natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ve věci Maruko (rozsudek ze dne 1. dubna 2008, C-267/06) dospěl Soudní dvůr k závěru, že pozůstalostní dávka přiznaná v rámci systému oborového zaopatření spravovaného penzijní pojišťovnou zvláštní kategorie pracovníků spadá do rozsahu působnosti směrnice 2000/78/ES.
In Case C-267/06 Maruko (judgment of 1 April 2008), the Court held that a survivor’s benefit granted under an occupational pension scheme managed by a pension fund for a particular category of workers falls within the scope of Directive 2000/78.
Takováto dávka musí být totiž kvalifikována jako„odměna“ ve smyslu článku 141 ES zejména z důvodu, že vyplývá z pracovního poměru zesnulého.
Such a benefit must be classified as ‘pay’within the meaning of Article 141 EC on account of the fact, in particular, that it is derived from the employment relationship of the deceased person.
Krom toho článek 1 a 2 uvedené směrnice brání takové právní úpravě, podle které pozůstalému registrovanému partnerovi není po smrti jeho partnera vyplácena pozůstalostní dávka odpovídající pozůstalostní dávce poskytované pozůstalému manželovi, ačkoli ve vnitrostátním právu registrované partnerství staví osoby téhož pohlaví, pokud jde o pozůstalostní dávku, do situace srovnatelné se situací manželů.
Moreover, Articles 1 and 2 of that directive preclude legislation under which, after the death of his life partner, the surviving partner does not receive a survivor’s benefit equivalent to that granted to a surviving spouse, even though, under national law, life partnership places persons of the same sex in a situation comparable to that of spouses so far as concerns that survivor’s benefit.
Odmítnutí přiznat pozůstalostní dávku registrovaným partnerům je podle Soudníhodvora přímou diskriminací založenou na sexuální orientaci.
According to the Court, the refusal to grant life partners a survivor’s benefit constitutes direct discrimination on grounds of sexual orientation.
Je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda je pozůstalý partner v situaci srovnatelné se situací manžela, který pobírá pozůstalostní dávku stanovenou systémem oborového zaopatření, který spravuje příslušná penzijní pojišťovna.
It is for the national court to determine whether a surviving life partner is in a situation comparable to that of a spouse who is entitled to the survivor’s benefit provided for under the occupational pension scheme managed by the pension fund concerned.
Soudní dvůr dále rozvinul v rámci věci Mayr (rozsudek ze 26. února 2008, C-506/06, Sb. rozh. s. I-1017), která se týkala ženy, která se podrobila oplodnění in vitro, svoji judikaturu v oblasti ochrany těhotných že na rovného zacházení s muži a ženami.
The Court also developed its case-law in the field of protection of pregnant women and equal treatment of men and women in Case C-506/06 Mayr [2008] ECR I-1017, concerning a woman who had undergone in vitro fertilisation treatment.
Tímto rozsudkem
The judgment stated that Directive
Soudní dvůr upřesnil, že směrnice 92/85/EHS55, která zavádí zejména ochranu těhotných zaměstnankyň před propouštěním, musí být vykládána v tom smyslu, že se nevztahuje na zaměstnankyni, která podstoupí oplodnění in vitro, jestliže v den, kdy dostala výpověď, byla vajíčka dané zaměstnankyně již oplozena spermiemi jejího partnera, takže existovala vajíčka oplodněná in vitro, ale tato vajíčka ještě nebyla přenesena do její dělohy.
92/85 (55), which provides, inter alia, for the protection of female workers against dismissal, must be interpreted as not extending to a female worker who is undergoing in vitro fertilisation treatment where, on the date she is given notice of her dismissal, her ova have already been fertilised by her partner’s sperm cells, so that in vitro fertilised ova exist, but they have not yet been transferred into her uterus.
Vzhledem k možné délce uchovávání oplodněných vajíček se totiž z důvodů zachování právní jistoty nemůže na takovou zaměstnankyni vztahovat ochrana zavedená článkem 10 směrnice 92/85.
The protection established by Article 10 of Directive 92/85 cannot, for reasons connected with the principle of legal certainty, given the period of time for which fertilised ova may potentially be conserved, be extended to such a worker.
Soudní dvůr naproti tomu uvedl, že ustanovení směrnice 76/20756 týkající se zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy brání propuštění zaměstnankyně, která je v pokročilém stadiu oplodnění in vitro, tedy po odběru folikulární tekutiny a před bezprostředním přenesením vajíček oplodněných in vitro do dělohy, jestliže se prokáže, že výpověď je založena především na skutečnosti, že dotyčná osoba podstoupila uvedenou léčbu.
On the other hand, the Court stated that Directive 76/207 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women (56) precludes the dismissal of a female worker who is at an advanced stage of in vitro fertilisation treatment, that is, between the follicular puncture and the immediate transfer of the in vitro fertilised ova into her uterus, where it is established that the dismissal is essentially based on the fact that the woman has undergone such treatment.
Vzhledem k tomu, že se takovýto lékařský zákrok týká toliko žen, představuje totiž propuštění zaměstnankyně především z důvodu skutečnosti, že podstoupila tuto významnou fázi oplodnění in vitro, přímou diskriminaci na základě pohlaví.
Since such medical treatment directly affects only women, the dismissal of a female worker essentially because she is undergoing that important stage of in vitro fertilisation treatment constitutes direct discrimination on grounds of sex.
Věc Juuri (rozsudek ze dne 27. listopadu 2008, C-396/07) umožnila Soudnímu dvoru upřesnit působnost článků směrnice 2001/23 o právech zaměstnanců v případě převodů podniků57.
Case C-396/07 Juuri (judgment of 27 November 2008) enabled the Court to clarify the effect of Articles 3 and 4 of Directive 2001/23 concerning employees’rights in the event of transfers of undertakings (57).
Článek 4 odst. 2 uvedené směrnice stanoví, že je-li rozvázán pracovní poměr v důsledku podstatné změny pracovních podmínek způsobené převodem podniku, má se za to, že pracovní poměr rozvázal zaměstnavatel.
Article 4(2) of that directive provides that, where a contract of employment is terminated as a result of a substantial change in workingconditions due to a transfer of the undertaking, the employer is to be regarded as responsible for the termination.
Soudní dvůr rozhodl, že neporušil-li nabyvatel povinnosti vyplývající z uvedené směrnice, neukládá toto ustanovení členským státům povinnost zaručit zaměstnanci nárok na peněžitou náhradu vůči tomuto nabyvateli za týchž podmínek jako v případě nároku, jehož se může dovolávat zaměstnanec, pokud jeho zaměstnavatel protiprávně ukončí jeho pracovní smlouvu nebo pracovní poměr.
The Court held that, in the absence of any failure on the part of the transferee employer to fulfil its obligations under that directive, the Member States are not required by that provision to guarantee the employee a right to financial compensation, for which the transferee employer is liable, in accordance with the same conditions as the right upon which an employee can rely where the contract of employment or the employment relationship is unlawfully terminated by his employer.
Vnitrostátní soud je však povinen v rozsahu své pravomoci zaručit, že nabyvatel v takovém případě přinejmenším ponese důsledky, které použitelné vnitrostátní právo spojuje s ukončením pracovní smlouvy nebo pracovního poměru ze strany zaměstnavatele, jako je výplata mzdy a ostatních dávek odpovídajících výpovědní době, kterou musí zaměstnavatel dodržet.
However, in such a case, the national court is required, in a case within its jurisdiction, to ensure that, at the very least, the transferee employer bears the consequences that the applicable national law attaches to termination by an employer of the contract of employment or the employment relationship, such as the payment of the salary and other benefits relating to the notice period.
Směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (Úř. věst. L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98).
Council Directive 2001/23/EC of 12 March 2001 on the approximation of the laws of the Member States relating to the safeguarding of employees’rights in the event of transfers of undertakings, businesses or parts of undertakings or businesses (OJ 2001 L 82, p. 16).
Soudní dvůr rozhodl, že právo Společenství, zejména zásada efektivity, vyžaduje, aby se specializovaný soud v rámci příslušnosti, která mu byla, byť nepovinně, svěřena právními předpisy zajišťujícími provedení směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS k rozhodování o žalobě založené na porušení těchto právních předpisů, prohlásil za příslušný rovněž k rozhodnutí o nárocích žalobce opírajících se přímo o samotnou směrnici pro období mezi dnem uplynutí lhůty k jejímu provedení a dnem vstupu uvedených právních předpisů v platnost, pokud se ukáže, že povinnost tohoto žalobce obrátit se souběžně na obecný soud s jinou žalobou založenou přímo na směrnici by měla nepříznivé procesní následky, které by mohly nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných mu právním řádem Společenství.
The Court held that Community law, in particular the principle of effectiveness, requires that a specialised court which is called upon, under the , albeit optional, jurisdiction conferred on it by the legislation transposing Directive 1999/70 concerning the framework agreement on fixedterm work concluded by ETUC, UNICE and CEEP, to hear and determine a claim based on an infringement of that legislation must also have jurisdiction to hear and determine an applicant’s claims arising directly from the directive itself in respect of the period between the deadline for transposing the directive and the date on which the transposing legislation entered into force, if it is established that the obligation on that applicant to bring, at the same time, a separate claim based directly on the directive before an ordinary court would involve procedural disadvantages liable to render excessively difficult the exercise of the rights conferred on him by Communitylaw .
V tomto ohledu je ustanovení 4 bodu 1 uvedené rámcové dohody, které zakazuje jakékoli rozdílné zacházení, které není objektivně odůvodněno, se zaměstnanci v pracovnímpoměru na dobu určitou, pokud jde o pracovní podmínky, bezpodmínečné a dostatečně přesné na to, aby se jej jednotlivec mohl dovolávat u vnitrostátního soudu, na rozdíl od ustanovení 5 bodu 1 téže rámcové dohody, které určuje členským státům obecný cíl spočívající v zabránění zneužití vyplývajícímu z použití p osobě jdoucích pracovních smluv uzavřených na dobu určitou, přičemž jim však ponechává volbu prostředků k jeho dosažení.
Clause 4(1) of that framework agreement, which prohibits any difference in treatment of fixedterm workers in respect of employment conditions which is not objectively justified, is unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court; that is not the case as regards Clause 5(1), which assigns to the Member States the general objective of preventing the abusive use of successive fixedterm employment contracts or relationships, while leaving to them the choice as to how to achieve it.
Orgán členského státu jednající v postavení veřejného zaměstnavatele tedy není oprávněn přijmout opatření, která spočívají v obnovování smluvnadobuurčitou na neobvykle dlouhou dobu v průběhu období mezi dnem uplynutí lhůty k provedení této směrnice a dnem vstupu zákona zajišťujícího toto provedení v platnost.
An authority of a Member State acting in its capacity as a public employer may not adopt measures which consist in the renewal of fixedterm contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force.
Za těchto podmínek, pokud použitelné vnitrostátní právo obsahuje pravidlo vylučující zpětné použití zákona, není-li jasně a jednoznačně uveden opak, je vnitrostátní soud, kterému byla předložena žaloba založená na porušení ustanovení vnitrostátního zákona provádějícího směrnici 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, povinen podle práva Společenství uvedenému ustanovení přiznat zpětný účinek ke dni uplynutí lhůty k provedení této směrnice pouze v tom případě, že vnitrostátní právo obsahuje údaj, který může tomuto ustanovení takový zpětný účinek přiznat.
In such circumstances, insofar as the applicable national law contains a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, a national court hearing a claim based on an infringement of a provision of national legislation transposing Directive 1999/70 is required, under Community law, to give that provision retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed only if that national legislation includes an indication of that nature capable of giving that provision retrospective effect.
Životníprostředí
Environment
Ve věci Commune de Mesquer (rozsudek ze dne 24. června 2008, C-188/07), na jejímž počátku byla žaloba podaná obcí Mesquer proti podnikům skupiny Total, kterou se domáhala na základě směrnice „o odpadech“58 náhrady nákladů na vyčištění svého pobřeží a odstranění odpadu, které vznikly v důsledku ztroskotání tankeru Erika najatého společností Total International Ltd u francouzského pobřeží Atlantiku.
In Case C-188/07 Commune de Mesquer (judgment of 24 June 2008), following the sinking of f the French Atlantic coast of the Erika, a vessel chartered by Total International Ltd, the commune de Mesquer (Municipality of Mesquer) brought proceedings in reliance upon the waste framework directive (58) against companies in the Total group for recovery of the costs incurred on cleaning and anti-pollution measures along its coast.
Na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu ustanovení uvedené směrnice podané francouzským Cour de cassation dospěl Soudní dvůr k závěru, že těžký topný olej přepravovaný plavidlem není „odpadem“, je-li využíván nebo uváděn na trh za hospodářsky výhodných podmínek a může-li být skutečně použit jako palivo, aniž by bylo třeba předchozího zpracování.
Requested by the French Court of Cassation to interpret that directive, the Court of Justice ruled that heavy fuel oil transported by a ship does not constitute‘waste’where it is exploited or marketed on economically advantageous terms and is capable of actually being used as a fuel without requiring prior processing.
Soudní dvůr kde byly vyvrženy, je třeba považovat za látky, které neměl jejich držitel v úmyslu vyrobit a jichž se zbavuje, i když nedobrovolně, při jejich přepravě, takže musí být kvalifikovány jako odpad ve smyslu uvedené směrnice.
However, such hydrocarbons spilled following a shipwreck, mixed with water and sediment and drifting along the coast of a Member State until being washed upon that coast, are to be regarded as substances which the holder did not intend to produce and which he discards, albeit involuntarily, while they are being transported, so that they must be classified as waste within the meaning of the waste framework directive.
Navíc pro účely určení subjektu, který je povinen nahradit náklady spojené s odstraněním odpadu, které vynaložila obec Mesquer, měl Soudní dvůr jednak za to, že vlastník plavidla přepravujícího uvedené ropné látky, který měl tyto látky fakticky ve svém držení bezprostředně před tím, než se z nich stal odpad, může být považován za osobu, jejíž činností vznikl odpad, a být kvalifikován jako„držitel“ ve smyslu této směrnice, a jednak za to, že prodejce ropných látek a nájemce plavidla, které je přepravovalo, způsobil„vznik odpadu“, pokud vnitrostátní soud dospěje k závěru, že tento prodejce-nájemce přispěl k riziku vzniku znečištění způsobeného uvedenou havárií, zejména pokud nepřijal opatření k předejití takové události, jako například opatření týkající se volby plavidla.
Also, for the purpose of determining who had to bear the cost of the Municipality of Mesquer’s disposal of the waste, the Court held, first, that the owner of a ship carrying hydrocarbons, being in possession of them immediately before they become waste, may be regarded as having produced the waste and on that basis be categorised as a‘holder’within the meaning of that directive and, second, that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has‘produced’waste if the national court finds that that seller–charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
Soudní dvůr dále dospěl k závěru, že pokud náklady spojené s odstraněním odpadu nejsou nebo nemohou být nahrazeny Mezinárodním fondem pro náhradu škod způsobených ropným znečištěním (IOPC) a jestliže ustanovení vnitrostátního práva členského státu o omezení či zproštění odpovědnosti – včetně práva vyplývajícího z mezinárodních úmluv – brání tomu, aby tyto náklady byly nahrazeny vlastníkem plavidla nebo nájemcem plavidla, přestože jsou považováni za„držitele“, musí takové vnitrostátní právo umožnit, aby náklady na odstranění odpadu nesl„výrobce výrobku, z něhož vznikl odpad“, který se takto rozšířil.
Finally, the Court held that if the cost of disposing of the waste is not borne or cannot be borne by the International Oil Pollution Compensation Fund and, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and the charterer, even though they are regarded as holders, such a national law then has to make provision for the cost of disposing of the waste to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Nicméně podle zásady„znečišťovatel platí“ může být takový výrobce povinen nahradit tyto náklady pouze tehdy, pokud v důsledku své činnosti přispěl k riziku vzniku znečištění způsobeného havárií plavidla.
By virtue of the ‘polluter pays’principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Ve dvou věcech týkajících se výkladu směrnice 85/337 upřesněn rozsah její působnosti.
The scope of Directive 85/337 (
Ve věci Ecologistas en Acción-CODA (rozsudek ze dne 25. července 2008, C-142/07) napadlo sdružení Ecologistas en Acción-CODAposouzení vlivů na životníprostředí záměrůpřestavby a zdokonalení rychlostního silničního obchvatu Madridu učiněné městskou radou Madridu v rozporu s ustanoveními směrnice 85/337 ve znění pozdějších předpisů. Ve věci Abraham a další (rozsudek ze dne 28. února 2008, C-2/07) si obyvatelé žijící v blízkosti letiště Lutych-Bierset v rámci žaloby na náhradu škody stěžovali před belgickým Cour de cassation na obtěžování hlukem související s restrukturalizací tohoto bývalého vojenského letiště.
While in Case C-142/07 Ecologistas en Acción-CODA (judgment of 25 July 2008) the association Ecologistas en Acción-CODA challenged the assessment carried out by the city council of Madrid of the environmental effects of projects for refurbishment and improvement of the Madrid urban ring road on the basis that Directive 85/337 as amended had been infringed, in Case C-2/07 AbrahamandOthers [2008] ECR I-1197 individuals who lived near Liège–Bierset Airport complained of noise pollution resulting from the restructuring of that former military airport in an action before the Belgian Court of Cassation concerning liability.
V obou věcech vyvstala otázka, zda pojem„záměr“ obsažený v uvedené směrnici může pokrývat i záměry úprav, přestaveb, zdokonalení a rozšíření předmětných infrastruktur.
In both cases the question arose as to whether the concept of projects as referred to in that directive could encompass projects for the modification, refurbishment, improvement and extension of the infrastructure in question.
Ve výše citované věci Ecologistas en Acción-CODA rozhodl Soudní dvůr, že směrnice ve znění pozdějších přepisůmusí být vykládána v tom smyslu, že stanoví posuzování vlivů na životníprostředí u záměrů týkajících se přestavby a zdokonalení městských silnic, jednáli se o záměry uvedené v bodě 7 písm. b) nebo c) přílohy I této směrnice, zejména pak o záměry„[v]ýstavby dálnic a rychlostních silnic“, nebo o záměry uvedené v bodě v bodě 10 písm. e) či bodě 13 první odrážce přílohy II uvedené směrnice, které jsou z důvodu své povahy, rozsahu nebo umístění, a případně s přihlédnutím k jejich spolupůsobení s jinými záměry, způsobilé mít významný vliv na životní prostředí.
In Ecologistas en Acción-CODA, the Court ruled that the directive as amended must be interpreted providing for environmental impact assessment of refurbishment and improvement projects for urban roads, either where they are projects covered by point 7(b) or (c) of Annex I to the directive — that is to say, inter alia, the‘construction of motorways and express roads’— or where they are projects covered by point 10(e) of Annex II or the first indent of point 13 of Annex II, which are likely, by virtue of their nature, size or location and, if appropriate, having regard to their interaction with other projects, to have significant effects on the environment.
Soudní dvůr dodal jednak
The Court stated that a project for refurbishment of a road which would be
Vývoj a činnost to, že záměr přestavby silnice, která by byla z hlediska svého rozsahu a svých vlastností rovnocenná výstavbě, může být považován za záměr výstavby ve smyslu uvedené přílohy, a jednak to, že by bylo v rozporu se samotným cílem pozměněné směrnice vyloučit z oblasti její působnosti každý záměr týkající se městské silnice pouze z toho důvodu, že tato směrnice ve výčtu záměrů uvedených v jejích přílohách I a II výslovně neuvádí ty, které se týkají tohoto druhu silnic.
Court of Justice equivalent, because of its size and the manner in which it is carried out, to construction may be regarded as a construction project for the purposes of Annex I and that it would be contrary to the very purpose of the directive as amended to allow any urban road project to fall outside its scope solely on the ground that the directive does not expressly mention among the projects listed in Annexes I and II those concerning that kind of road.
Ve výše citované věci Abraham a další rozhodl Soudní dvůr, že ustanovení bodu 12 přílohy II, vykládaná ve vzájemném spojení s ustanoveními bodu 7 přílohy I směrnice 85/337, v původním znění, se týkají rovněž změn infrastruktury stávajícího letiště bez prodloužení rozjezdové a přistávací dráhy, jestliže je lze považovat, zejména s ohledem na jejich povahu, význam a vlastnosti, za změnu samotného letiště.
In AbrahamandOthers, the Court ruled that point 12 of Annex II, read in conjunction with point 7 of Annex I, to Directive 85/337, in their original version, also encompasses works to modify the infrastructure of an existing airport, without extension of the runway, where they may be regarded, in particular because of their nature, extent and characteristics, as a modification of the airport itself.
Dodal, že by bylo v rozporu se samotným cílem této směrnice vyloučit z oblasti působnosti její přílohy II stavební práce spočívající ve zlepšení nebo rozšíření infrastruktury již vystavěného letiště z důvodu, že příloha I uvedené směrnice se týká „výstavby letišť“, a nikoliv„letišť“ jako takových.
It explained that it would be contrary to the very objective of that directive to exclude works to improve or extend the infrastructure of an existing airport from the scope of Annex II on the ground that Annex I covers the‘construction of airports’and not‘airports’as such.