natgillin/translations-raw huggingface dataset:
AIMA požadoval po DAI vrácení podpory Společenství po odečtení částek řádně zaplacených výše uvedeným producentům z důvodu, že mu DAI neposkytla ve lhůtě
AIMA requested DAI to reimburse the Community aid, less the sums duly paid to the abovementioned producers, on the ground that DAI had not supplied it, within the timelimit laid down in Article 9(2) of Regulation No 2499/82, with proof that
Jelikož DAI tuto podporu nevrátila, AIMA požádal Assedile, aby mu vyplatila částku jistoty.
As DAI did not reimburse that aid, AIMA applied to Assedile for payment of the security.
Na žádost DAI vydal Pretore de Terralba (Itálie) dne 26. července 1984 usnesení o předběžném opatření, kterým zakázal Assedile, aby zaplatila jistotu AIMA.
At the request of DAI, the Pretore di Terralba (Magistrate’s Court, Terralba) (Italy) made an interim order on 26 July 1984 prohibiting Assedile from paying the security to AIMA.
Poskytl DAI lhůtu 60 dnů pro podání žaloby ve věci samé.
It gave DAI a period of 60 days within which to bring an action on the merits of the case.
V měsíci září roku 1984 podala DAI takovou žalobu u Tribunale civile di Roma (Itálie).
In September 1984 DAI brought such an action before the Tribunale civile di Roma (Civil District Court, Rome) (Italy).
Navrhovala zejména, aby uvedený soud určil, že producenti jsou konečnými příjemci jistoty poskytnuté Assedile v rozsahu zbývajících částek, které jim mají být vyplaceny.
It claimed inter alia that that court should declare that the producers were the intended ultimate recipients of the security provided by Assedile, to the extent of the sums still owed to them.
Tvrdila, že tato jistota slouží k zaručení platby minimální nákupní ceny producentům v poměru podle dodané produkce v případě, že by palírna nesplnila své závazky.
It maintained that that security was intended to guarantee payment of the minimum buyingin price to producers in proportion to the amount of production delivered in the event of the distiller failing to meet its obligations.
Navrhla předložit Soudnímu dvoru předběžné otázky k výkladu použitelných nařízení Společenství.
It proposed that questions concerning the interpretation of the relevant Community regulations should be referred to the Court of Justice for a preliminary ruling.
Cantine, jiné vinařské družstvo a sdružení vinařských družstev, vstoupila do řízení na podporu tvrzení DAI.
The Cantine, another wine cooperative and a consortium of wine cooperatives intervened in the proceedings in support of the form of order sought by DAI.
Tvrdila, že částky, které jsou předmětem jistoty poskytnuté Assedile, jim náleží v poměru podle dodaného vína, a domáhala se tedy u Tribunale civile de Roma, aby rozhodl, že Assedile je povinna zaplatit jim částku ve výši jejich nezaplacených pohledávek za DAI, a podpůrně aby rozhodl, že AIMA je povinen jim zaplatit tyto částky.
They contended that the sums to which the security provided by Assedile related were due to them in proportion to the amount of wine delivered and they therefore sought a ruling from the Tribunale civile di Roma requiring Assedile to pay them the outstanding amounts of the debts owed to them by DAI, and, in the alternative, a ruling requiring AIMA to pay them those sums.
Rozsudkem ze dne 27. února 1986 mezitím Tribunale d’Oristano prohlásil úpadek DAI.
Meanwhile, by judgment of 27 February 1986, the Tribunale di Oristano declared DAI insolvent.
Ve svém rozsudku ze dne 27. ledna 1989 Tribunale civile di Roma v podstatě prohlásil, že nároky uplatněné družstvy, která vstoupila do řízení na podporu DAI, postrádají opodstatněnost, přičemž zejména konstatoval, že výklad nařízení č. 2499/82, jakož
In its judgment of 27 January 1989, the Tribunale civile di Roma held essentially that the claims put forward by the cooperatives intervening in support of DAI were unfounded, stating in particular that Regulation No 2499/82 was easy to interpret,
2008 – VĚC C-51/05 P i smluvních ustanovení týkajících se záruky poskytnuté Assedila ve prospěch AIMA, je snadný, a není tedy nezbytné Soudnímu dvoru položit předběžnou otázku.
2008 — CASE C-51/05 P like the contractual clauses concerning the security provided by Assedile in favour of AIMA, and that therefore it was not necessary to refer a question to the Court of Justice for a preliminary ruling.
Poté, co vyloučil jakýkoli domnělý nárok těchto družstev na získání částky jistoty poskytnuté Assedile, měl Tribunale civile di Roma za to, že insolvenční řízení DAI tvoří vhodný rámec k tomu, aby uvedeným družstvům mohly být zaplaceny jejich pohledávky.
Having ruled out any alleged right of those cooperatives to receive the amount of the security provided by Assedile, the Tribunale civile di Roma held that DAI’s insolvency proceedings constituted the appropriate framework within which the cooperatives could obtain payment of their debts.
Dne 27. září 1989 podala Cantine, s výjimkou Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari, proti tomuto rozsudku odvolání ke Corte d’appello di Roma (Itálie).
On 27 September 1989 the Cantine, with the exception of Cantina sociale del Vermentino Soc. Coop. arl Monti-Sassari, appealed against that judgment to the Corte d’appello di Roma (Court of Appeal, Rome) (Italy).
Rozsudkem ze dne 19. listopadu 1991 tento posledně uvedený soud rozhodl o nepřípustnosti návrhu, jelikož navrhovatelé odvolání nedoručili insolvenčnímu správci DAI, avšak doručili jej samotné DAI, která tehdy byla v úpadku, a jelikož následně opět správně neprovedli doručení ve lhůtě, která pro ně byla stanovena.
By judgment of 19 November 1991 that court held that the appeal was inadmissible on the grounds that the applicants had notified lodgement of the appeal, not to DAI’s official receiver, but to DAI itself, which was then in insolvency, and that they had not subsequently effected proper notification within the timelimit imposed on them.
Assedile mezitím dne 16. ledna 1990 zaplatila dlužné částky AIMA.
In the meantime, on 16 January 1990, Assedile paid the sums owing to AIMA.
Cantine řádně přihlásila své pohledávky za DAI v rámci insolvenčního řízení, které s ní bylo zahájeno, a na konci tohoto řízení v roce 2000 se zúčastnila rozvrhu jako přednostní věřitelé.
The Cantine duly registered their claims among DAI’s liabilities in the context of the insolvency proceedings that had been brought against it and, at the conclusion of those proceedings in 2000, took part in the distribution of assets as preferential creditors.
V rámci tohoto rozvrhu obdržela platbu svých zjištěných pohledávek za DAI ve výši 39 % jejich výše.
Under that distribution they obtained payment of 39% of the acknowledged debts owed to them by DAI.
Dopisem ze dne 22. ledna 1996 Cantine AIMA požádala, aby uspokojil pohledávky, které mají za DAI, když tvrdila, že se AIMA přijetím jistoty poskytnuté Assedile bezdůvodně obohatil.
By letter of 22 January 1996 the Cantine called on AIMA to honour the debts owed to them by DAI, contending that AIMA had benefited from unjust enrichment through receipt of the security provided by Assedile.
AIMA tuto žádost odmítl, když poukázal na to, že mu tato jistota náleží a že producenti vůči němu nemají žádný přímý nárok na uspokojení
AIMA rejected that complaint, pointing out that it was entitled to the security and that the producers had no right
KOMISE v. CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA A DALŠÍ pohledávky, kterou mají za DAI.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS to bring a direct action against it for payment of the debts owed to them by DAI.
Dne 16. února 1996 podala Cantine u Tribunale civile di Cagliari (Itálie) proti AIMA žalobu na vydání bezdůvodného obohacení, avšak toto řízení bylo následně přerušeno za účelem nalezení smíru mezi účastníky řízení.
On 16 February 1996, the Cantine brought an action before the Tribunale civile di Cagliari (Civil District Court, Cagliari) (Italy), against AIMA on the ground of unjust enrichment, which was, however, subsequently stayed in order to enable the parties to reach an amicable agreement.
Dne 13. listopadu 1996 podala Cantine ke Komisi stížnost, v níž uvedla, že AIMA údajně porušil právní úpravu Společenství, zvláště nařízení č. 2499/82, a požádala zejména Komisi, aby vyzvala AIMA a Italskou republiku, aby jim vrátily částky, které neobdržela jako podpory Společenství pro vinařský rok 1982/1983.
On 13 November 1996 the Cantine lodged a complaint with the Commission in which they alleged that AIMA had infringed Community legislation, in particular Regulation No 2499/82, and requested the Commission, inter alia, to call on AIMA and the Italian Republic to pay them the amounts which they had not received by way of Community aid for the 1982/1983 wine year.
Dopisem ze dne 25. června 1997 Komise sdělila Cantine, že Assedile zaplatila AIMA částku jí poskytnuté jistoty spolu s úroky dne 16. ledna 1990.
By letter of 25 June 1997, the Commission indicated to the Cantine that Assedile had paid the amount of security provided by it, plus interest, to AIMA on 16 January 1990.
Následně je Komise dopisem ze dne 8. prosince 1997 informovala o tom, že AIMA inkasoval částku této jistoty v únoru 1991 a že ji zaúčtoval ve prospěch Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) v průběhu roku 1991.
Subsequently, by letter of 8 December 1997, it informed them of the fact that AIMA had redeemed that security in February 1991 and had entered that amount into the accounts of the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (EAGGF) in the course of the 1991 financial year.
Dopisem ze dne 23. ledna 1998, došlým Komisi dne 5. února 1998, požádala Cantine tento orgán, aby jim vyplatil částku odpovídající výši pohledávek, které mají za DAI, z důvodu, že jistota propadlá AIMA byla vrácena EZOZF.
By letter of 23 January 1998, which reached the Commission on 5 February 1998, the Cantine requested the Commission to pay them the sum corresponding to the amount of the debts owed to them by DAI on the ground that the security acquired by AIMA had been refunded to the EAGGF.
Tvrdila, že z účelu nařízení č. 2499/82, které usiluje o podporu producentů vína, vyplývá, že tito producenti musejí být považováni za skutečné a jediné příjemce podpory stanovené tímto nařízením.
They argued that it was clear from the purpose of Regulation No 2499/82, which was to benefit wine producers, that the latter should be regarded as the actual and sole recipients of the aid provided for in that regulation.
Dopisem ze dne 31. července 1998, podepsaným generálním ředitelem generálního ředitelství Komise pro zemědělství, který Cantine došel dne 14. srpna 1998, Komise tuto žádost zamítla.
By letter of 31 July 1998, signed by the Director-General of the Commission’s Dir -ectorate-General for Agriculture, which reached the Cantine on 14 August 1998, the Commission rejected that request.
Uvedla, že v projednávaném případě podpory využívá především palírna, aby jí umožnila vyrovnat vysokou nákupní cenu vína.
It maintained that, in the present case, the aid was primarily for the benefit of the distiller in order to enable it to offset the high buyingin price of the wine.
Assedile jistotu poskytla ve prospěch AIMA a producenti si na její částku nemohou činit žádný nárok.
The security was provided by Assedile for the benefit of AIMA, and the producers could not claim any rights to that security.
V tomtéž dopise Komise krom toho poznamenala, že schválení smluv uzavřených mezi Cantine a DAI intervenčním orgánem AIMA nemění soukromoprávní povahu těchto smluv, takže údajné povinnosti Komise vůči Cantine jsou mimosmluvní povahy.
In that letter, the Commission also pointed out that the approval by AIMA of the contracts entered into between the Cantine and DAI did not alter the private-law nature of those contracts, with the result that the Commission’s alleged obligations towards the applicants were of a noncontractual nature.
V důsledku toho je jakýkoli nárok vůči Evropskému společenství podle článku 46 statutu Soudního dvora napříště promlčen, jelikož částka jistoty poskytnuté Assedile byla AIMA vyplacena dne 16. ledna 1990 a vrácena EZOZF v průběhu roku 1991.
Consequently, any action against the Community was henceforth timebarred, under Article 46 of the Statute of the Court of Justice, as the amount of the security provided by Assedile was paid to AIMA on 16 January 1990 and refunded to the EAGGF during the 1991 financial year.
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 12. října 1998 podala Cantine žalobu domáhající se zaprvé zrušení dopisu Komise ze dne 31. července 1998 na základě článku 173 Smlouvy o ES (nyní, po změně, článek 230 ES), zadruhé určení, že nepřijetí rozhodnutí týkajícího se poskytnutí podpory Společenství ve prospěch Cantine, kterou jim měla vyplatit DAI, představuje nečinnost uvedeného orgánu v rozporu s článkem 175 Smlouvy o ES (nyní článek 232 ES), a zatřetí toho, aby bylo Komisi z titulu bezdůvodného obohacení nebo podle článku 178 Smlouvy o ES (nyní článek 235 ES) uloženo zaplatit jim náhradu škody ve výši rovnající se částkám jejich nezaplacených pohledávek za DAI.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 12 October 1998, the Cantine brought an action seeking, first, annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 under Article 173 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 230 EC), second, a declaration that the Commission’s failure to adopt a decision regarding the grant of the Community aid to the Cantine which should have been paid to them by DAI was an unlawful failure to act contrary to Article 175 of the EC Treaty (now Article 232 EC) and, third, an order that the Commission pay to the Cantine, on the ground of unjust enrichment and/or pursuant to Article 178 of the EC Treaty (now Article 235 EC), compensation equivalent to the outstanding amounts owed to them by DAI.
Komise navrhla žalobu odmítnout jako nepřípustnou a podpůrně ji zamítnout jako neopodstatněnou.
The Commission contended that the action should be dismissed as being inadmissible and, in the alternative, as unfounded.
Návrh Cantine domáhající se zrušení dopisu Komise ze dne 31. července 1998 Soud odmítl jako nepřípustný v bodě 80 napadeného rozsudku a návrh Cantine domáhající se určení nečinnosti orgánu Soud odmítl jako nepřípustný v bodě 83 napadeného rozsudku.
By the judgment under appeal, the Court of First Instance, in paragraphs 80 and 83 thereof respectively, dismissed as inadmissible the Cantines’ requests for annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 and for a declaration that the Commission had unlawfully failed to act.
V bodě 84 uvedeného rozsudku odmítl rovněž návrh domáhající se toho, aby Komisi byla uložena povinnost vydat bezdůvodné obohacení.
It also rejected, in paragraph 84 of that judgment, the request that the Court find against the Commission on the basis of unjust enrichment.
Soud naproti tomu v bodě 150 napadeného rozsudku rozhodl, že návrh na náhradu škody předložený podle článku 235 ES je přípustný, a v bodě 1 výroku uvedeného rozsudku prohlásil, že „Komise je povinna nahradit škodu vzniklou [Cantine] v důsledku [úpadku] [DAI] z důvodu neexistence mechanismu, který by zaručil v režimu založeném článkem 9 nařízení [č. 2499/82] dotyčným producentům platbu podpory Společenství stanovené tímto nařízením“.
On the other hand, the Court of First Instance found, in paragraph 150 of the judgment under appeal, that the claim for compensation under Article 235 EC was admissible and held, in paragraph 1 of the operative part of the judgment, that ‘[t]he Commission is required to make good the damage sustained by the [Cantine] following the bankruptcy of [DAI], as a result of the absence of a procedure that would guarantee, under the system introduced by Article 9 of Regulation [No 2499/82], payment to the producers concerned of the Community aid provided for in that regulation.’
Pokud jde zvláště o přípustnost návrhu předloženého podle článku 235 ES, Soud v rámci důvodu vzneseného Komisí, vycházejícího z promlčení žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Společenství, nejprve v bodě 129 napadeného rozsudku připomněl, že promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu Soudního dvora začíná běžet teprve tehdy, pokud jsou splněny všechny podmínky, na nichž závisí povinnost k náhradě škody, a to existence protiprávního jednání orgánů Společenství, skutečná existence tvrzené škody a existence příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou.
In particular, with regard to the admissibility of the claim under Article 235 EC, the Court of First Instance, in the context of the plea raised by the Commission alleging that the proceedings against the Community for noncontractual liability were timebarred, first stated, in paragraph 129 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down by Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not begin to run before all the requirements governing the obligation to make good the damage had been satisfied, namely the existence of unlawful conduct on the part of the Community institutions, the fact of the damage alleged and the existence of a causal link between that conduct and the damage claimed.
Soud následně v bodě 130 uvedeného rozsudku upřesnil, že pokud se jako v projednávané věci jedná o případ, ve kterém odpovědnost Společenství vyplývá z normativního aktu, promlčecí doba nemůže začít běžet před vznikem škodlivých účinků tohoto aktu, a tedy před okamžikem, kdy dotčeným osobám vznikla určitá škoda.
The Court of First Instance then stated, in paragraph 130 of the judgment under appeal, that in cases in which the Community’s liability stemmed from a legislative measure, as in this instance, the limitation period could not begin to run before the injurious effects of the measure had been produced and hence before the time at which the persons concerned had suffered certain damage.
Soud tedy v bodě 131 napadeného rozsudku rozhodl, že v projednávaném případě promlčecí doba začala běžet od okamžiku, kdy Cantine vznikla určitě škoda vyplývající z úplného nebo částečného nezaplacení podpory Společenství.
The Court of First Instance then held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that, in the case under examination, the limitation period had begun to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid had been suffered for certain by the Cantine.
V bodě 133 napadeného rozsudku Soud však rozhodl, že za zvláštních okolností tohoto sporu škoda vzniklá Cantine na konci měsíce června 1983 z důvodu úplného nebo částečného nezaplacení minimální nákupní ceny vína ve stanovené lhůtě nemůže být k tomuto okamžiku považována za určitou, to znamená za bezprostředně hrozící a předvídatelnou.
In paragraph 133 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held, however, that, in the specific circumstances of the case, the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 due to the total or partial absence of payment of the minimum buyingin price within the timelimit laid down could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable from that date on.
Soud v bodech 136 a 145 napadeného rozsudku dodal, že pro účely posouzení této určitosti je třeba vzít v úvahu řízení zahájená DAI u italských soudů, která se týkají specificky osudu jistoty poskytnuté Assedile, s ohledem na složitost systému zavedeného nařízením č. 2499/82 a výjimečné okolnosti projednávaného případu, za kterých bylo nesmírně obtížné, aby si opatrný a obezřetný hospodářský subjekt před ukončením těchto řízení uvědomil, že se nemůže domoci platby dotčených podpor prostřednictvím uvedené jistoty u vnitrostátního soudu.
The Court of First Instance added, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that, in order to assess whether damage was certain, it was necessary to take account of the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed economic operator to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by means of that security before a national court.
V bodě 146 napadeného rozsudku měl Soud za to, že v projednávaném případě byl příjemce jistoty poskytnuté Assedile určen s konečnou platností vnitrostátními soudy teprve v návaznosti na rozsudek Corte suprema di cassazione ze dne 28. listopadu 1994, a že v důsledku toho škoda, kterou utrpěla Cantine, nemohla být před tímto datem určitá.
In paragraph 146 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that, in the case before it, the beneficiary of the security provided by Assedile was not finally decided by the national courts until after the Corte suprema di Cassazione had delivered its judgment on 28 November 1994 and that, therefore, the damage suffered by the Cantine could not have been certain before that date.
Soud v bodě 147 uvedeného rozsudku dospěl k závěru, že pětiletá promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu Soudního dvora nemůže začít běžet před 28. listopadem 1994, takže návrh předložený podle článku 235 ES, podaný v roce 1998, nemůže být považován za opožděný.
The Court of First Instance concluded, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the fiveyear limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994, with the result that the action under Article 235 EC brought in 1998 could not be considered to be out of time.
V bodě 148 napadeného rozsudku tedy prohlásil, že důvod vycházející z promlčení vznesený Komisí musí být odmítnut, a v bodě 150 uvedeného rozsudku prohlásil, že uvedený návrh je přípustný.
It therefore stated, in paragraph 148 of the judgment under appeal, that the Commission’s plea that the action was timebarred had to be dismissed and, in paragraph 150 of that judgment, ruled that the claim for compensation was admissible.
Návrhová žádání účastníků řízení před Soudním dvorem
Forms of order sought before the Court of Justice
– zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž vyhovuje žalobě na náhradu škody směřující proti ní;
— set aside the judgment under appeal in so far as it upholds the claim for compensation against it;
– v rámci vydání konečného rozhodnutí ve věci tuto žalobu odmítl jako nepřípustnou, a
— by giving final judgment in the matter, dismiss the appeal as inadmissible; and
– uložil Cantine náhradu nákladů tohoto řízení a řízení před Soudem.
— order the Cantine to pay the costs of the present proceedings and of those incurred before the Court of First Instance.
Cantine navrhují, aby Soudní dvůr:
The Cantine contend that the Court should:
– podpůrně v případě, že bude kasačnímu opravnému prostředku vyhověno, napadený rozsudek potvrdil v rozsahu, v němž ukládá Komisi náhradu škod, když zamítá námitku promlčení vznesenou Komisí, a
— in the alternative, if the appeal is allowed, uphold the judgment under appeal in so far as it orders the Commission to pay compensation for damage by dismissing the objection of limitation raised by the latter; and
Na podporu svého kasačního opravného prostředku Komise vznáší jediný důvod, vycházející z porušení článku 46 statutu Soudního dvora a zásady právní jistoty, v bodech 129 až 150 napadeného rozsudku.
In support of its appeal the Commission raises a single plea alleging infringement, in paragraphs 129 to 150 of the judgment under appeal, of Article 46 of the Statute of the Court of Justice and of the principle of legal certainty.
Komise poukazuje na to, že ustálená judikatura Soudního dvora a Soudu stanoví zásadu, podle které pětiletá promlčecí doba pro podání žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti směřující proti Společenství, upravená v článku 46 statutu Soudního dvora, začne běžet až od okamžiku, kdy je škoda, která má být nahrazena, konkretizována.
The Commission submits that the settled caselaw of the Court of Justice and the Court of First Instance lays down the principle that the fiveyear limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice does not begin to run until the damage to be made good has materialised.