natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Za účelem splnění této smlouvy prodala společnost Total raffinage distribution, nyní Total France SA, uvedený těžký topný olej společnosti Total International Ltd, která najala loď Erika za účelem jeho převozu z přístavu Dunkerque (Francie) do přístavu Milazzo (Itálie).
In order to carry out the contract, Total raffinage distribution, now Total France SA, sold the heavy fuel oil to Total International Ltd, which chartered the vessel Erika to carry it from Dunkirk (France) to Milazzo (Italy).
Proti společnostem Total podala obec Mesquer dne 9. června 2000 žalobu k obchodnímu soudu v Saint-Nazaire, kterou se domáhala zejména toho, aby uvedený soud určil, že tyto společnosti jsou povinny podle zákona č. 75-633 nést následky škod způsobených odpady, které se rozšířily na jejím území, a aby jim společně a nerozdílně uložil povinnost zaplatit částku ve výši 69 232,42 eur, kterou obec vynaložila na vyčištění a odstranění odpadu.
On 9 June 2000 the Commune de Mesquer brought proceedings against the Total companies in the Tribunal de commerce de Saint-Nazaire (Commercial Court, Saint-Nazaire), seeking inter alia a ruling that the companies should, pursuant to Law No 75-633, be liable for the consequences of the damage caused by the waste spread on the territory of the municipality and be ordered jointly and severally to pay the costs incurred by the municipality for cleaning and anti-pollution measures, namely EUR 69 232.42.
Jelikož byla tato žaloba zamítnuta, podala obec Mesquer opravný prostředek k odvolacímu soudu v Rennes, který rozsudkem ze dne 13. února 2002 potvrdil rozsudek vydaný v prvním stupni, když se domníval, že těžký topný olej ve věci v původním řízení nebyl odpadem, ale palivem obsahujícím energetickou látku vyrobenou k určenému použití.
The action was unsuccessful, and the Commune de Mesquer appealed to the Cour d’appel de Rennes (Court of Appeal, Rennes), which by judgment of 13 February 2002 confirmed the decision at first instance, taking the view that the heavy fuel oil did not in this case constitute waste but was a combustible material for energy production manufactured for a specific use.
Odvolací soud v Rennes sice uznal, že těžký topný olej, který byl takto vypuštěn a přeměněn smísením s vodou a pískem, způsobil vznik odpadů, ale měl nicméně za to, že žádné ustanovení neumožňuje shledat společnosti Total odpovědnými, jelikož tyto společnosti nemohou být považovány za původce nebo držitele uvedeného odpadu.
The Cour d’appel de Rennes accepted that the heavy fuel oil thus spilled and mixed with water and sand formed waste, but nevertheless considered that there was no provision under which the Total companies could be held liable, since they could not be regarded as producers or holders of that waste.
Obec Mesquer tedy podala kasační opravný prostředek.
The municipality appealed on a point of law to the Cour de cassation (Court of Cassation).
Jelikož měl Cour de cassation za to, že v projednávané věci vyvstávají vážné obtíže při výkladu směrnice 75/442, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
Since it considered that the case raised a serious problem of interpretation of Directive 75/442, the Cour de cassation decided to stay the proceedings and refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Společnosti Total tvrdí, že tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce musí být prohlášena za nepřípustnou, jelikož obec Mesquer již získala odškodnění z Fondu, a jelikož v důsledku toho nemá právní zájem na podání žaloby.
The Total companies submit that the reference for a preliminary ruling must be declared inadmissible in so far as the Commune de Mesquer has already received compensation from the Fund and consequently has no legal interest in bringing proceedings.
Za těchto podmínek má žádost o rozhodnutí o předběžné otázce hypotetickou povahu.
In those circumstances the request for a preliminary ruling is hypothetical.
Podle ustálené judikatury se na otázky týkající se výkladu práva Společenství položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance.
It is settled caselaw that questions on the interpretation of Community law referred by a national court, in the factual and legislative context which that court is responsible for defining and the accuracy of which is not a matter for the Court to determine, enjoy a presumption of relevance.
Odmítnutí ze strany Soudního dvora rozhodnout o žádosti podané vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. června 2007, van der Weerd a další, C-222/05 až C-225/05, Sb. rozh. s. I-4233, bod 22 a citovaná judikatura).
The Court may refuse to rule on a question referred by a national court only where it is quite obvious that the interpretation of Community law that is sought bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose, where the problem is hypothetical, or where the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it (see, to that effect, Joined Cases C-222/05 to C-225/05 Van der Weerd and Others [2007] ECR I-4233, paragraph 22 and the caselaw cited).
Krom toho, v souladu s ustálenou judikaturou přísluší vnitrostátním soudům, kterým byl spor předložen, aby posoudily jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru (rozsudek ze dne 15. června 2006, Air Liquide Industries Belgium, C-393/04 a C-41/05, Sb. rozh. s. I-5293, bod 24 a citovaná judikatura).
Moreover, according to settled caselaw, it is for the national court hearing a dispute to determine both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court (Joined Cases C-393/04 and C-41/05 Air Liquide Industries Belgium [2006] ECR I-5293, paragraph 24 and the caselaw cited).
V tomto ohledu ze spisu vyplývá, že obec Mesquer skutečně obdržela platby z Fondu, které jí byly vyplaceny na základě žádosti o odškodnění, kterou podala a která směřovala zejména vůči vlastníku lodi Erika a Fondu.
It may be seen from the documents in the case that the Commune de Mesquer has indeed received payments from the Fund, made following the claim for compensation it brought against inter alia the owner of the Erika and the Fund.
Tyto platby byly předmětem transakcí, v jejichž rámci se uvedená obec výslovně zřekla jakýchkoli řízení a žalob pod sankcí navrácení vyplacených částek.
Those payments were the subject of settlements by which the municipality expressly agreed not to bring any actions or proceedings, on pain of having to repay the sums paid.
Je zřejmé, že předkládající soud měl tyto informace k dispozici, ale přesto se nedomníval, že by spor v původním řízení již neexistoval ani že by obec Mesquer ztratila právní zájem na podání žaloby, ani neodmítl položit Soudnímu dvoru předběžné otázky.
It is apparent that the Cour de cassation had that information before it, but none the less did not consider that the dispute in the main proceedings had ceased or that the Commune de Mesquer had lost its legal interest in bringing proceedings, and did not decide not to refer its questions to the Court for a preliminary ruling.
Za těchto podmínek je třeba na otázky položené Cour de cassation odpovědět.
In those circumstances the questions put by the Cour de cassation must be answered.
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda lze těžký topný olej prodávaný jako palivo kvalifikovat jako odpad ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 75/442.
By its first question, the referring court seeks to know whether heavy fuel oil sold as a combustible fuel may be classified as waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Společnosti Total, členské státy, které předložily vyjádření, jakož i Komise jsou toho názoru, že je třeba na tuto otázku odpovědět záporně.
The Total companies, the Member States which have submitted observations, and the Commission take the view that the question should be answered in the negative.
Pouze obec Mesquer tvrdí, že takový těžký topný olej musí být kvalifikován jako odpad a že mimoto dotčená látka spadá do kategorie nebezpečných a nedovolených výrobků.
Only the Commune de Mesquer submits that such heavy fuel oil is to be classified as waste and that the substance in question falls, moreover, within the category of dangerous and illegal products.
Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 1 písm. a) směrnice 75/442 je třeba za odpad považovat jakoukoli látku nebo jakýkoli předmět spadající do kategorií uvedených v příloze I této směrnice, kterých se držitel zbavuje nebo má v úmyslu se jich zbavit nebo se od něho požaduje, aby se jich zbavil.
It should be recalled that under Article 1(a) of Directive 75/442 any substance or object in the categories set out in Annex I to the directive which the holder discards or intends or is required to discard is to be regarded as waste.
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že vzhledem k cíli sledovanému směrnicí 75/442 nelze pojem „odpad“ vykládat restriktivně (viz výše uvedený rozsudek ARCO Chemie Nederland a další, bod 40).
The Court has also held that, in view of the aim pursued by Directive 75/442, the concept of waste cannot be interpreted restrictively (see ARCO Chemie Nederland, paragraph 40).
Tento pojem může zahrnovat všechny předměty a látky, jichž se držitel zbavuje, i když mají hospodářskou hodnotu a jsou shromažďovány v rámci podnikatelské činnosti, aby byly recyklovány, regenerovány nebo opětovně použity (viz zejména rozsudek ze dne 18. dubna 2002, Palin Granit a Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, C-9/00, Recueil, s. I-3533, dále jen „rozsudek Palin Granit“, bod 29 a citovaná judikatura).
That concept can cover all objects and substances discarded by their owner, even if they have a commercial value and are collected on a commercial basis for recycling, reclamation or reuse (see, in particular, Case C-9/00 Palin Granit and Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus [2002] ECR I-3533, paragraph 29 and the caselaw cited).
V tomto ohledu mohou určité okolnosti podporovat tvrzení, že existuje jednání, úmysl nebo povinnost zbavit se látky nebo předmětu ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 75/442.
In this respect, certain circumstances may constitute evidence that a substance or object has been discarded or of an intention or requirement to discard it within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Tak je tomu zejména v případě, že použitá látka je zbytkem z výroby, tedy produktem, o nějž jako takový nebylo usilováno (výše uvedený rozsudek ARCO
That will be the case in particular where the substance used is a production residue, that is to say, a product not sought as
2008 – VĚC C-188/07
2008 — CASE C-188/07 such (ARCO Chemie Nederland, paragraphs 83 and 84).
Chemie Nederland a další, body 83 a 84). Soudní dvůr tak shledal, že vytěžené úlomky z žulového lomu, které nejsou produktem, o jehož získání těžitel především usiloval, v zásadě představují odpad (výše uvedený rozsudek Palin Granit, body 32 a 33).
The Court has thus said that leftover stone from extraction processes of a granite quarry which is not the product primarily sought by the operator in principle constitutes waste (Palin Granit, paragraphs 32 and 33).
Nicméně výrobek, materiál nebo surovina, jež vznikají v rámci procesu výroby nebo těžby, který není určen především k jejich výrobě, může představovat nikoliv zbytek z výroby, ale vedlejší produkt, jehož se podnik nepřeje zbavit, ale který chce v rámci pozdějšího procesu využít nebo uvést na trh za hospodářsky výhodných podmínek bez předchozího procesu zpracování (viz rozsudek Palin Granit, bod 34, jakož i usnesení ze dne 15. ledna 2004, Saetti a Frediani, C-235/02, Recueil, s. I-1005, bod 35).
However, goods, materials or raw materials resulting from a manufacturing or extraction process which is not primarily intended to produce that item may constitute not a residue but a by-product which the undertaking does not wish to discard but intends to exploit or market on economically advantageous terms in a subsequent process without prior processing (see Palin Granit, paragraph 34, and order in Case C-235/02 Saetti and Frediani [2004] ECR I-1005, paragraph 35).
Nelze totiž nijak odůvodnit, aby ustanovením směrnice 75/442 podléhaly výrobky, materiály či suroviny, které mají bez jakéhokoli zpracování z hospodářského hlediska hodnotu výrobků a které jako takové podléhají právním předpisům, které se na tyto výrobky vztahují (viz rozsudek Palin Granit, bod 35, jakož i výše uvedené usnesení Saetti a Frediani, bod 35).
There is no reason to apply the provisions of Directive 75/442 to goods, materials or raw materials which have an economic value as products regardless of any form of processing and which, as such, are subject to the legislation applicable to those products (see Palin Granit, paragraph 35, and order in Saetti and Frediani, paragraph 35).
Nicméně s ohledem na povinnost vykládat pojem „odpad“ extenzivně, aby byly omezeny neprospěšné a škodlivé vlivy inherentní jeho povaze, musí být použití uvedené argumentace týkající se vedlejších produktů omezeno na situace, v nichž opětovné použití výrobku, materiálu nebo suroviny bez předchozího procesu zpracování a v rámci probíhajícího výrobního procesu není pouze případnou možností, ale je jistou skutečností (rozsudek Palin Granit, bod 36, jakož i výše uvedené usnesení Saetti a Frediani, bod 36).
However, having regard to the obligation to interpret the concept of waste widely in order to limit its inherent nuisance and harmful effects, the reasoning concerning by-products should be confined to situations in which the reuse of goods, materials or raw materials is not a mere possibility but a certainty, without prior processing and as an integral part of the production process (Palin Granit, paragraph 36, and order in Saetti and Frediani, paragraph 36).
Vedle kritéria vycházejícího z toho, zda látka představuje zbytek z výroby, je tedy míra pravděpodobnosti opětovného použití této látky bez předchozího procesu zpracování druhým rozhodným kritériem pro účely posouzení, zda je tato látka odpadem ve smyslu směrnice 75/442.
In addition to the criterion of whether a substance constitutes a production residue, a second relevant criterion for determining whether or not the substance is waste within the meaning of Directive 75/442 is thus the degree of likelihood that the substance will be reused without prior processing.
Pokud kromě existence pouhé možnosti opětovného použití dané látky je pro držitele hospodářsky výhodné tak učinit, je pravděpodobnost takového opětovného použití vysoká.
If, in addition to the mere possibility of reusing the substance, there is also an economic advantage to the holder in so
COMMUNE DE MESQUER látka posouzena jako látka, jíž se její držitel přeje „zbavit“, ale musí být považována za skutečný výrobek (viz rozsudek Palin Granit, bod 37).
In that case, the substance in question can no longer be considered a substance which its holder seeks to ’discard’ and must be regarded as a genuine product (see Palin Granit, paragraph 37).
Ve věci v původním řízení je zřejmé, že dotčená látka je získávána procesem rafinace surové ropy.
In the case at issue in the main proceedings, it appears that the substance in question is obtained as a result of the process of refining oil.
Tato zbytková látka však může být obchodně využívána za hospodářsky výhodných podmínek, což je potvrzeno skutečností, že byla předmětem obchodní transakce a že odpovídá specifikacím kupujícího, jak zdůrazňuje předkládající soud.
However, this residual substance is capable of being exploited commercially on economically advantageous terms, as is confirmed by the fact that it was the subject of a commercial transaction and meets the buyer’s specifications, as the referring court points out.
Na první otázku je tedy třeba odpovědět, že taková látka, jako je látka dotčená v původním řízení, tedy těžký topný olej prodaný jako palivo, nepředstavuje odpad ve smyslu směrnice 75/442, je-li využívána nebo uváděna na trh za hospodářsky výhodných podmínek a může-li být skutečně použita jako palivo bez potřeby předchozího procesu zpracování.
The answer to the first question must therefore be that a substance such as that at issue in the main proceedings, namely heavy fuel oil sold as a combustible fuel, does not constitute waste within the meaning of Directive 75/442, where it is exploited or marketed on economically advantageous terms and is capable of actually being used as a fuel without requiring prior processing.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda těžký topný olej vypuštěný do moře v důsledku havárie musí být za takových okolností kvalifikován jako odpad ve smyslu kategorie Q4 přílohy I směrnice 75/442.
By its second question the referring court seeks essentially to know whether heavy fuel oil that is accidentally spilled into the sea following a shipwreck must in such circumstances be classified as waste within the meaning of category Q4 in Annex I to Directive 75/442.
Obec Mesquer, s níž se v podstatě ztotožňuje francouzská a italská vláda, jakož i Komise, je toho názoru, že tyto ropné látky, pokud byly vypuštěny do moře a a fortiori pokud došlo k jejich smísení s vodou a usazeninami, musí být kvalifikovány jako odpad ve smyslu směrnice 75/442.
The Commune de Mesquer, with which the French and Italian Governments and the Commission substantially agree, takes the view that where such hydrocarbons are discharged into the sea, and all the more so if they are mixed with water and sediment, they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442.
Společnosti Total mají za to, že směs ropných látek, vody a pobřežních usazenin představuje odpad pouze tehdy, existujeli povinnost odstranit nebo využít ropné látky vypuštěné v důsledku havárie jako takové a jsou-li tyto ropné látky nedělitelně spojeny s vodou a usazeninami.
The Total companies submit that the mixture consisting of hydrocarbons, water and sediment from the coast constitutes waste only if there is an obligation to dispose of or recover accidentally spilled hydrocarbons as such and they are indissolubly mixed with the water and sediment.
Belgická vláda tvrdí, že produkty takto vypuštěné do moře by měly být kvalifikovány nikoli jako odpad ve smyslu směrnice 75/442, ale jako těžké ropné látky ve smyslu Úmluvy o občanskoprávní odpovědnosti a Úmluvy o Fondu.
The Belgian Government submits that the products thus spilled at sea should be classified not as waste within the meaning of Directive 75/442 but as heavy hydrocarbons within the meaning of the Liability Convention and the Fund Convention.
Vláda Spojeného království, která připouští, že by takové ropné látky mohly být kvalifikovány jako odpad ve smyslu této směrnice, se přesto domnívá, že by bylo žádoucí, aby vypuštění ropných látek do moře v důsledku havárie spadalo pouze do působnosti Úmluvy o občanskoprávní odpovědnosti a Úmluvy o Fondu a aby se v důsledku toho směrnice 75/442 za takových okolností nepoužila.
The United Kingdom Government, while accepting that such hydrocarbons may be classified as waste within the meaning of that directive, considers it preferable for the accidental spillage of hydrocarbons at sea to be covered exclusively by the Liability Convention and the Fund Convention, so that Directive 75/442 does not apply in such circumstances.
Úvodem je třeba připomenout, že příloha I směrnice 75/442 uvádí seznamy látek a předmětů, které mohou být kvalifikovány jako odpad.
It should be noted, to begin with, that Annex I to Directive 75/442 provides lists of substances and objects that may be classified as waste.
Má však pouze orientační povahu, jelikož kvalifikace jako odpad vyplývá především z chování držitele a z významu výrazu „zbavit se“ (viz rozsudek ze dne 7. září 2004, Van de Walle a další, C-1/03, Sb. rozh. s. I-7613, bod 42).
However, the lists are only intended as guidance, and the classification of waste is to be inferred primarily from the holder’s actions and the meaning of the term ’discard’ (see Case C-1/03 Van de Walle and Others [2004] ECR I-7613, paragraph 42).
Okolnost, že příloha I směrnice 75/442, nazvaná „Kategorie odpadů“, ve svém bodě Q4 zmiňuje „[l]átky náhodně [vypuštěné], ztracené nebo znehodnocené nehodou, včetně všech látek, vybavení atd. znečištěných v důsledku uvedené nehody“, tudíž představuje pouze určitý ukazatel, že takové látky jsou zahrnuty do věcného rozsahu pojmu ‚odpad‘.
The fact that Annex I to Directive 75/442, entitled ‘Categories of waste’, refers in point Q4 to ‘Materials spilled, lost or having undergone other mishap, including any materials, equipment, etc., contaminated as a result of the mishap’ thus merely indicates that such materials may fall within the scope of waste.
Sama o sobě tedy neumožňuje kvalifikovat jako odpad ropné látky vypuštěné do moře v důsledku havárie, které způsobily znečištění pobřežních vod a následně pobřeží členského státu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Van de Walle a další, bod 43).
It cannot therefore suffice to classify as waste hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 43).
Za těchto podmínek je třeba zkoumat, zda uvedené vypuštění ropných látek v důsledku havárie je úkon, jehož prostřednictvím se jich jejich držitel zbavuje ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 75/442 (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Van de Walle a další, bod 44).
In those circumstances, it must be examined whether such an accidental spillage of hydrocarbons is an act by which the holder discards them within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442 (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 44).
Pokud dotčená látka nebo dotčený předmět představují zbytky z výroby, tedy produkt, o jehož získání jako takového za účelem následného použití nebylo usilováno a který nemůže být bez předchozího procesu zpracování držitelem opětovně použit za hospodářsky výhodných podmínek, musí být dotčená látka nebo dotčený předmět v tomto ohledu posouzeny jako zátěž, které se držitel „zbavuje“ (viz rozsudky Palin Granit, body 32 až 37, jakož i výše uvedený rozsudek Van de Walle a další, bod 46).
Where the substance or object in question is a production residue, that is to say, a product which is not itself wanted for subsequent use and which the holder cannot reuse on economically advantageous terms without prior processing, it must be regarded as a burden which the holder ‘discards’ (see Palin Granit, paragraphs 32 to 37, and Van de Walle, paragraph 46).
Pokud jde o ropné látky vypuštěné v důsledku havárie, které způsobily znečištění zeminy a podzemních vod, měl Soudní dvůr již příležitost shledat, že tyto ropné látky nepředstavují produkt, který by byl opětovně použitelný bez předchozího procesu zpracování (viz výše uvedený rozsudek Van de Walle a další, bod 47).
In the case of hydrocarbons which are accidentally spilled and cause soil and groundwater contamination, the Court has held that they do not constitute a product which can be reused without prior processing (see Van der Walle, paragraph 47).
Takový závěr je přitom nutno učinit i v případě ropných látek vypuštěných do moře v důsledku havárie, které způsobily znečištění pobřežních vod a následně pobřeží členského státu.
The same conclusion must be reached in the case of hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State.