine uvádějí, že se o tomto zpětném převodu na EZOZF, a tudíž o bezdůvodném obohacení Společenství, dozvěděla až poté, co obdržela dopis Komise ze dne 8. prosince 1997.
The Cantine submit that they learned of that reassignment to the EAGGF, and therefore of the unjust enrichment of the Community, only after receiving the Commission’s letter of 8 December 1997.
Promlčecí doba uvedené žaloby tedy musí začít běžet od tohoto data.
The limitation period for those proceedings should therefore start to run from that date.
Cantine v tomto ohledu uplatňují ustálenou judikaturu Soudního dvora, a zvláště výše citovaný rozsudek Adams v. Komise, podle něhož žádné uplynutí promlčecí doby nemůže být namítáno vůči osobě, která utrpěla škodu, pokud se tato osoba dozvěděla až se zpožděním o skutečnosti vedoucí ke vzniku škody, a tedy nemohla mít k dispozici přiměřenou dobu pro podání žaloby.
The Cantine rely, in that connection, on the settled caselaw of the Court of Justice and, in particular, Adams v Commission, according to which the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person only belatedly became aware of the event giving rise to that damage and thus could not have had a reasonable time in which to bring an action.
Cantine rovněž zdůrazňují, že neustále chránila svá práva tím, že se obrátila na AIMA, aby jim prostřednictvím jistoty poskytnuté Assedile byly zaplaceny jejich pohledávky za DAI, a následně na Komisi, aby upozornila na pochybení, kterého se dopustil AIMA.
The Cantine also state that they did not cease to safeguard their rights by applying to AIMA to obtain payment of the debts owed to them by DAI by way of the security provided by Assedile, and subsequently to the Commission in order to make a complaint concerning the irregularity committed by AIMA.
V projednávaném případě jim tedy nelze přičítat žádné zaviněné prodlení.
No culpable delay can therefore be attributed to them in this case.
Úvodem je třeba připomenout, že právo podat žalobu u soudu Společenství může být vykonáno pouze za podmínek uvedených v tomto ohledu v ustanoveních upravujících každou specifickou žalobu, v projednávaném případě žalobu na náhradu škody uvedenou v článku 235 ES.
It must be recalled, as a preliminary point, that the right to bring an action before the Community Courts can be exercised only under the conditions laid down in that regard by the provisions governing each specific action, in this case, an action for damages under Article 235 EC.
V důsledku toho mohlo být toto právo u Soudu platně vykonáno pouze tehdy, když tento Soud správně použil zejména ustanovení upravující pravidla promlčení vlastní uvedené žalobě (viz v tomto smyslu usnesení ze dne 18. července 2002, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v. Komise, C-136/01 P, Recueil, s. I-6565, bod 26).
As a consequence, that right will have been properly exercised before the Court of First Instance only if the latter correctly applied, in particular, the provisions governing the limitation rules specific to that action (see, to that effect, order in Case C-136/01 P Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission [2002] ECR I-6565, paragraph 26).
V souladu s článkem 46 statutu Soudního dvora se nároky vůči Společenství z mimosmluvní odpovědnosti promlčují za pět let ode dne, kdy nastala skutečnost, na níž se zakládají.
In accordance with Article 46 of the Statute of the Court of Justice, proceedings against the Community in matters relating to noncontractual liability are barred after a period of five years from the occurrence of the event giving rise thereto.
Pětiletá promlčecí doba stanovená v uvedeném ustanovení začne běžet, pokud jsou splněny všechny podmínky, na které je vázána povinnost náhrady škody, a zejména pak pokud je škoda, která má být nahrazena, konkretizována.
The fiveyear limitation period referred to in that provision cannot begin to run until all the requirements governing the obligation to provide compensation for damage are satisfied and, in particular, until the damage to be made good has materialised.
Pokud jde o případy, jako je projednávaný případ, kdy odpovědnost Společenství vyplývá z normativního aktu, tato promlčecí doba tedy nemůže začít běžet před tím, než nastanou škodlivé účinky tohoto aktu, a tudíž před tím, než se stalo zřejmým, že dotčeným osobám vznikla určitá škoda (viz zejména rozsudky ze dne 27. ledna 1982, Birra Wührer
Therefore, in cases where, as in this instance, the liability of the Community has its origin in a legislative measure, that period of limitation does not begin until the damaging effects of that measure have arisen and, therefore, until the time at which the persons concerned were bound to have suffered certain damage (see, in
V projednávaném případě rozhodl Soud v bodě 131 napadeného rozsudku, že promlčecí doba začala běžet od okamžiku, kdy Cantine vznikla určitě škoda vyplývající z úplného nebo částečného nezaplacení dotčené podpory Společenství.
In the present case the Court of First Instance held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that the limitation period began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the Cantine.
Za zvláštních okolností tohoto sporu však Soud v bodě 133 napadeného rozsudku neměl za to, že škoda vzniklá Cantine na konci měsíce června 1983 musí být k tomuto okamžiku považována za určitou, to znamená za bezprostředně hrozící a předvídatelnou.
However, in the specific circumstances of the case, the Court of First Instance held, in paragraph 133 of the judgment under appeal, that the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable, from that date on.
Pro účely posouzení určitosti škody Soud v bodech 136 a 145 napadeného rozsudku rozhodl, že je třeba vzít v úvahu řízení zahájená DAI u italských soudů, která se týkají konkrétně osudu jistoty poskytnuté Assedile, s ohledem na složitost systému zavedeného nařízením č. 2499/82 a výjimečné okolnosti projednávaného případu, za kterých bylo nesmírně obtížné, aby si opatrný a obezřetný hospodářský subjekt před ukončením těchto řízení uvědomil, že se nemůže domoci platby dotčených podpor prostřednictvím této jistoty u vnitrostátního soudu.
In order to assess whether the damage was certain, the Court of First Instance found, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that it was necessary to take into consideration the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in the light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed trader to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by way of that security before a national court.
Soud tedy v bodech 145 až 147 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že si Cantine mohla uvědomit teprve v návaznosti na rozsudek Corte suprema di cassazione ze dne 28. listopadu 1994, že se nedomohou platby dotčených podpor prostřednictvím uvedené jistoty, a že tudíž škoda, kterou utrpěla, nemohla být před tímto datem určitá, takže pětiletá promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu Soudního dvora nemůže začít běžet před tímto datem.
The Court of First Instance accordingly held, in paragraphs 145 to 147 of the judgment under appeal, that it was only after the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994 that the Cantine could have become aware that they would not obtain payment of the aid in question by way of that security and that the damage which they had suffered could therefore not have been certain before that date, with the result that the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before that date.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že Soud tak přijal subjektivní přístup ke splnění podmínek pro vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství, podle něhož škoda způsobená protiprávním normativním aktem nemůže být považována za určitou, pokud ji údajně poškozená strana nevnímá jako takovou.
In that regard it must be stated that, in proceeding in that manner, the Court of First Instance adopted a subjective approach to the question whether the conditions giving rise to the noncontractual liability of the Community had been established, according to which the damage caused by an unlawful legislative act cannot be regarded as certain as long as the allegedly injured party does not perceive it as such.
V napadeném rozsudku totiž Soud učinil posouzení určitosti škody způsobené Cantine závislým na tom, že si Cantine uvědomí, že se nedomohou náhrady škody u vnitrostátních soudů.
In the judgment under appeal, the Court of First Instance made the assessment of whether the damage caused to the Cantine was certain contingent on their becoming aware that they would not obtain compensation for their damage before the national courts.
Podmínky, na které je vázána povinnost náhrady škod uvedených v čl. 288 druhém pododstavci ES, a tudíž pravidla promlčení, která se vztahují na žaloby domáhající se náhrady uvedených škod, však nemohou být založeny na jiných kritériích než kritériích striktně objektivních.
The conditions to which the obligation to make good the damage referred to in the second paragraph of Article 288 EC is subject, and, therefore, the rules on limitation periods which govern actions for compensation in respect of that damage may be based only on strictly objective criteria.
Pokud by tomu bylo jinak, hrozilo by totiž, že bude narušena zásada právní jistoty, o niž se opírají právě pravidla promlčení a která vyžaduje, aby pravidla práva Společenství byla jasná a přesná, tak aby se dotčené osoby mohly orientovat v právních situacích a vztazích, které vyplývají z právního řádu Společenství (viz zejména rozsudek ze dne 15. února 1996, Duff a další,C-63/93, Recueil, s. I-569, bod 20).
If it were otherwise, there would be a risk of undermining the principle of legal certainty on which the rules on limitations periods specifically rely and which require that legal rules be clear and precise in order that interested parties can ascertain their position in situations and legal relationships governed by Community law (see, inter alia, Case C-63/93 Duff and Others [1996] ECR I-569, paragraph 20).
Krom toho je třeba poukázat na skutečnost, že jestliže by promlčecí doba žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Společenství nezačala běžet po dobu, po kterou by údajně poškozená strana osobně nenabyla přesvědčení, že jí vznikla škoda, okamžik promlčení uvedené žaloby by závisel na osobním vnímání skutečné existence škody, které může mít každá strana, což je v rozporu s požadavkem právní jistoty nezbytným pro použití promlčecích dob.
Furthermore, it must be observed that preventing the limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability from starting to run as long as the party who has allegedly been harmed is not personally convinced that he has suffered damage has the result that the point in time at which those proceedings become timebarred varies according to the individual perception that each party may have as to the reality of the damage, something which is at variance with the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
V tomto ohledu je třeba rovněž poznamenat, že Soudní dvůr vyvrátil tvrzení, podle něhož promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu Soudního dvora začne běžet až od okamžiku, kdy se poškozený přesně a podrobně dozví o skutkovém stavu věci, jelikož znalost skutkového stavu není uvedena mezi náležitostmi, které musejí být splněny pro to, aby promlčecí doba začala běžet (viz výše citované usnesení Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v. Komise, bod 31).
In that connection, it must also be observed that the Court has rejected the argument that the limitation period referred to in Article 46 of the Statute of the Court of Justice cannot begin to run until the victim has specific and detailed knowledge of the facts of the case, since knowledge of the facts is not one of the conditions which must be met in order for the limitation period to begin running (see order in Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 31).
Subjektivní posouzení skutečné existence škody tak nemůže být při určení začátku běhu promlčecí doby pro podání žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Společenství zohledněno.
The subjective appraisal of the reality of the damage cannot therefore be taken into consideration in order to determine the moment at which the limitation period begins in proceedings being brought against the Community for noncontractual liability.
Z toho vyplývá, že Soud v napadeném rozsudku nemohl stanovit určitý charakter škody způsobené Cantine, a tudíž určit začátek běhu promlčecí doby pro podání jejich žaloby na náhradu škody tak, že vycházel z toho, jak Cantine vnímala škodlivé účinky vyplývající z nařízení č. 2499/82.
It follows that, in the judgment under appeal, the Court of First Instance was unable to establish whether the damage caused to the Cantine was certain and therefore it could not determine the time at which the limitation period for their action for compensation began to run by relying on the perception of the Cantine with regard to the harmful effects of Regulation No 2499/82.
Soud měl proto naopak vycházet z výlučně objektivních kritérií.
The Court of First Instance ought, on the contrary, to have based itself for that purpose on exclusively objective criteria.