natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ustanovení § 48 odst. 1 první věty VwVfG stanoví, že protiprávní správní akt může být i poté, co nabyl právní moci, zcela či částečně zrušen, s budoucím nebo retroaktivním účinkem.
The first sentence of Paragraph 48(1) of the VwVfG provides that an unlawful administrative act may, even after it has become unchallengeable, be withdrawn wholly or in part, with prospective or retroactive effect.
Ustanovení § 51 VwVfG se týká obnovy řízení ukončených pravomocným správním aktem.
Paragraph 51 of the VwVfG concerns the reopening of a procedure closed by an administrative act that has become unchallengeable.
Jeho odstavec 1 stanoví, že dotčený orgán musí na žádost účastníka rozhodnout o zrušení nebo změně platného správního aktu:
Paragraph 51(1) provides that the relevant authority must, on application by the person concerned, decide whether to set aside or amend an unchallengeable administrative act:
— pokud došlo po vydání aktu ke změně skutkových nebo právních okolností, na nichž akt spočívá, ve prospěch účastníka;
1. if the factual or legal situation on which the act was based has changed, following its adoption, in favour of the person concerned ;
– existují-li nové důkazy, které by měly za následek pro účastníka příznivější rozhodnutí, a
2. if there is new evidence which would have led to a decision more favourable to the person concerned;
– existují-li důvody pro obnovu řízení v souladu s § 580 občanského soudního řádu (Zivilprozessordnung).
3. if there are grounds for reopening the procedure in accordance with Paragraph 580 of the Code of Civil Procedure (Zivilprozessordnung).
Odstavec 3 téhož paragrafu VwVfG upřesňuje, že taková žádost musí být podána ve lhůtě tří měsíců ode dne, kdy se účastník dozvěděl o okolnostech umožňujících obnovu řízení.
Paragraph 51(3) states that such an application must be made within a period of three months from the day on which the person concerned became aware of the ground for reopening the procedure.
Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžné otázky
The facts of the main proceedings and the questions referred for a preliminary ruling
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v průběhu let 1990 až 1992 vyvážela společnost Kempter skot do různých arabských zemí a do zemí bývalé Jugoslávie.
According to the order for reference, Kempter exported cattle in the years 1990 to 1992 to a number of Arab countries and countries of the former Yugoslavia.
Z tohoto titulu požádala u Hauptzollamt, v souladu s nařízením č. 3665/87, které platilo v rozhodné době, o vývozní náhrady a tyto náhrady jí byly vyplaceny.
It applied for and received export refunds from the Hauptzollamt on this basis, in accordance with Regulation No 3665/87 which was in force at the time.
Betriebsprüfungsstelle Zoll der Oberfinanzdirektion Freiburg (celní kontrolní útvar regionálního finančního ředitelství ve Freiburgu) v rámci šetření zjistil, že před jejich dovozem do uvedených třetích zemí část zvířat pošla nebo byla naléhavě poražena při přepravě nebo v rámci karantény v zemích určení.
On conduct of an inquiry, the Betriebsprüfungsstelle Zoll (Customs Inspectorate) of the Oberfinanzdirektion (Principal Revenue Office), Freiburg, established that, before their import into those nonmember countries, some of the animals had died or been slaughtered out of necessity during transport or in the course of quarantine in the countries of destination.
Rozhodnutím ze dne 10. srpna 1995 proto Hauptzollamt uložil společnosti Kempter vrácení vývozních náhrad, které jí byly vyplaceny.
By decision of 10 August 1995, the Hauptzollamt accordingly demanded that Kempter repay the export refunds which it had received.
Kempter podala proti tomuto rozhodnutí žalobu, aniž by se ale dovolávala porušení práva Společenství.
Kempter brought an action against that decision, but did not plead breaches of Community law.
Usnesením ze dne 11. května 2000 Bundesfinanzhof v posledním stupni odvolání podané Kempter proti tomuto rozsudku zamítl.
By order of 11 May 2000, the Bundesfinanzhof (Federal Finance Court) rejected at final instance Kempter’s appeal against that judgment.
Rozhodnutí Hauptzollamt ze dne 10. srpna 1995 o vrácení tak nabylo právní moci.
The Hauptzollamt’s repayment decision of 10 August 1995 thus became final.
Rozsudkem ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke (C-110/99, Recueil, s. I-11569, bod 48), Soudní dvůr rozhodl, že podmínka, podle které musí být k tomu, aby byly poskytnuty vývozní náhrady upravené nařízením Společenství, zboží dovezeno do třetí země, může být vůči příjemci náhrad uplatňována pouze před jejich poskytnutím.
In its judgment of 14 December 2000 in Case C-110/99 Emsland-Stärke [2000] ECR I-11569, at paragraph 48, the Court held that the condition that the goods must have been imported into a nonmember country in order for the export refunds provided for by a Community regulation to be granted can be raised against the recipient of the refunds only before their grant.
Bundesfinanzhof vydal dne 21. března 2002 v jiné věci rozsudek, ve kterém uplatnil tento výklad Soudního dvora.
In a separate case, the Bundesfinanzhof delivered a judgment on 21 March 2002 in which it applied that interpretation established by the Court.
Kempter tvrdí, že se s tímto rozsudkem seznámila dne 1. července 2002.
Kempter claims that it became aware of the Bundesfinanzhof’s judgment on 1 July 2002.
Kempter požádala dne 16. září 2002, tj. přibližně 21 měsíců po vyhlášení výše uvedeného rozsudku Emsland-Stärke, na základě § 51 odst. 1 VwVfG Hauptzollamt o přezkum a zrušení dotčeného rozhodnutí o vrácení, přičemž se dovolávala tohoto rozsudku Bundesfinanzhof.
On 16 September 2002, that is to say approximately 21 months after delivery of the judgment in Emsland-Stärke, Kempter, relying on the Bundesfinanzhof’s judgment, requested the Hauptzollamt on the basis of Paragraph 51(1) of the VwVfG to review and withdraw the repayment decision at issue.
Hauptzollamt žádost Kempter rozhodnutím ze dne 5. listopadu 2002 zamítl, přičemž zdůraznil, že tento obrat v judikatuře nevedl k takové změně práva, která by sama o sobě odůvodňovala obnovu řízení v souladu s § 51 odst. 1 první odrážkou VwVfG.
By decision of 5 November 2002, the Hauptzollamt rejected Kempter’s application, stating that this alteration in the caselaw did not mean any change in the legal situation, which alone would justify reopening the procedure under Paragraph 51(1)(1) of the VwVfG.
Správní opravný prostředek podaný proti tomuto rozhodnutí byl dne 25. března 2003 rovněž zamítnut.
An administrative appeal against that decision was also rejected on 25 March 2003.
Kempter tedy znovu předložila věc Finanzgericht Hamburg, přičemž zejména tvrdila, že v projednávaném případě jsou podmínky umožňující přezkum konečného správního rozhodnutí, stanovené Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz, naplněny, a že v důsledku toho musí být rozhodnutí Hauptzollamt ze dne 10. srpna 1995 o vrácení zrušeno. 18
Kempter then brought the matter before the Finanzgericht Hamburg again, submitting in particular that in the case in point the conditions for review of a final administrative decision, which had been set out by the Court in Kühne & Heitz, were met and that consequently the Hauptzollamt’s repayment decision of 10 August 1995 had to be withdrawn. 18
Ve svém předkládacím rozhodnutí Finanzgericht Hamburg nejprve konstatuje, že ve světle výše uvedeného rozsudku Emsland-Stärke, jakož i rozsudku Bundesfinanzhof ze dne 21. března 2002, je rozhodnutí Hauptzollamt ze dne 10. srpna 1995 o vrácení protiprávní.
In its order for reference, the Finanzgericht Hamburg first finds that, in the light of Emsland-Stärke and the Bundesfinanzhof’s judgment of 21 March 2002, the Hauptzollamt’s repayment decision of 10 August 1995 is unlawful.
Předkládající soud připomíná, že ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz Soudní dvůr rozhodl: „Zásada spolupráce vyplývající z článku 10 ES ukládá správnímu orgánu, jemuž byla podána žádost v tomto směru, aby přezkoumal konečné správní rozhodnutí, a zohlednil tak výklad příslušného ustanovení, který mezitím provedl Soudní dvůr, jestliže:
The referring court recalls that in Kühne & Heitz the Court of Justice ruled: ‘The principle of cooperation arising from Article 10 EC imposes on an administrative body an obligation to review a final administrative decision, where an application for such review is made to it, in order to take account of the interpretation of the relevant provision given in the meantime by the Court where:
– dotčené rozhodnutí se stalo konečným v důsledku rozsudku vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni;
— the administrative decision in question has become final as a result of a judgment of a national court ruling at final instance;
– uvedený rozsudek je ve světle pozdější judikatury Soudního dvora založen na nesprávném výkladu práva Společenství, který byl přijat, aniž by byla Soudnímu dvoru předložena předběžná otázka podle čl. 234 [třetího pododstavce] ES, a
— that judgment is, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under [the third paragraph of Article 234] EC; and
– dotyčná osoba se obrátila na správní orgán neprodleně poté, co se dozvěděla o uvedené judikatuře.“
— the person concerned complained to the administrative body immediately after becoming aware of that decision of the Court.’
Co se týče prvních dvou podmínek uvedených v předchozím bodě, Finanzgericht Hamburg se domnívá, že jsou v projednávaném případě splněny, s ohledem na skutečnost, že Hauptzollamt jednak disponuje podle § 48 odst. 1 první věty VwVfG pravomocí zrušit své rozhodnutí o vrácení ze dne 10. srpna 1995, a jednak se toto rozhodnutí skutečně stalo konečným na základě usnesení Bundesfinanzhof ze dne 11. května 2000, který rozhodoval v posledním stupni.
The Finanzgericht Hamburg considers that the first two conditions set out in the preceding paragraph are met in the present case given the fact that, first, the Hauptzollamt has the power, under the first sentence of Paragraph 48(1) of the VwVfG, to withdraw its repayment decision of 10 August 1995 and, second, that decision did become final by reason of the order of 11 May 2000 of the Bundesfinanzhof which ruled at last instance.
Co se týče třetí podmínky uvedené ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz, Finanzgericht Hamburg se zabývá otázkou, zda musí být vykládána v tom smyslu, že dotyčná osoba musela jednak správní akt napadnout před soudem na základě práva Společenství, a jednak musel vnitrostátní soud žalobu zamítnout, aniž by Soudnímu dvoru předložil předběžnou otázku. Pokud by tomu tak bylo, tato podmínka I - 455
As regards the third condition referred to in Kühne & Heitz, the Finanzgericht is uncertain whether it must be interpreted as meaning that, first, the person concerned must have relied on Community law when he contested the administrative decision in court and, second, the national court must have dismissed the action without referring a question to the Court for a preliminary ruling. If that were the case, this condition I - 455
2008 – VĚC C-2/06 by v projednávaném případě nemohla být považována za splněnou, a v důsledku toho by žaloba žalobkyně v původním řízení musela být zamítnuta, jelikož Kempter se nesprávného výkladu práva Společenství nedovolávala ani před Finanzgericht Hamburg, ani před Bundesfinanzhof.
2008 — CASE C-2/06 could not be regarded as met here and, consequently, the action brought by Kempter would have to be dismissed, given that it pleaded misinterpretation of Community law before neither the Finanzgericht Hamburg nor the Bundesfinanzhof.
Finanzgericht Hamburg se však domnívá, že z výše uvedeného rozsudku Kühne & Heitz lze dovodit, že ve věci, v níž byl vydán, žalobkyně rovněž nežádala, aby byla Soudnímu dvoru předložena předběžná otázka. 23
The Finanzgericht Hamburg nevertheless considers that it can be seen from the judgment in Kühne & Heitz that in the case which gave rise to that judgment the claimant likewise did not request that a question be referred to the Court for a preliminary ruling. 23
V rámci odůvodnění svého předkládacího rozhodnutí Finanzgericht Hamburg krom toho uvádí, že nebyly-li si samy vnitrostátní soudy vědomy důležitosti otázky týkající se výkladu práva Společenství, pak to nelze přičíst k tíži poškozenému jednotlivci.
In the grounds of its order for reference, the Finanzgericht Hamburg suggests, moreover, that the fact that national courts have themselves not understood the significance of a question of interpretation of Community law should not be held against the individual affected.
Co se týče čtvrté podmínky uvedené ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz, Finanzgericht Hamburg se domnívá, že ta je splněna, pokud jednotlivec poškozený správním rozhodnutím neslučitelným s právem Společenství požádá správní orgány „bezodkladně“ nebo „bez zbytečného prodlení“ o přezkum tohoto rozhodnutí, jakmile se „skutečně seznámil“ s relevantní judikaturou Soudního dvora. 25
The Finanzgericht Hamburg considers that the fourth condition referred to in Kühne & Heitz is met if the individual affected by the administrative decision inconsistent with Community law requests the administrative authority ‘without delay’ or ‘without culpable delay’ to review that decision, once it has ‘positive awareness’ of the relevant decision of the Court. 25
Za okolností věci v původním řízení nemůže být žádost o přezkum podaná společností Kempter k Hauptzollamt, přestože byla podána 21 měsíců po vynesení výše uvedeného rozsudku Emsland-Stärke, považována za opožděnou vzhledem ke skutečnosti, že byla podána teprve 16. září 2002, to znamená ve lhůtě nepřekračující tři měsíce od okamžiku, kdy se Kempter podle svého tvrzení seznámila s rozsudkem, ve kterém Bundesfinanzhof uplatnil výše uvedený rozsudek Emsland-Stärke.
In the circumstances of the main proceedings, although Kempter’s application for review to the Hauptzollamt was made 21 months after delivery of the judgment in Emsland-Stärke, it cannot be regarded as too late, considering that it was made on 16 September 2002, that is to say less than three months from when Kempter has claimed to have become aware of the judgment in which the Bundesfinanzhof applied Emsland-Stärke.
Vzhledem k tomu, že správní orgány musejí použít výklad ustanovení práva Společenství poskytnutý Soudním dvorem v rozsudku vydaném v řízení o předběžné otázce na právní vztahy vzniklé před tímto rozsudkem, předkládající soud se zabývá otázkou, zda může být možnost požádat o přezkum a zrušení správního rozhodnutí majícího konečnou povahu, které porušuje právo Společenství, časově neomezená, nebo zda musí být naopak z důvodu právní jistoty časově omezena.
Inasmuch as administrative authorities must apply the interpretation of a provision of Community law supplied by the Court in a preliminary ruling to legal relationships which have arisen before the Court’s judgment, the referring court is unsure whether the possibility of applying for review and withdrawal of an administrative decision that is final and infringes Community law might be temporally unrestricted or whether, on the other hand, it must be subject to a timelimit justified by reasons of legal certainty.
Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
In those circumstances, the Finanzgericht Hamburg decided to stay proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
„1) Předpokládá přezkum a zrušení konečného správního rozhodnutí za účelem zohlednění mezitím Soudním dvorem provedeného výkladu relevantního ustanovení práva Společenství to, že dotčený napadl správní rozhodnutí před soudem s odvoláním na právo Společenství?
‘(1) Are the review and amendment of a final administrative decision in order to take account of the interpretation of the relevant Community law carried out in the meantime by the Court of Justice of the European Communities subject to the requirement that the party concerned relied on Community law when contesting the administrative decision before the national courts?
2) Podléhá žádost o přezkum a zrušení konečného správního rozhodnutí, které je v rozporu s právem Společenství, kromě podmínek formulovaných v[e výše uvedeném] rozsudku [Kühne & Heitz], z naléhavých důvodů práva Společenství i časovému omezení?“ K předběžným otázkám
(2) Is an application for the review and amendment of a final administrative decision which is contrary to Community law subject to a limit in time for overriding reasons of Community law, apart from the conditions set out in [Kühne & Heitz]?’ Consideration of the questions referred for a preliminary ruling
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz ukládá přezkum a zrušení (lépe řečeno: opravu) správního rozhodnutí, I - 457
By its first question, the referring court essentially asks whether Kühne & Heitz requires an administrative decision that has become final by virtue of a judgment of I - 457
2008 – VĚC C-2/06 které se stalo konečným na základě rozsudku soudu rozhodujícího v posledním stupni, pouze tehdy, dovolával-li se žalobce v původním řízení práva Společenství v rámci opravného prostředku podle vnitrostátního práva, který podal proti tomuto rozhodnutí.
2008 — CASE C-2/06 a court of final instance to be reviewed and amended only if the claimant relied on Community law in the legal action under domestic law which he brought against that decision.
Kempter, finská vláda a Komise Evropských společenství zastávají názor, že na první otázku je třeba odpovědět záporně.
Kempter, the Finnish Government and the Commission of the European Communities submit that the first question should be answered in the negative.
Kempter nejprve uvádí, že z čl. 234 třetího pododstavce ES nevyplývá, že by účastníci původního řízení museli před vnitrostátním soudem k tomu, aby byl tento soud povinen předložit předběžnou otázku, uplatňovat nesprávný výklad práva Společenství.
First of all, Kempter states that it does not follow from the third paragraph of Article 234 EC that the parties to the main proceedings must have pleaded misinterpretation of Community law before the national court in order for it to be obliged to make a reference for a preliminary ruling.
Komise dodává, že taková podmínka navíc nevyplývá ani z odůvodnění, ani z výroku výše uvedeného rozsudku Kühne & Heitz. 31
Nor, the Commission adds, does such a condition follow from the grounds or operative part of the judgment in Kühne & Heitz. 31
234 třetím pododstavcem ES přísluší vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni, nemůže záviset ani na tom, zda účastníci řízení u uvedených soudů navrhnou, aby taková žádost byla předložena.
Second, Kempter and the Commission observe that the obligation, under the third paragraph of Article 234 EC, on national courts ruling at final instance to make a reference for a preliminary ruling cannot depend either on the parties requesting them to make such a reference.
A konečně, finská vláda se domnívá, že jednak nutnost, aby účastníci původního řízení uplatňovali před vnitrostátním soudem nesprávný výklad práva Společenství, by mohla v praxi znemožnit výkon práv přiznaných právním řádem Společenství, a dostat se tak do rozporu se zásadou efektivity.
Finally, the Finnish Government submits that a need for the parties to the main proceedings to have pleaded misinterpretation of Community law before the national court could render the exercise of rights conferred by Community law impossible in practice and thus run counter to the principle of effectiveness.
A jednak, neuznal-li vnitrostátní soud důležitost otázky týkající se práva Společenství, nelze to mít za zlé poškozenému občanovi.
Nor should the fact that a national court has not recognised the significance of a question of Community be held against the citizen affected.
Česká vláda zase tvrdí, že přezkum a zrušení konečného rozhodnutí správního orgánu mohou být omezeny tím, že dotyčná osoba toto rozhodnutí napadla před vnitrostátními soudy s odvoláním na právo Společenství, pouze pokud by tyto soudy neměly podle vnitrostátního práva možnost ani povinnost použít právo Společenství z úřední povinnosti a pokud by tato okolnost zároveň nebyla na překážku zásadě rovnocennosti a zásadě efektivity.
The Czech Government submits that review and withdrawal of a final decision by an administrative authority can be limited so as to require the person concerned to have relied on Community law when contesting that decision before the national courts only where those courts do not have, under domestic law, the power or the obligation to apply Community law of their own motion and that does not impede observance of the principles of equivalence and effectiveness.
Odpověď Soudního dvora
The Court’s answer
Za účelem zodpovězení první otázky je třeba nejdříve připomenout, že podle ustálené judikatury přísluší všem orgánům členských států zajistit dodržování pravidel práva Společenství v rámci jejich pravomocí (viz rozsudek ze dne 12. června 1990, Německo v. Komise, C-8/88, Recueil, s.
In answering the first question, it should be remembered first of all that, in accordance with settled case-law, all the authorities of the Member States have the task of ensuring observance of the rules of Community law within the sphere of their competence (see Case C-8/88 Germany v Commission [1990] ECR I-2321, paragraph 13, and Kühne & Heitz, paragraph 20). 35
Je třeba rovněž připomenout, že výklad pravidla práva Společenství, který Soudní dvůr podává při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek 234 ES, v případě potřeby objasňuje a upřesňuje význam a dosah tohoto pravidla tak, jak musí být nebo jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy vstoupilo v platnost (viz
It should also be remembered that the interpretation which, in the exercise of the jurisdiction conferred upon it by Article 234 EC, the Court gives to a rule of Community law clarifies and defines, where necessary, the meaning and scope of that rule as it must be, or ought to have been, understood and applied from the time of its
I-743, bod 43, jakož i výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz, bod 21). Jinými slovy, rozsudek vydaný v řízení o předběžné otázce není konstitutivní, ale čistě deklaratorní, s tím důsledkem, že jeho účinky sahají v zásadě k datu, kdy vykládané pravidlo vstoupilo v platnost (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. října 1995, Richardson, C-137/94, Recueil, s. I-3407, bod 33). 36
2008 — CASE C-2/06 coming into force (see, inter alia, Case 61/79 Denkavit italiana [1980] ECR 1205, paragraph 16; Case C-50/96 DeutscheTelekom [2000] ECR I-743, paragraph 43; and Kühne & Heitz, paragraph 21). In other words, a preliminary ruling does not create or alter the law, but is purely declaratory, with the consequence that in principle it takes effect from the date on which the rule interpreted entered into force (see, to this effect, Case C-137/94 Richardson [1995] ECR I-3407, paragraph 33). 36
Z toho vyplývá, že v takové věci, jako je věc v původním řízení, musí být takto vyložené pravidlo práva Společenství použito správním orgánem v rámci jeho pravomocí i na právní vztahy vzniklé a založené před rozsudkem Soudního dvora, jímž je rozhodnuto o žádosti o výklad (viz výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz, bod 22, a v tomto smyslu rozsudky ze dne 3. října 2002, Barreira Pérez, C-347/00, Recueil, s. I-8191, bod 44; ze dne 17. února 2005, Linneweber a Akritidis, C-453/02 a C-462/02, Sb. rozh. s. I-1131, bod 41, jakož i ze dne 6. března 2007, Meilicke a další, C-292/04, Sb. rozh. s. I-1835, bod 34). 37
It follows that, in a case such as the main proceedings, a rule of Community law as thus interpreted must be applied by an administrative body within the sphere of its competence even to legal relationships which arose and were formed before the Court gave its ruling on the request for interpretation (see Kühne & Heitz, paragraph 22, and, to this effect, Case C-347/00 Barreira Pérez [2002] ECR I-8191, paragraph 44; Joined Cases C-453/02 and C-462/02 Linneweber and Akritidis [2005] ECR I-1131, paragraph 41; and Case C-292/04 Meilicke and Others [2007] ECR I-1835, paragraph 34). 37