natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nikde v rozhodnutí není upřesněno, že ústní příspěvek Hoechst na setkání ze dne 29. října 1998 nebyl zohledněn.
At no point in the Decision is it stated that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was not taken into account.
Skutečnost, že Komise mohla v určitém okamžiku řízení mít za to, že spolupráce Hoechst nesplňuje požadavky sdělení o spolupráci z roku 1996, nemění závěr, podle kterého ústní příspěvek Hoechst na setkání ze dne 29. října 1999 byl nakonec v rámci rozhodnutí zohledněn.
The fact that the Commission was able to take the view, at a particular time during the proceedings, that Hoechst’s cooperation did not satisfy the requirements of the 1996 Leniency Notice does not alter the finding that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was ultimately taken into account in the context of the Decision.
V každém případě je třeba uvést, že Hoechst ve svých písemnostech odkazuje na dopis Komise ze dne 19. ledna 1999, v němž Komise uvedla následující:
In any event, it must be observed that Hoechst refers in its written submissions to a letter from the Commission dated 19 January 1999 in which the Commission stated:
„Útvary Komise mohou pouze zaznamenat změnu vašeho postoje a skutečnost, že Nutrinova nemá nadále v úmyslu spolupracovat podle sdělení o spolupráci […]. Informace o sorbátech, které byly dosud poskytnuty společností Nutrinova nelze považovat za poskytnuté na základě uvedeného sdělení.“
‘The Commission services can only take note that your position has been reversed and that Nutrinova does not now intend to cooperate in the terms of [the 1996 Leniency Notice] … Such information on sorbates as has been delivered by Nutrinova to date cannot be considered to have been provided within the framework of this Notice.’
Je třeba v tomto ohledu uvést, že na setkání s útvary Komise dne 29. října 1998 Hoechst chtěla poskytnout písemný příspěvek do konce roku 1998.
It must be observed in that regard that at the meeting with the Commission’s services on 29 October 1998 Hoechst hoped to be able to provide a written contribution by the end of 1998.
Přitom Hoechst v dopise ze dne 21. prosince 1998, na který právě Komise odpovídá v dopise ze dne 19. ledna 1999, kromě toho, že nelze uvažovat o spolupráci prostřednictvím ústních svědectví, uvedla následující:
However, in a letter of 21 December 1998, to which the Commission specifically responds in the letter of 19 January 1999, Hoechst stated, in addition to the fact that cooperation by means of oral testimony could not be contemplated, the following:
„Bohužel nemůžeme dodržet náš slib poskytnout vám úplnou zprávu o skutkových okolnostech před koncem roku […]. Vzhledem k tomu, že americké řízení nadále pokračuje, náš poradce ve Spojených státech nám naznačil, že zpřístupnění před Komisí, jak bylo předpokládáno při rozhovoru v říjnu, by vážně ohrozilo zájmy Nutrinova (jakož i zájmy určitých jejích členů) ve Spojených státech.“
‘Unfortunately, we cannot keep our promise of providing you with a full report of the facts by the end of this year … With the proceedings in the [United States] remaining open, we have been advised by [United States] counsel that a full disclosure to the Commission as initially contemplated in our discussions in October would seriously compromise the interests of Nutrinova (and certain individuals) in the [United States].’
Z toho vyplývá, že Hoechst jasně uvedla, že v této fázi řízení nemůže dále spolupracovat s Komisí prostřednictvím písemné spolupráce ani ústních svědectví.
It follows that Hoechst clearly indicated that at that stage of the proceedings it was unable to cooperate further with the Commission, whether in the form of written cooperation or by oral testimony.
Za uvedených okolností nelze vytýkat Komisi, že v dané fázi řízení měla za to, že Hoechst plně nespolupracuje, a že za těchto podmínek mohou být předchozí úkony spolupráce případně považovány za nedostatečné v rámci sdělení o spolupráci z roku 1996.
In those circumstances, the Commission cannot be criticised for having taken the view, at that stage of the proceedings, that Hoechst was not fully cooperating and that, accordingly, the previous acts of cooperation could, where appropriate, be considered insufficient in the context of the 1996 Leniency Notice.
Postoj Hoechst byl následně zopakován v dopise ze dne 28. ledna 1999, v němž Hoechst uvádí:
Hoechst’s position was subsequently reiterated in a letter of 28 January 1999, in which it stated:
„Nutrinova, ačkoli si nadále přeje plně a bezprostředně spolupracovat s Komisí, tak nemůže v současnosti učinit, aniž by s ohledem na americké právo vyvolala vážné a neúnosné nebezpečí vůči sobě a svým současným/bývalým zaměstnancům.“
‘Nutrinova whilst wishing to cooperate fully and immediately with the Commission cannot do so at present without creating serious and unbearable risks for itself and its current and/or former employees under [United States] law.’
Skutečnost, že Komise během telefonického rozhovoru ze dne 5. března 1999 nebo v dopise ze dne 29. března 1999, uvedla, že nový ústní příspěvek není dostačující, vyplynula z nejistoty ohledně spolupráce Hoechst v dané fázi řízení a měla za cíl upozornit Hoechst na skutečnost, že za účelem získání výhod ze sdělení o spolupráci z roku 1996 musí předložit více přesvědčivých důkazů o existenci kartelové dohody.
The fact that the Commission, in a telephone conversation on 5 March 1999 or by letter dated 29 March 1999, stated that a new oral contribution would not be sufficient was the result of uncertainty as to Hoechst’s cooperation at that stage of the proceedings and was intended to draw Hoechst’s attention to the fact that, in order to benefit from the 1996 Leniency Notice, it must adduce further probative evidence of the existence of the cartel.
Z těchto úvah vyplývá, že Komise v rozhodnutí nakonec přijala ústní příspěvky Hoechst jako úkony spolupráce a že v každém případě postoj Komise v průběhu správního řízení vyplýval z nejistoty ohledně účinné spolupráce Hoechst na počátku řízení, přičemž Hoechst ostatně původně uvedla, že nelze uvažovat o svědectví jejích zaměstnanců před Komisí.
It follows from those considerations that, in the Decision, the Commission ultimately accepts Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation and that, in any event, the Commission’s position during the administrative procedure was the result of uncertainty as to Hoechst’s effective cooperation at the beginning of the proceedings, Hoechst having stated, initially, that it could not be contemplated that its employees would provide testimony before the Commission.
Ze všech uvedených důvodů musí být argumenty předložené v rámci osmého žalobního důvodu odmítnuty.
For all of those reasons, the arguments put forward in the context of the eighth plea must be rejected.
Za těchto podmínek není třeba přezkoumat devátý žalobní důvod vznesený Hoechst, neboť vzhledem k tomu, že nebyla prvním podnikem, který poskytl určující důkazy o existenci kartelové dohody, nemohla Hoechst doufat v získání významnějšího snížení pokuty, než jaké jí bylo poskytnuto s ohledem na bod D sdělení o spolupráci z roku 1996, tedy 50 % částky pokuty, která jí byla uložena, vzhledem k neexistenci spolupráce.
In those circumstances, there is no need to examine Hoechst’s ninth plea, since, as it was not the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel, Hoechst could not expect to obtain a greater reduction in its fine than that granted under Section D of the 1996 Leniency Notice, namely 50% of the amount of the fine that would have been imposed if it had not cooperated.
Nicméně, je třeba uvést, že určitá procesní pochybení mohou někdy odůvodnit snížení pokuty, přestože nemohou vést ke zrušení napadeného rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudek Baustahlgewebe v. Komise, bod 211 výše, body 26 až 48, a rozsudek Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie v. Komise, bod 216 výše, body 436 až 438).
However, it must be observed that certain procedural irregularities can sometimes justify a reduction in the fine even though they cannot lead to the annulment of the contested decision (see, to that effect, Baustahlgewebe v Commission, paragraph 211 above, paragraphs 26 to 48, and Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraphs 436 to 438).
V projednávané věci je třeba zohlednit porušení zásady řádné správy a zásady rovného zacházení v rámci uplatnění sdělení o spolupráci z roku 1996, zjištěné v bodě 137 výše, přičemž uvedených porušení se Hoechst dovolávala rovněž v rámci osmého a devátého žalobního důvodu.
In this case, it is necessary to take account of the breach of the principles of sound administration and equal treatment in the application of the 1996 Leniency Notice, established at paragraph 137 above, and on which Hoechst also relied in the eighth and ninth pleas.
Proto Soud s ohledem na význam dodržování uvedených zásad Komisí v rámci správních řízení, a při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci, rozhodl o snížení pokuty uložené Hoechst o 10 %.
Accordingly, in light of the importance of the observance by the Commission of those principles in administrative procedures, and in the exercise of its unlimited jurisdiction, the Court decides to reduce the fine imposed on Hoechst by 10%.
Konkrétní důsledky této změny budou určeny později.
The specific consequences of that adjustment will be determined below.
H – K jedenáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady non bis in idem
H — The 11th plea, alleging breach of the principle non bis in idem
V bodech 314 až 316 odůvodnění rozhodnutí, Komise v podstatě uvádí, že výkon ze strany Spojených států (či třetích zemí) jejich pravomoci vůči kartelové dohodě nijak neomezuje ani nevylučuje příslušnost Komise v rámci práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže.
At recitals 314 to 316 to the Decision, the Commission states, in substance, that the exercise by the United States (or any nonmember country) of its jurisdiction against a cartel can in no way limit or exclude the Commission’s jurisdiction under Community competition law.
Navíc Komise v žádném případě nezamýšlí sankcionovat dotčené podniky za tytéž skutky jako americké a kanadské orgány.
More importantly, the Commission has no intention in any event of imposing penalties on the undertakings concerned for the same facts as the United States and Canadian authorities.
Rovněž řízení provedená a sankce uložené Komisí na jedné straně, a americkými a kanadskými orgány na druhé straně, zjevně nesledují tytéž cíle.
Likewise, the proceedings conducted and the sanctions imposed by the Commission, on the one hand, and the United States and Canadian authorities, on the other hand, clearly do not pursue the same objectives.
Hoechst má za to, že Komise porušila zásadu non bis in idem, jelikož v bodě 315 odůvodnění rozhodnutí měla za to, že není nezbytné provést odpočet americké trestní sankce uložené ve stejné věci.
Hoechst contends that the Commission breached the principle non bis in idem when, at recital 315 to the Decision, it considered that it was not required to deduct the penalty imposed in the United States in the same case.
Komise vyjádřila názor, že v žádném případě nelze zásadu non bis in idem uplatnit v rámci vztahu mezi právem Společenství a právem Spojených států v oblasti kartelových dohod.
Hoechst asserts that the Commission expressed the view that, in any event, the principle non bis in idem cannot be applied in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Přitom podle Hoechst žádný rozsudek do současnosti nestanovil, že zásadu non bis in idem nelze nikdy v takovém případě použít.
In Hoechst’s submission, no judgment to date has stated that the principle non bis in idem could never be applied in such circumstances.
Podrobněji Hoechst z odůvodnění rozsudku Soudního dvora ze dne 14. prosince 1972, Boehringer Mannheim v. Komise (7/72, Recueil, s. 1281) odvodila, že zásada non bis in idem je použitelná v rámci vztahu mezi právem Společenství a právem Spojených států v oblasti kartelových dohod.
More specifically, Hoechst infers from the grounds of the judgment in Case 7/72 Boehringer Mannheim v Commission [1972] ECR 1281 that the principle non bis in idem is applicable in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Krom toho druhá věta shrnutí rozsudku Soudního dvora uvádí, že „případné zohlednění, ze strany Komise, sankce uložené orgány třetího státu předpokládá totožnost skutků vytýkaných podniku obviněnému Komisí a orgány dotčeného třetího státu“.
Furthermore, the second sentence of the summary of the judgment in that case states that ‘[t]he fact that the Commission takes into account a penalty imposed by the authorities of a third State presupposes that the facts established against the undertaking accused by the Commission, on the one hand, and the authorities of the third State in question, on the other, are identical’.
V projednávané věci Komise nezpochybňuje, že se sankce vynesené proti Hoechst ve Spojených státech týkají totožné skutkové situace, jako je situace, z níž vychází rozhodnutí.
In the present case, the Commission does not dispute that the penalties imposed on Hoechst in the United States concerned a situation of fact identical to that forming the basis of the Decision.
V tomto ohledu Komise v rozhodnutí přešla mlčením prvky společných setkání a dohod, které se vztahovaly na mimoevropské trhy.
In that regard, in the Decision, the Commission makes no comment on the elements of the joint meetings and the agreements which related to non-European markets.
Nicméně v bodech 4, 65 až 72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 a 450 odůvodnění rozhodnutí Komise uvádí jasné náznaky určující jednotnou povahu protiprávního jednání.
However, at recitals 4, 65 to 72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 and 450 to the Decision the Commission clearly indicates that the infringement was a single infringement.
Pokud by Komise zpochybnila existenci „idem“ v projednávané věci, Hoechst nabízí jako důkaz dohodu uzavřenou dne 3. května 1999 s americkým ministerstvem spra-
If the Commission should dispute the existence of an ‘idem’ in the present case, Hoechst offers, as proof, the agreement concluded with the United States Department of Justice on 3 May 1999 and requests that the prosecutor responsible for the
HOECHST v. KOMISE vedlnosti a návrh, aby jako svědci byli vyslechnuti státní zástupce pověřený věcí ve Spojených státech a další osoba, kterou lze předvolat prostřednictvím Hoechst.
HOECHST v COMMISSION case in the United States and another individual who could be called by Hoechst’s intermediary be called as witnesses.
V každém případě má Hoechst za to, že je nezbytné odečíst americkou sankci z důvodů rovnosti, na základě zásady „přirozené spravedlnosti“ použitelné na základě judikatury Walt Wilhelm (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. února 1969, Walt Wilhelm a další, 14/68, Recueil, s. 1).
In any event, Hoechst maintains that the penalty imposed in the United States must be deducted on grounds of fairness, in application of the principle of ‘natural justice’ which has applied since the Wilhelm decision (Case 14/68 Wilhelm and Others [1969] ECR 1).
Komise především tvrdí, že se zdá, že Hoechst se již nechce vracet k pokutě uložené Kanadou, ale pouze k pokutě uložené Spojenými státy.
First of all, the Commission observes that Hoechst no longer appears to wish to raise the issue of the penalty imposed by Canada, but only that imposed by the United States.
Dále s odkazem zejména na rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 145 výše (bod 338), Komise uvádí, že použití zásady ne bis in idem podléhá trojí podmínce, a sice totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu.
Next, referring in particular to Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above (paragraph 338), the Commission states that the application of the principle non bis in idem is subject to a threefold condition, namely identity of the facts, identity of the offender and identity of the protected legal asset.
Tato zásada tedy zakazuje, aby téže osobě bylo za stejné protiprávní jednání na ochranu téhož právního zájmu uloženo více sankcí.
That principle therefore precludes the same person being penalised more than once for the same unlawful conduct in order to protect the same legal asset.
V projednávané věci nejsou totožné ani skutky, ani chráněný právní zájem.
In the present case, neither the facts nor the protected legal asset are identical.
Pokud jde o skutky, bod 4 písm. d) dohody uzavřené dne 3. května 1999 s americkým ministerstvem spravedlnosti výslovně stanoví, že sorbáty, jichž se týkala kartelová dohoda, byly prodávány Hoechst či jejími pobočkami a ostatními účastníky kartelové dohody zákazníkům v distriktu Kalifornie Sever.
As regards the facts, paragraph 4(d) of the plea agreement concluded with the United States Department of Justice on 3 May 1999 states expressly that the sorbates affected by that cartel were sold by Hoechst or its subsidiaries, and by other members of the cartel, to customers in the Northern District of California.
Z toho vyplývá, že akt sankcionovaný soudním narovnáním (Plea Agreement) není koluzní dohoda sama o sobě, ale její provádění ve Spojených státech.
It follows that the act penalised by the plea agreement is not the collusive agreement per se but
2008 – VĚC T-410/03 teritoriality se uplatní jak v americkém právu, tak v evropském právu v oblasti kartelových dohod.
The Commission observes in that regard that the principle of territoriality applies both in United States law and in European law on cartels.
Ze soudního narovnání uzavřeného mezi Hoechst a Spojenými státy nevyplývá, že zahrnuje také prováděcí opatření a účinky koluzní dohody v zahraničí, a zejména v EHP.
It does not follow from the plea agreement between Hoechst and the United States that it also covers the implementing measures and the effects of the collusive agreement outside the country, and in particular in the EEA.
Zjištění provedené v bodě 315 odůvodnění rozhodnutí je tedy správné.
The finding made at recital 315 to the Decision is therefore correct.
Rozsudek Boehringer Mannheim v. Komise, bod 586 výše, ostatně rovněž stanoví, že k porušení zásady non bis in idem nedojde, neexistuje-li totožnost skutků v takové situaci.
Furthermore, Boehringer Mannheim v Commission, paragraph 586 above, also establishes that there is no breach of the principle non bis in idem when there is no identity of the facts in such a situation.
Ohledně chráněného právního zájmu a s odkazem na bod 316 odůvodnění rozhodnutí, jakož i na rozsudek Soudu ze dne 9. července 2003, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, T-224/00, Recueil, s. II-2597 (bod 90), Komise tvrdí, že řízení a sankce orgánů Společenství na jedné straně, a amerických orgánů na druhé straně, neměly totožný cíl.
As regards the protected legal asset, the Commission refers to recital 316 to the Decision and to Case T-224/00 Archer Daniels Midland and Archer Daniels Midland Ingredients v Commission [2003] ECR II-2597 (paragraph 90), and submits that the procedures and penalties of the Community authorities and those of the United States authorities do not have the same objective.
Zatímco v prvním případě se jednalo o zachování nenarušené hospodářské soutěže na území Evropské unie či EHP, ve druhém případě se dosahovaná ochrana týkala amerického trhu.
While in the former case the aim is to protect undistorted competition on the territory of the European Union or in the EEA, in the latter case the protection sought concerns the United States market.
Tato úvaha je použitelná na případ v projednávané věci.
Those considerations apply to the present case.
Komise pro úplnost dodává, že žádný důvod spravedlnosti nehovoří ve prospěch odpočtu americké sankce.
The Commission adds, in the interest of completeness, that no consideration of fairness argues in favour of the deduction of the United States penalty.
90 odst. 2 UO, s ohledem na úzkou vzájemnou závislost vnitrostátních trhů členských států a společného trhu (Komise v tomto ohledu odkazuje na rozsudek Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, bod 594, bod 99).
A situation such as that which led the Court of Justice, in Wilhelm and Others, paragraph 589 above (paragraph 11), to take account, in Community law, of the first penalties imposed by taking guidance from Article 90(2) CS, in light of the close interdependence between the national markets of the Member States and the common market, does not exist in relations between the European Union and the United States (the Commission refers, in that regard, to Archer Daniels Midland and Archer Daniels Midland Ingredients v Commission, paragraph 594, paragraph 99).
Úvodem, je třeba uvést, že tento žalobní důvod byl vznesen výhradně proti skutečnosti, že pokuta uložená ve Spojených státech nebyla odečtena od pokuty uložené na úrovni Společenství.
As a preliminary point, it should be noted that the present plea was raised solely with respect to the fact that the fine imposed in the United States was not deducted from the fine imposed in the Community.
Je tedy třeba mít za to, že tento žalobní důvod se netýká pokuty uložené v Kanadě.
It must therefore be considered that the present plea does not concern the fine imposed in Canada.
Krom toho, aniž by řešil otázku, zda je Komise povinna započítat sankci uloženou orgány třetího státu v případě, že skutky vytýkané podniku Komisí a uvedenými orgány jsou totožné, Soudní dvůr stanovil, že totožnost skutků, které podniku vytýká Komise a orgány třetího státu, jsou předběžnou podmínku výše uvedené otázky (viz v tomto smyslu, rozsudky Soudního dvora ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, C-397/03 P, Sb. rozh. s. I-4429, body 48 a 49, a SGL Carbon v. Komise, bod 598 výše, bod 27).
Furthermore, far from having decided the question whether the Commission is required to set off a penalty imposed by the authorities of a nonmember State where the facts with which the Commission charges an undertaking are the same as those alleged by those authorities, the Court regarded the identity of the facts alleged by the Commission and the authorities of the nonmember State as a precondition of that question (see, to that effect, Case C-397/03 P Archer Daniels Midland and Archer Daniels Midland Ingredients v Commission [2006] ECR I-4429, paragraphs 48 and 49, and SGL Carbon v Commission, paragraph 598 above, paragraph 27).
Přesněji, Soudní dvůr připomenul, že použití zásady non bis in idem podléhá třem podmínkám, a sice totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu.
More specifically, the Court of Justice recalled that the application of the principle non bis in idem was subject to a threefold condition of identity of the facts, unity of the offender and unity of the protected legal interest.
Tato zásada tedy zakazuje, aby téže osobě byla za stejné protiprávní jednání vícekrát uložena sankce za účelem ochrany téhož majetkového právního zájmu (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 145 výše, bod 338).
That principle therefore precludes a penalty being imposed on the same person more than once for the same unlawful conduct for the purpose of protecting the same legal asset (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 338).
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že zásada non bis in idem se nepoužije v situacích, v nichž dochází k intervenci právních řádů a orgánů hospodářské soutěže třetích
In that regard, it must be emphasised that the principle non bis in idem does not apply to situations in which the legal orders and the competition authorities of
2008 – VĚC T-410/03 států v rámci jejich vlastní působnosti (viz v tomto smyslu rozsudek SGL Carbon v. Komise, bod 598 výše, bod 32).
2008 — CASE T-410/03 nonmember States intervened in the exercise of their own powers (see, to that effect, SGL Carbon v Commission, paragraph 598 above, paragraph 32).