natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Následně (zcela správně) zjistil trojí pochybení DAI při plnění povinností podle nařízení: (i) nezaplatila producentům minimální cenu s výjimkou platby částky ve výši 110 795 870 ITL (57 221 eur) 44, (ii) nezaplatila jim ve lhůtě devadesáti dnů, a (iii) nepředložila před 1. červnem 1984 důkaz o tom, že provedla platby.
It proceeded (quite correctly) to identify three separate ways in which DAI had failed to meet its obligations under the regulation: (i) it had failed, apart from payments totalling ITL 110 795 870 (EUR 57 221), 44 to pay the producers the minimum price; (ii) it had failed to pay them within the 90-day timelimit and (iii) it had failed to provide proof before 1 June 1984 that it had made the payments.
(Všechna tři pochybení jsou samozřejmě různými odnožemi téhož základního porušení povinností ze strany DAI: tedy, že nezaplatila producentům vína plnou částku minimální nákupní ceny, kterou jim dlužila za víno dodané k destilaci.)
(All three are, of course, different strands of the same basic breach by DAI of its obligations: namely, that it had not paid the wine producers the full amount of the minimum buyingin price due to them for their wine delivered for distillation.)
43 — I kdyby o tom existovaly pochybnosti, je třeba poznamenat, že Komise nenapadla rozsudek Soudu ve věci samé.
43 — Even if there were any doubt about this, it is important to note that the Commission has not challenged the judgment of the Court of First Instance on the substance.
V důsledku toho by nebylo důvodné, a dokonce ani v souladu s pravomocí Soudního dvora k soudnímu přezkumu v řízení o kasačním opravném prostředku, kdyby Soudní dvůr zpochybňoval výklad právních předpisů provedený Soudem.
It would accordingly be neither appropriate nor indeed in accordance with this Court’s power of review on appeal for it to question the interpretation of the legislation by the Court of First Instance.
44 — Viz bod 26 výše.
44 — See point 26 above.
Když tak vnitrostátní soud učinil, vůbec se nezaměřil na přezkum výchozí (a základní) otázky, komu dotčená podpora Společenství nakonec náleží.
In so doing, the national court failed to focus at all upon the underlying (and fundamental) issue, who should end up receiving the Community aid in question?
Je zjevné, že považoval producenty vína, kteří do řízení vstoupili jako vedlejší účastníci (příjemci minimální nákupní ceny; jediní zúčastnění, kteří mají mít v systému Společenství finanční prospěch z této nákupní ceny), za rovnocenné s kýmkoliv jiným, komu DAI dlužila peníze, když se ocitla v úpadku.
It is evident that it regarded the intervening wine producers (the intended recipients of the minimum buyingin price; and the only players intended, under the Community regime, to benefit financially from that buyingin price) as being on a par with everyone else who was owed money by DAI as it went under.
Částky uvedené části podpory Společenství, které jim byly dluženy, byly v insolvenčním řízení zrovnoprávněny s jinými dluhy DAI.
The sums owing to them as that element of Community aid were equated to DAI’s other debts in the insolvency.
Ačkoli by odpovědi poskytnuté vnitrostátnímu soudu (nevyhnutelně) vedly k tomu, že by se navrhovatelé jako vedlejší účastníci ve vnitrostátním řízení nemohli domoci vyplacení jim dlužné podpory Společenství, byli by pak objektivně věděli, že je třeba uplatnit nárok proti Komisi.
45 Although the answers given to the national court would (inevitably) have led to the applicants failing to recover the Community aid due to them through their intervention in the national proceedings, they would then objectively have known that the claim lay against the Commission.
Promlčecí doba pro podání žaloby na náhradu škody podle článku 235 ES by jim proto zjevně počala běžet od tohoto okamžiku.
Time would clearly, therefore, have run against them from that point for the purposes of bringing an action for compensation under Article 235 EC.
„Družstevní sklepy mohou – stejně tak jako ručitel [Assedile], pokud se rozhodne uplatnit práva na něj přešlá – dosáhnout uspokojení svých pohledávek v rámci insolvenčního řízení společně se všemi dalšími věřiteli a při dodržení zásady rovnosti věřitelů.“
‘The cooperative wine-cellars may — as may the guarantor [Assedile] if it decides to take the applicant’s place — obtain satisfaction of their rights to receive payment in the course of the insolvency proceedings, together with all the other creditors and in accordance with the principle of equal treatment of creditors.’
Je možné, že vnitrostátní soud nevěnoval plnou pozornost zájmům producentů vín, jelikož vstoupili jako vedlejší účastníci na podporu DAI a nebyli sami o sobě navrhovateli.
It is possible that the national court paid less than full attention to the wine producers’ interests because they were interveners in DAI’s action, rather than applicants in their own name.
Jeví se mi jako příliš přísné za těchto okolností vinit producenty z toho, že nezahájili zvláštní řízení, zřejmě proti DAI (jelikož to byla palírna, kdo jim vlastně dlužil zbytek splatné podpory Společenství), spolu s AIMA a zřejmě Assedile jako dalšími odpůrci.
It seems to me that it would be rather harsh to fault the producers, in the circumstances, for not bringing separ- ate proceedings, presumably against DAI (since it was the distiller who actually owed them the balance of the Community aid payable) with AIMA and perhaps Assedile as additional defendants.
Tehdy již existovala relevantní žaloba (mezi DAI a AIMA), o které
As it was, there was already a relevant action (between DAI and AIMA) that was ‘live’ before the national
45 — Viz obezřetný rozbor ve věci samé provedený v bodech 151 až 178, zejména v bodech 164 až 172.
45 — See the careful discussion of the merits at paragraphs 151 to 178, in particular paragraphs 164 to 172.
Je třeba poznamenat, že Komise svým kasačním opravným prostředkem proti rozsudku Soudu nenapadá rozhodnutí ve věci samé.
It is to be noted that the Commission does not seek to appeal the judgment of the Court of First Instance on the substance.
Soustřeďuje se pouze na otázku promlčení.
It relies solely upon the limitation point.
Z tohoto výroku vyplývá, že vnitrostátní soud nesprávně pochopil hlavní myšlenku a účel systému podpor Společenství.
In so saying, the national court failed to understand the whole thrust and purpose of the Community aid regime.
Klíčové je, že rovněž odmítl předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
Crucially, it had also declined to make a reference.
Samozřejmě neměl povinnost tak učinit, jelikož nebyl soudem rozhodujícím v posledním stupni, který je vázán přísnějšími požadavky posledního pododstavce článku 234 ES (rovněž se jeví jako pravděpodobné, že Tribunale civile di Roma se soustředil na nesprávnou část problému, když si pokládal otázku, zda byla žádost o rozhodnutí o předběžné otázce „nezbytná“).
There was, of course, no obligation on it to do so, not being a final court bound by the stricter requirements of the final paragraph of Article 234 EC (and it also seems likely that the Tribunal civile di Roma was directing its mind to the wrong part of the issue in asking itself whether a reference was ‘necessary’).
V důsledku toho nebyla Soudnímu dvoru dána v uvedené fázi
As a result, this Court was not given the opportunity, at that stage, of examining the structure and purpose of Regulation No 2499/82. Had it done so, it seems to me
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-51/05 P vrácení EZOZF ze strany AIMA, pokud si členský stát (jako Itálie) zvolil postup stanovený v článku 9 nařízení č. 2499/82.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P its subsequent reimbursement by AIMA to EAGGF when a Member State (such as Italy) had chosen the procedure laid down in Article 9 of Regulation No 2499/82.
probíhalo řízení před vnitrostátními soudy.
courts.
Bylo tedy přirozené v zájmu procesní efektivity a ekonomie vstoupit do uvedeného řízení, a tímto způsobem předložit k posouzení vnitrostátnímu soudu nárok producentů vína na vyplacení jejich podpory Společenství.
It would have seemed rather natural, in the interests of procedural efficiency and economy, to intervene in that action and to place the wine producers’ entitlement to payment of their Community aid before the national court in that way.
Pokud by DAI uspěla nebo by v důsledku podání předběžné otázky neměla úspěch, měli by větší šance na vyplacení podpory ze strany DAI nebo by (případně) přinejmenším znali své právní postavení.
Had DAI succeeded, or lost following a reference, they would (respectively) have either had a better chance of being paid the aid by DAI or at least known where they stood.
Pokud byla chyba vstoupit do uvedeného řízení jako vedlejší účastníci a nezahájit odlišné řízení, jeví se mi tato chyba objektivně omluvitelná.
If it was an error to intervene in those proceedings rather than to commence separate proceedings, it seems to me that that error was objectively excusable.
Řízení o opravném prostředku (které nebylo úspěšné, zdá se, v zásadě z procesních důvodů) 46bylo protahováno. Toto řízení
The appeal proceedings (which failed, it seems, essentially for procedural reasons) 46
Jako vedlejším účastníkům nebyla producentům vína (a jejich zjevným zájmům) vnitrostátním soudem věnována dostatečná pozornost.
As interveners, the wine producers (and their clear interests) were given short shrift by the national court.
Bez (nesporné) výhody současného zpětného pohledu na věc se domnívám, že je obtížné vyčíst z rozsudku Tribunale civile di Roma jasné (natož výslovné) vodítko pro producenty, že jejich nárok existuje, ale že jej uplatnili na nesprávném místě.
Save with the (undoubted) benefit of hindsight, I find it difficult to read into the judgment of the Tribunale civile di Roma any clear (let alone express) indication to them that they had a good claim but were in the wrong place to pursue it.
Naopak jim bylo sděleno, že nejsou ani v lepším, ani horším postavení než jakákoli jiná osoba, kterým DAI dlužila peníze.
On the contrary, they were told that they were in no better and no worse position than any other person to whom DAI owed money.
probíhalo od 27. ledna 1986 (dne vydání rozsudku Tribunale civile di Roma), pokračovalo rozsudkem Corte d’appello ze dne 19. listopadu 1991 až do konečného zamítnutí dovolání navrhovatelů ze strany Corte di Cassazione dne 28. listopadu 1994.
were protracted. They stretched from 27 January 1986 (the date of the judgment of the Tribunale civile di Roma) via the judgment of the Corte d’appello on 19 November 1991 through to the final dismissal of the appellants’ appeal by the Corte di Cassazione on 28 November 1994.
Ze spisu před Soudním dvorem není zřejmé, zda se navrhovatelé v průběhu uvedeného řízení o opravném prostředku dovolávali podstaty svého nároku z hlediska práva ES nebo zda znovu vznesli otázku, zda je třeba požádat Soudní dvůr o poskytnutí vodítka pro pochopení fungování nařízení č. 2499/82, aby byly vypořádány nesrovnalosti vzniklé v důsledku úpadku DAI.
It is impossible to ascertain from the file before this Court whether the applicants drew attention to the substance of their claim under EC law within that procedural appeal, or raised again the question of whether this Court should be asked for guidance in understanding the workings of Regulation No 2499/82, with a view to unravelling the mess left behind by DAI’s insolvency.
Možná tak nemohli učinit v žádném významném rozsahu nebo tak nemohli učinit vůbec.
It may not have been possible for them to do so to any significant extent, or at all.
Pokud jde o mne, zdráhám se v jejich neprospěch soudit, že se neměli odvolávat a že by se za počátek běhu promlčecí doby měl považovat dřívější okamžik než 28. listopad 1994.
For my part, I am most reluctant to presume against them that they should never have appealed and that time should be said to have started to run from a point earlier than 28 November 1994.
Zejména z rozsudku Tribunale civile di Roma nemohu vyvodit žádné jasné vodítko, ze kterého by vyplývalo, že producenti vína nemohou u vnitrostátního soudu ve věci uspět (buď v rámci řízení zahájeného DAI, nebo samozřejmě v odlišném řízení), jelikož neexistoval žádný systém k ochraně jejich zájmů, který by zabránil propadnutí jistoty DAI ve prospěch AIMA a jejímu následnému
In particular, I do not deduce from the judgment of the Tribunale civile di Roma any straightforward judicial guidance that the wine producers would get nowhere in the national courts (either within the context of DAI’s action or, indeed, in separate proceedings) because there was no mechanism for protecting their interests by preventing the forfeiture of DAI’s security to AIMA and
KOMISE v. CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA A DALŠÍ stane zjevným, že dotčené osoby utrpí škodu, která je svou povahou určitá 48.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS were bound to incur damage which was certain in character. 48
Navíc se mi jeví jako pravděpodobné, že pokud by se navrhovatelé pokusili podat proti Komisi žalobu k Soudu, aniž by se nejprve obrátili na vnitrostátní soud, Komise by tvrdila, že měli svůj nárok uplatnit před vnitrostátními soudy, které byly schopny snadno jim zajistit účinnou nápravu.
It seems to me, moreover, likely that, had the applicants sought to bring proceedings against the Commission before the Court of First Instance without first going to the national court, the Commission would have argued that they ought to be pursuing their claim before the national courts, which were perfectly capable of granting them an effective remedy.
Se vší pravděpodobností by uplatnila obdobné argumenty jako argumenty, které vznesla v rámci tohoto řízení 47.
It would, in all likelihood, have deployed arguments similar to those that it presented in the context of these proceedings. 47
S ohledem na výše uvedené přistupuji k přezkumu rozboru Soudu týkajícího se promlčecí doby stanovené v článku 46 statutu.
Against that background, I turn to consider the analysis of the Court of First Instance of the timelimit provided for by Article 46 of the Statute.
V projednávaném případě Soud rozhodl, že promlčecí doba počala běžet v okamžiku, kdy navrhovatelům s určitostí vznikla škoda v důsledku úplného či částečného nezaplacení podpory Společenství 49.
In the present case the Court of First Instance ruled that the period of limitation began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the applicants.
Soud měl za to, že za těchto výjimečných okolností (i) obezřetný a informovaný hospodářský subjekt mohl rozumně očekávat, že platbu podpory obdrží a (ii) (vzhledem zejména ke složitosti systému zavedeného nařízením č. 2499/82 50a k výjimečné povaze situace vyplývající z mezery v tomto nařízení) bylo nesmírně obtížné, aby si takový hospodářský subjekt uvědomil, že se nemůže této platby domoci u vnitrostátního soudu.
49That court considered that in the exceptional circumstances (i) a prudent and wellinformed trader could reasonably expect to obtain payment of the aid and (ii) (given in particular the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 50 and the exceptional nature of the situation relating to the lacuna in that regulation) it was extremely difficult for such a trader to be aware that he could not obtain such payment before a national court.
Proto za účelem posouzení, zda byla škoda určitá, bylo třeba vzít v úvahu vnitrostátní řízení, které se konkrétně týkalo osudu jistoty.
Consequently, in order to assess whether damage was certain, it was necessary to take into consideration the national proceedings, concerning specifically the fate of the security.
Zdá se mi, že tato dvě kritéria mohla být stejně tak formulována (a možná mohla být šťastněji formulována) z hlediska objek­tivní situace, jak by ji vnímala rozumná
It seems to me that those two limbs could equally well have been phrased (and might perhaps have been more felicitously phrased) in terms of what a reasonable bystander,
Podle judikatury Soudního dvora nemůže v případech mimosmluvní odpovědnosti vycházející z legislativního aktu promlčecí doba začít běžet před tím, než nastanou škodlivé účinky tohoto aktu, a tedy než se
According to the caselaw of the Court of Justice, time starts to run in cases of noncontractual liability originating in a legislative measure when the injurious effects of that measure have been produced, and consequently when the persons concerned
48 — Rozsudek Birra Wührer, uvedený v poznámce pod čarou 31, bod 10.
48 — Birra Wührer, cited in note 31, paragraph 10.49 — Paragraph 131.
47 — Viz bod 89 rozsudku Soudu.
47 — See paragraph 89 of the judgment of the Court of First Instance.
Soud v bodu 118 přesvědčivě vysvětluje, že navrhovatelé před vnitrostátními soudy ve skutečnosti nepožívali účinné soudní ochrany, což je závěr, se kterým (ve světle skutečnosti, že řízení před vnitrostátními soudy trvalo přes deset let) je obtížné nesouhlasit.
The Court of First Instance explains cogently at paragraph 118 that the applicants did not, in fact, enjoy any effective judicial protection before the national courts; a conclusion with which (in the light of just over 10 years of litigation before the national courts) it is hard to disagree.
Nicméně již není tak jasné, že by tento závěr byl stejně patrný, pokud by projednávání sporu začalo u Soudu, a nikoliv u vnitrostátních soudů.
However, it is not so clear that that would necessarily have been equally apparent had the litigation started in the Court of First Instance rather than in the national courts.
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-51/05 P tátním soudem nepovede k výplatě podpory. To byl okamžik, kdy „nasta[ly] všechny škodlivé účinky [mezery v] aktu [Společenství]“.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P the point at which ‘all the injurious effects of the [lacuna in the Community] measure [were] produced’.
S touto poznámkou plně podporuji posouzení Soudu přinejmenším ve vztahu ke čtyřem navrhovatelům, kteří se odvolali proti rozsudku Tribunale civile di Roma 51.
With that gloss, I fully endorse the approach adopted by the Court of First Instance, at least with regard to the four applicants who appealed against the judgment of the Tribunale civile di Roma. 51
Podpůrně, pokud by ve výjimečném případě Soudní dvůr hodlal zvažovat možnost zohlednit subjektivní prvek, zdá se mi, že existují značné podobnosti s věcí Adams 52 a že důvody pro zohlednění subjektivního prvku jsou v projednávané věci stejně pádné jako v uvedené věci.
If, in the alternative, the Court is prepared to contemplate the possibility, in an exceptional case, of taking account of a subjective element, it seems to me that there are strong parallels with Adams; 52and that the reasons for accommodating a subjective element are as strong here as they were there.
Projednávaný případ, stejně jako Adams, je výjimečným případem z důvodů uvedených Soudem.
The present case, like Adams, is, for the reasons given by the Court of First Instance, an exceptional case.
Ve věci Adams podal navrhovatel Komisi oznámení o protisoutěžních jednáních svého zaměstnavatele společnosti Hoff-mann-La Roche & Co AG (dále jen „Roche“). Následně podal proti Komisi žalobu na náhradu újmy, kterou měl utrpět v důsledku závadného jednání či opominutí z její strany, 51 — Viz body 30 a 32 výše a bod 107 níže.52 — Uvedená v poznámce pod čarou 34.
In Adams, the applicant had notified the Commission of anti-competitive practices engaged in by his employer Hoffmann-La Roche & Co AG (‘Roche’). He subsequently brought an action against the Commission for compensation for damage allegedly suffered as a result of wrongful acts or omissions on its part which led to his arrest, detention and conviction in Switzerland for 51 — See points 30 and 32 above and 107 below.52 — Cited in footnote 34.
Pokud naopak použiji pravidlo (vysvětlené Komisí), že „promlčecí doba nemůže začít plynout, dokud nedošlo ke vzniku škodlivých účinků tohoto opatření, a tedy před okamžikem, než se stalo zjevným, že navrhovatelům vznikne škoda, která je svou povahou určitá“, domnívám se, že by si taková nezúčastněná osoba myslela, že přesto, že v červnu roku 1983 mohlo být zjevné v obecné rovině, že navrhovatelům pravděpodobně vznikne škoda, kdyby jim nebyla zaplacena podpora Společenství, nebyla zjevná její nevyhnutelnost.
Rather, applying the test (as set out by the Commission) that ‘the limitation period cannot begin to run before all the injurious effects of the measure have been produced and consequently before the time when the applicants were bound to incur damage which was certain in character’, I consider that such a bystander would have said that, although the general nature of the damage that the applicants were likely to suffer if they were not paid the Community aid might be obvious in June 1983, its unavoidable nature was not.
Skutečnost, „že [navrhovatelům] vznikne škoda, která je svou povahou určitá, [se stala zjevnou]“ teprve v okamžiku, kdy bylo objektivně jasné, že řízení před vnitros-
The applicants were ‘bound to incur damage which was certain in nature’ only when it became objectively clear that proceedings before the national court would not result in their receiving the aid. That was
KOMISE v. CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA A DALŠÍ která ve Švýcarsku vedla k jeho zatčení, vazbě a odsouzení za hospodářskou špionáž v souvislosti s uvedeným oznámením.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS economic espionage arising out of that notification.
Soud rozhodl, že po návštěvě právního zástupce společnosti Roche na Komisi dne 8. listopadu roku 1974 byla její znalost závažnosti ohrožení, kterému vystavila S. G. Adamse svým dřívějším jednáním 53, dostačující ke vzniku odpovědnosti.
The Court found that, following a visit by Roche’s lawyer to the Commission on 8 November 1974, the Commission’s knowledge of the gravity of the risk to which it had exposed Mr Adams by its earlier conduct 53was sufficient to give rise to liability.
Komisi tím, že nevyvinula veškeré úsilí, aby S. G. Adamsovi sdělila informace, které měla po uvedené návštěvě k dispozici, vznikla vůči němu odpovědnost za újmu, která mohla vzniknout v důsledku odhalení jeho totožnosti.
By failing to make all reasonable efforts to pass on to Mr Adams the information available to it following that visit, the Commission incurred liability towards him in respect of the damage which was likely to result from the discovery of his identity.
promlčecí doby nemůže být platně namítáno vůči osobě, která utrpěla škodu, pokud se tato osoba až se zpožděním dozvěděla o události vedoucí ke vzniku škody a tedy nemohla mít k dispozici přiměřenou dobu pro podání své žaloby k Soudnímu dvoru nebo příslušnému orgánu před uplynutím promlčecí doby.
of the limitation cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person only belatedly became aware of the event giving rise to it and thus could not have had a reasonable time in which to submit his application to the Court or to the relevant institution before the expiry of the limitation period.
V projednávaném případě je třeba mít na mysli, že Soudní dvůr svůj závěr ohledně odpovědnosti Společenství založil na skutečnosti, že se Komise nepokusila navrhovatele informovat nebo se s ním poradit po návštěvě [právního zástupce Roche] dne 8. listopadu 1974.
In this case it must be borne in mind that the Court has based its conclusion in regard to the Community’s liability on the fact that the Commission had not attempted to inform and to consult the applicant following [Roche’s lawyer’s] visit of 8 November 1974.
Ze spisu před Soudním dvorem vyplývá, že se o tom navrhovatel nemohl dozvědět až do přípravného šetření v tomto řízení, jelikož návštěva [právního zástupce Roche] byla poprvé zmíněna v žalobní odpovědi Komise.
It is clear from the information before the Court that the applicant could not have become aware of that fact until the preparatory inquiry in these proceedings, since [Roche’s lawyer’s] visit was mentioned for the first time in the Commission’s defence.
Proto se tedy na tomto základě nemohl domáhat určení odpovědnosti Společenství před obvyklým dnem uplynutí promlčecí doby“ 54.
Therefore, he could not have sought to establish the Community’s liability on that basis before the normal date of expiry of the limitation period’. 54