natgillin/translations-raw huggingface dataset:
8 — Dále budu používat zkrácený výraz „členský stát obvyklého bydliště“ k označení členského státu, ze kterého bylo dítě odvedeno, a ve kterém mělo své obvyklé bydliště před neoprávněným odebráním.
8 — I shall use henceforth the short form ‘Member State of habitual residence’ to refer to the State from which the child has been removed and where he or she was habitually resident before the removal.
1 (nejnověji Úř. věst. 2007, C 303, s. 1).
1 (more recently, in OJ 2007 C 303, p. 1).
NÁZOR GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-195/08 PPU v každém případě, že úmluvou a nařízením požadovaná spolupráce mezi soudy a ústředními orgány neprobíhala ideálním způsobem.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU which have contributed to that situation, it would seem in any event that the cooperation between courts and authorities which the Convention and the Regulation seek to ensure did not function in an ideal manner.
Kromě toho je s odstupem času zřejmé, že dosažení výsledku zamýšleného úmluvou a nařízením by nebyl takovýmto způsobem zmařeno, pokud by se otec okamžité poté, co Klaipėdos apygardos teismas rozhodl o nenavrácení, obrátil rovnou na Amtsgericht Oranienburg 11.
With hindsight, moreover, it seems clear that the result sought by the Convention and the Regulation would not have been obstructed in the same way if the father had applied directly to the Oranienburg court as soon as the Klaipėda court had issued its nonreturn order.
4 nařízení]. To považuji za zcela logické a dokonce za nezbytné.
That, it seems to me, is perfectly coherent, and even necessary.
Nikdy nemůže být v zájmu dítěte, aby bylo jedním nebo druhým rodičem vláčeno z členského státu do členského státu s cílem najít soud, u kterého je nejpravděpodobnější, že mu vyhoví.
A child can have no interest in being dragged from one Member State to another by a parent in quest of the court which he or she supposes will be the most sympathetic to his or her cause.
Chtěla bych dodat, že navrácení dítěte do členského státu jeho obvyklého bydliště nezbytně neznamená jeho navrácení k opuštěnému rodiči a jeho oddělení od rodiče, který dítě odvedl.
I would add that a return to the Member State of habitual residence does not necessarily imply the child’s return to the home of the parent left behind, or separation from the abducting parent.
Jedná se o různé otázky, o kterých musí rozhodovat příslušný soud s přihlédnutím ke všem citovým, psychickým a věcným aspektům daného případu a který ve svém rozhodnutí upřednostní nejlepší zájem dítěte.
Those are separate questions, to be decided by the competent court, which must take account of all the emotional, psychological and material aspects of the situation and which must, in deciding, accord paramount importance to the child’s superior interests.
Dříve, než odpovím na otázky položené Lietuvos Aukščiausiasis teismas, považuji za užitečné zkoumat průběh řízení s ohledem na příslušná ustanovení úmluvy a nařízení.
However the situation came about, I think it will be helpful, before endeavouring to answer the questions raised by the Supreme Court of Lithuania, to examine the course taken by the procedure in the light of the relevant provisions of the Convention and the Regulation.
Ustanovení nařízení je tedy podle mého názoru třeba vykládat především s ohledem na uvedené cíle a zásady.
It is above all in the light of those aims and principles that the provisions of the Regulation must, in my view, be interpreted.
Přezkum průběhu řízení s ohledem na příslušná ustanovení
The course taken by the procedure, examined in the light of the relevant provisions
Nelze však než konstatovat, že v projednávané věci může být jen obtížně dosaženo základního cíle, a to zbavit žalobu rodiče, který dítě unesl, všech praktických a právních důsledků a zajistit okamžité a skutečné navrácení dítěte.
However, one cannot but observe that, in the present case, the fundamental aim of depriving the actions of the abducting parent of any practical or juridical consequences by ensuring the child’s prompt return is far from having been achieved.
I když na základě informací dostupných soudu nelze přesně a s určitostí zjistit všechny faktory, které přispěly k této situaci, zdá se
Although, from the information available to the Court, it is not possible to identify precisely and with certainty all the factors
11 — Viz dále bod 34 a další.
11 — See point 34 et seq. below.
Dále zřejmě není pochyb o tom, že se jednalo o „neoprávněné zadržení dítěte“ ve smyslu úmluvy (článek 3) a nařízení [čl. 2 odst. 11].
Next, it appears to be common ground that the child was indeed wrongfully retained for the purposes of the Convention (Article 3) and the Regulation (Article 2(11)).
V okamžiku, kdy matka oznámila svůj záměr nevrátit se s dítětem do Německa, byla péče o dítě skutečně vykonávána společně oběma rodiči podle německého práva a otec souhlasil s odjezdem dítěte do Litvy pouze na dobu dvou týdnů.
It may be noted here that, by virtue of Article 21(1) of the Regulation, that provisional award of custody was to be recognised in Lithuania ‘without any special procedure being required’ — but that, under Article 21(3), it would have been open to the father to apply for a decision that it should be recognised, or to the mother to apply for a decision that it should not be recognised, both ‘in accordance with the procedures provided for in Section 2’. Neither, however, took that course.
Následně, dne 30. října 2006, zejména na základě článku 12 úmluvy, podal otec k příslušnému litevskému soudu (v tomto případě Klaipėdos apygardos teismas) návrh na uložení povinnosti navrátit dítě.
Then, on 30 October 2006, on the basis, essentially, of Article 12 of the Convention, the father requested the competent Lithuanian court (namely the Klaipėda court) to order the child’s return.
Chtěla bych upozornit na to, že i když učinil tento krok až poté, co mu byla svěřena a potvrzena výhradní péče, mohl tento návrh podat již v okamžiku, kdy bylo dítě neoprávněně zadrženo.
I would point out here that, even though he did not do so until sole custody had been awarded to him and confirmed on appeal, there was nothing to prevent him from making that application as soon as the child had failed to be returned.
Podmínky pro přenesení příslušnosti stanovené v článku 10 nařízení nebyly tudíž splněny, takže článkem 8 přiznanou příslušnost rozhodovat o všech otázkách týkajících se rodičovské zodpovědnosti měly i nadále soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným zadržením, tedy soudy v Německu. Podle nezvratné logiky – v případě potřeby potvrzené i čl.
Thus, as the conditions for a displacement of jurisdiction set out in Article 10 of the Regulation were not satisfied, the jurisdiction conferred by Article 8 in all matters of parental responsibility remained with the courts of the Member State of the child’s habitual residence immediately before the wrongful retention, namely Germany.
12 odst. 1 nařízení – se konkrétně jednalo o soud, u kterého probíhalo rozvodové řízení, a sice Amtsgericht Oranienburg.
With inescapable logic — confirmed, if need be, by Article 12(1) of the Regulation — the specific court concerned was that before which the divorce proceedings were pending, namely the Oranienburg court.
Dítě se mělo vrátit do Německa dne 6. srpna 2006.
The child should have been brought back to Germany on 6 August 2006.
Matka oznámila záměr zůstat s dítětem v Litvě, načež se otec nejprve obrátil na soud příslušný ve věcech rodičovské zodpovědnosti (Amtsgericht Oranienburg), který mu dne 14. srpna 2006 dočasně svěřil dítě do výhradní péče.
When the mother announced her intention of remaining in Lithuania with the child, the father first applied to the court which had jurisdiction in matters of parental responsibility (the Oranienburg court) which, on 14 August 2006, provisionally granted him sole custody.
Na základě kasačního opravného prostředku podaného matkou potvrdil dne 11. října 2006 Branderburgisches Oberlandesgericht toto rozhodnutí o svěření do péče.
The mother appealed, but that award of custody was upheld by the Brandenburg appeal court on 11 October following.
Jakmile byl litevskému soudu návrh podán, byl v podstatě povinen nařídit navrácení dítěte, jelikož lhůta jednoho roku stanovená článkem 12 úmluvy ještě neuběhla.
Once seised, the Lithuanian court was in principle required to order the child’s return, as the one-year period provided for in Article 12 of the Convention had not yet expired.
11 odst. 3 nařízení).
It should also have issued its judgment no later than six weeks after the application was lodged (Article 11(3) of the Regulation).
V projednávaném případě vydal litevský soud rozhodnutí, kterým bylo navrácení odmítnuto, dne 22. prosince 2006, tj. více než sedm týdnů poté, co mu byl návrh předložen 12.
In the event, the Lithuanian court gave its decision — refusing the child’s return — on 22 December 2006, slightly over seven weeks after the application was lodged. 12
Avšak místo toho, aby této možnosti využil, odvolal se otec proti rozhodnutí o nenavrácení k Lietuvos apeliacinis teismas, který dne 15. března 2007 toto rozhodnutí zrušil a nařídil navrácení dítěte do jednoho měsíce 13.
However, instead of using that possibility, the father appealed against the nonreturn order to the Lithuanian Court of Appeal, which, on 15 March 2007, quashed the decision and ordered the child’s return within one month. 13
Vzhledem k tomu, že z rozsudku Lietuvos Aukščiausiasis teismas ze dne 7. ledna 2008 vyplývá, že čl. 2 odst.
That order, it would seem, should have been enforced within the period laid down, as it appears from the Supreme Court’s judgment of 7 January 2008 that Article 2(6) of the Lithuanian law implementing the Regulation expressly precludes any further appeal from the Court of Appeal’s decision.
6 litevského zákona, kterým se provádí nařízení, výslovně zakazuje podání kasačního opravného prostředku, je zřejmé, že toto poslední usnesení mělo být ve stanovené lhůtě vykonáno.
Immediate enforcement would, moreover, have been consistent with the fundamental aims of the Convention and the Regulation.
11 odst. 6 nařízení uvedený soud ihned zaslat opis svého rozhodnutí a příslušných písemností příslušnému soudu nebo ústřednímu orgánu v Německu tak, aby je německý soud obdržel do jednoho měsíce.
At that stage, pursuant to Article 11(6) of the Regulation, the Lithuanian court should have immediately transmitted a copy of its decision and other relevant documents to the competent court or central authority in Germany, to ensure that the German court received them within one month at the latest.
Podle údajů poskytnutých během jednání to však byl nejprve advokát otce, který německému ústřednímu orgánu oznámil rozhodnutí, jehož překlad byl až následně zaslán litevským ústředním orgánem.
From information given at the hearing, it appears that in fact it was the father’s lawyer who first notified the decision to the German central authority, and that a translation was later sent by the Lithuanian central authority.
V důsledku návrhu na znovuotevření řízení podaného matkou a z něho plynoucí procesní nejistoty se tak nicméně až do dnešního dne nestalo.
However, as a result of the mother’s application for the proceedings to be reopened and the procedural vagaries that have followed upon it, the decision was not enforced, nor has it been enforced to this day.
Naopak výkon rozhodnutí Lietuvos apeliacinis teismas byl několikrát odložen, i ze strany Lietuvos Aukščiausiasis teismas, a to navzdory skutečnosti, že tento soud 14ve svém rozsudku povolil znovuotevření řízení, které takový odklad vylučuje.
On the contrary, enforcement of the Court of Appeal’s decision has been suspended on several occasions, even by the Supreme Court itself — despite that fact that the same Supreme Court 14 held, in its judgment allowing the reopening, that such suspension was not possible.
11 odst. 8 nařízení na návrh otce nařídit navrácení dítěte.
The Oranienburg court could then, on application by the father, have ordered the child’s return by virtue of Article 11(8) of the Regulation.
Tento soud tudíž mohl mít poslední slovo.
That would have been the last word.
11 odst. 7 nařídil navrácení a v souladu s článkem 42 nařízení vystavil k tomuto rozhodnutí osvědčení, bylo by toto rozhodnutí v Litvě za podmínek stanovených v článcích 42 až 45 vykonatelné.
If, after examining the question of custody in accordance with Article 11(7), it had then certified its judgment in accordance with Article 42 of the Regulation, that decision would have been enforceable in Lithuania as provided for in Articles 42 to 45.
13 — Je třeba uvést, že podle informací uvedených na jednání zástupcem německé vlády bylo toto rozhodnutí litevským ústředním orgánem sděleno německému ústřednímu orgánu, který jej sdělil advokátovi otce, ale omylem jej nesdělil Amtsgericht Oranienburg.
13 — At the hearing, the agent for the German Government informed the Court that this decision was transmitted by the Lithuanian central authority to the German central authority, which notified it to the father’s lawyer but not, through an oversight, to the Oranienburg court.
Z rozsudku ze dne 20. června 2007, jakož i z potvrzujícího rozsudku Branderburgisches Oberlandesgericht ze dne 20. února 2008, je však zřejmé, že tyto soudy byly s tímto rozhodnutím seznámeny.
However, it is clear from that court’s judgment of 20 June 2007, and from the Brandenburg appeal court’s confirming judgment of 20 February 2008, that both those courts had cognisance of the decision.
12 — Nemáme toto rozhodnutí k dispozici, ale je zřejmé, že odmítnutí je založeno na čl. 13 odst. b) úmluvy, který tuto možnost předvídá pokud „existuje vážné nebezpečí, že návrat by dítě vystavil fyzické nebo duševní újmě nebo je jinak dostal do nesnesitelné situace“.
12 — We do not have a copy of this decision, but it appears to be common ground that the refusal was based on Article 13(b) of the Convention, which provides for such a possibility if ‘there is a grave risk that his or her return would expose the child to physical or psychological harm or otherwise place the child in an intolerable situation’.
14 — Avšak v jiném složení, podle informací uvedených na jednání zástupcem otce.
14 — Albeit, according to information given by counsel for the father at the hearing, a different Chamber.
RINAU osobně neúčastnila, ale byl přítomen její právní zástupce 15) a c) že důvody nenavrá-
RINAU were given an opportunity to be heard (the mother being represented but not present 15),
I když výkon rozhodnutí soudu členského státu na jeho vlastním území spadá do působnosti vnitrostátního práva, lze v tomto stadiu řízení pouze konstatovat, že situace vyplývající z uvedených postupných odkladů výkonu rozhodnutí – která jsou důvodem, proč téměř dva roky po zadržení dítěte a více než 15 měsíců po vydání rozhodnutí nařizujícího navrácení nebylo dítě ještě vráceno do Německa – je naprosto neslučitelná se základními cíli úmluvy a nařízení.
Even if enforcement of a judgment of a court of a Member State within its own territory is a matter for domestic law, it can only be concluded, at this point, that the outcome of these successive suspensions — the fact that, nearly two years after she was first supposed to return and more than 15 months after the decision ordering her return was issued, the child has still not been brought back to Germany — is totally incompatible with the fundamental aims of the Convention and the Regulation.
cení uvedené Klaipėdos apygardos teismas v jeho usnesení o nenavrácení (usnesení ze dne 22. prosince 2006, nyní na základě znovuotevřeného řízení zrušené) byly zkoumány a zamítnuty.
and (c) the reasons for not ordering return given by the Klaipėda court in its decision (of 22 December 2006, now quashed, subject to the proceedings being reopened) were examined but not accepted.
11 odst. 6 nařízení nebyl formálně do detailu dodržen, bylo i přesto dosaženo cíle sledovaného tímto postupem a z rozhodnutí Amtsgericht Oranienburg ze dne 20. června 2007 a z rozsudku Branderburgisches Oberlandesgericht ze dne 20. února 2008, kterým byl zamítnut opravný prostředek matky, jasně vyplývá, že oba tyto soudy rozhodovaly s plnou znalostí věci.
Thus, even if the transmission procedure provided for in Article 11(6) of the Regulation was not formally observed in every particular, the aim sought was well and truly achieved, and it is quite clear, from both the judgment of the Oranienburg court of 20 June 2007 and that of the Brandenburg appeal court of 20 February 2008 dismissing the mother’s appeal, that both courts ruled in full knowledge of the background.
Nyní se budu zabývat rozsudkem Amtsgericht Oranienburg ze dne 20. června 2007, kterým bylo manželství rozvedeno a dítě bylo s konečnou platností svěřeno do výhradní péče otce a kterým bylo (dále) nařízeno navrácení dítěte (rozsudek byl dne 17. února 2008 potvrzen Branderburgisches Oberlandesgericht).
I come now to the Oranienburg court’s judgment granting divorce, awarding sole custody definitively to the father and ordering (yet again) the child’s return (delivered on 20 June 2007 and confirmed on 17 February 2008 by the Brandenburg appeal court).
K tomuto rozsudku bylo v souladu s článkem 42 nařízení vystaveno osvědčení, ze kterého vyplývá, že navrácení se „uznává a je vykonatelné“ v Litvě „bez nutnosti prohlášení vykonatelnosti a bez možnosti námitky proti uznání rozhodnutí“.
That judgment was certified in accordance with Article 42 of the Regulation, which normally means that it must be ‘recognised and enforceable’ in Lithuania ‘without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’.
Předkládající soud má s ohledem na ustanovení nařízení pochybnosti ohledně povahy tohoto rozhodnutí a jeho osvědčení, které vyjádřil ve své páté otázce.
The status of that decision and of its accompanying certificate, in the light of the provisions of the Regulation, raises doubts for the referring court, expressed in its fifth question.
Vzhledem k tomu, že tato otázka je podle mého názoru ústřední otázkou a odpověď na ni může naznačit odpovědi na několik dalších otázek, považuji za užitečné zabývat se jí na prvním místě.
That question, I consider, is best addressed first, as it appears to lie at the core of the matter, and the answer to it may guide the approach to several other questions.
15 — Z německých rozsudků zařazených do spisu vyplývá, že matka byla zastoupena a mohla předložit svá vyjádření, i když nebyla osobně přítomna během řízení, které vedlo k vydání rozsudků Amtsgericht Oranienburg ze dne 14. srpna 2006 a ze dne 20. června 2007, a že se osobně účastnila a byla slyšena v rámci řízení, které vedlo k vydání potvrzujícího rozsudku Branderburgisches Oberlandesgericht ze dne 20. února 2008.
15 — It appears from the German judgments in the case-file that the mother was represented and able to submit observations, though not physically present, in the proceedings giving rise to the Oranienburg court’s judgments of 14 August 2006 and 20 June 2007, and that she was present and heard in the proceedings giving rise to the Brandenburg appeal court’s confirmatory judgment of 20 February 2008.
Tyto údaje byly potvrzeny na jednání před Soudním dvorem, kterého se matka rovněž osobně účastnila.
That information was confirmed at the hearing before the Court of Justice, when the mother was again present.
Touto otázkou se Lietuvos Aukščiausiasis teismas v táže, zda za okolností projednávané věci byl německý soud na základě ustanovení nařízení oprávněn nařídit navrácení dítě a vystavit osvědčení stanovené v článku 42 tohoto nařízení.
The Supreme Court wishes to know essentially whether, in the procedural circumstances of the case, the Regulation allowed the German court to order the child’s return and issue the certificate under Article 42.
Při jednání vyšlo najevo, že členské státy a Komise mají značně, ba dokonce diametrálně, rozdílné názory, pokud jde o smysl těchto ustanovení.
It transpired at the hearing that some very divergent — even diametrically opposing — views as to the meaning of those provisions are variously held by different Member States and by the Commission.
Na jedné straně existuje výklad, podle kterého jsou podle úmluvy a článku 11 nařízení v první fázi příslušné nařídit navrácení dítěte pouze soudy členského státu, ve kterém se dítě nachází a podle kterého může být příslušný soud členského státu obvyklého bydliště pouze v případě, a od chvíle, kdy je soudem členského státu, ve kterém se dítě nachází, vydáno konečné a vykonatelné rozhodnutí o nenavrácení.
On the one hand, they are interpreted to mean that, initially, only the courts of the Member State where the child is actually present have jurisdiction, in the framework of the Convention and Article 11 of the Regulation, to order his or her return, and that such jurisdiction cannot be exercised by the courts of the Member State of habitual residence unless and until there is a final, enforceable nonreturn order, having the force of res judicata, issued by a court of the Member State where the child is actually present.
Na druhé straně existuje názor, že soudy členského státu obvyklého bydliště jsou kdykoliv příslušné nařídit navrácení dítěte buď podle článku 8 nařízení (ve spojení s článkem 10), nebo na základě úmluvy a článku 11 nařízení 16.
On the other hand, there is the view that the courts of the Member State of habitual residence also, at all times, enjoy jurisdiction to order the child’s return, either by virtue of Article 8 (read with Article 10) of the Regulation or in the context of the Convention and Article 8 of the Regulation. 16
S ohledem na tyto rozdílné výklady považuji za důležité, aby se Soudní dvůr jasně vyjádřil k těmto aspektům nařízení.
In view of those diverging interpretations, I think it is essential for the Court to give a very clear ruling on this aspect of the Regulation.
Osobně bych bez dalšího odmítla hypotézu, že soudy členského státu, ve kterém se dítě nachází, mají výlučnou příslušnost až do chvíle, kdy vydají rozhodnutí o nenavrácení.
For my part, I would immediately dismiss any assumption that the courts of the Member State where the child is actually present have exclusive jurisdiction up to the time they issue a nonreturn order.
Je pravda, že článek 12 úmluvy stanoví, že návrh na navrácení se podává právě k těmto soudům, a zdá se být skutečně logické, aby byly návrhy podávány především k nim, protože jejich rozhodnutí ke svému výkonu nikdy nevyžaduje zvláštní řízení o exequatur.
It is true that Article 12 of the Convention envisages those courts being seised of a request for an order to return the child, and it does indeed appear logical to apply to them in the first place, since their decision will never require exequatur proceedings in order to obtain enforcement.
Je také pravda, že na základě znění článku 11 nařízení lze předpokládat, že se počítá nejprve s rozhodnutím vydaným v členském státu, ve kterém se dítě nachází.
Likewise, the drafting of Article 11 of the Regulation gives the impression that a first decision is envisaged in the Member State where the child is actually present.
Nicméně připomínám, že úmluva neobsahuje žádné pravidlo upravující příslušnost a že žádné ustanovení nařízení výslovně nestanoví omezení příslušnosti k uložení povinnosti navrátit dítě na soudy členského státu, ve kterém se dítě nachází.
However, I would recall that the Convention does not lay down any rules of jurisdiction, and I note that nothing in the Regulation explicitly limits jurisdiction to order the child’s return to the courts of the Member State where he or she is actually present.
Tato příslušnost je sice nepopiratelná, ale není důvod, proč by měla být výlučná.
They unquestionably have that jurisdiction, but there is nothing to say that it must be exclusive.