natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Soudní dvůr odpadu nevede k´tomu, že jsou někteří držitelé, v´tomto případě hotelová zařízení, povinni hradit náklady zjevně neúměrné vzhledem k´objemu a´povaze odpadu, který jsou schopni produkovat.
However, the Court stated that it was incumbent upon the national court to review, on the basis of the matters of fact and law placed before it, whether the tax for the disposal of private solid urban waste resulted in the allocation to certain ‘holders’, in the case in point hotel establishments, of costs which were manifestly disproportionate to the volumes or nature of the waste that they were liable to produce.
Víza, azyl apřistěhovalectví
Visas, asylum and immigration
Počet věcí v´oblasti azylu vykazuje stálý nárůst a´Soudní dvůr měl poprvé příležitost vyložit několik směrnic, které se týkají této oblasti.
Cases in the ¤eld of asylum are increasing in number and the Court has had the opportunity to interpret several directives in this ¤eld for the ¤rst time.
Ve věci Petrosian adalší (rozsudek ze dne 29.´ledna 2009, C-19/08) se Soudní dvůr zabýval otázkou předání žádosti o´azyl a´měl v´této souvislosti příležitost vyložit nařízení (ES) č.´343/200338.
Thus, in Case C-19/08 Petrosian and Others (judgment of 29 January 2009), the Court dealt with the procedure for transferring an application for asylum and had the opportunity, in that regard, to interpret Regulation (EC) No 343/2003 (38).
Rodina Petrosianových, která je arménského původu, podala nejprve ve Francii a´poté ve Švédsku žádost o´azyl.
The Petrosian family, of Armenian origin, had applied for asylum in France, then in Sweden.
Švédské vnitrostátní orgány chtěly rodinu Petrosianových vrátit zpět do Francie, avšak tato rodina uvedené rozhodnutí několikrát napadla, takže uplynula šestiměsíční lhůta upravená v čl.´20 odst.´1 písm.´d) uvedeného nařízení.
The Swedish national authorities wanted to send the family back to France. However, that decision was challenged several times by the Petrosian family, with the result that the six-month period laid down in Article 20(1)(d) of the regulation had expired.
Tato lhůta, která„se počítá od rozhodnutí o´opravném prostředku nebo přezkumu“, má umožnit členskému státu, v´němž byla žádost o´azyl podána, aby provedl přemístění, zatímco její uplynutí má za následek, že odpovědný je již tento stát.
That period, which‘runs as from the time of the decision on an appeal or review’, is intended to enable the Member State in which the application for asylum was made to transfer that application, whereas the expiry of that period makes that Member State responsible.
Ústřední otázka rozsudku se týkala události, od které může šestiměsíční lhůta začít běžet.
The main issue in the case was the determination of the event which could trigger the six-month period.
Ve své odpovědi rozlišil Soudní dvůr dva případy v´závislosti na tom, zda vnitrostátní předpisy upravují opravný prostředek s´odkladným účinkem, či nikoli.
In its answer the Court made a distinction between two hypotheses, namely where national legislation provides for an appeal with suspensive e¥ect and where it does not.
Rozhodl, že v´případě, kdy není upraven žádný opravný prostředek, který může mít odkladný účinek, lhůta k´provedení přemístění se počítá od rozhodnutí – výslovného nebo konkludentního – kterým členský stát, jehož souhlas k´přemístění se vyžaduje, souhlasí s´přijetím dotčené osoby zpět.
Thus, it decided that, where there is no provision for an appeal to have suspensive e¥ect, the period for implementation of the transfer starts to run as from the time of the decision, explicit or presumed, by which the Member State requested to agree to the transfer agrees to take back the person concerned.
Má-li naopak opravný prostředek odkladný účinek podle právních předpisů členského státu, který požaduje přemístění, počítá se lhůta k´provedení přemístění nikoliv již od předběžného soudního rozhodnutí odkládajícího provedení řízení o´přemístění, ale až od soudního rozhodnutí, kterým je rozhodnuto o´opodstatněnosti řízení o´přemístění a´které již nemůže bránit jeho provedení.
By contrast, if the legislation of the Member State requesting the transfer provides for suspensive e¥ect of an appeal, the period for implementation of the transfer begins to run, not as from the time of the provisional judicial decision suspending the implementation of the transfer procedure, but only as from the time of the judicial decision which rules on the merits of the procedure and which is no longer such as to prevent its implementation.
S´ohledem na cíl sledovaný stanovením lhůty členským státům musí být totiž počátek běhu této lhůty určen takovým způsobem, aby členské státy měly k´dispozici šestiměsíční lhůtu, které mohou plně využít k´vyřešení praktických podmínek přemístění.
In the light of the objective pursued by setting a period for the Member States, the start of that period should be determined in such a manner as to allow the Member States a six-month period which they are deemed to require in full in order to determine the practical details for carrying out the transfer.
Soudní dvůr navíc zohlednil dodržení soudní ochrany a´procesní autonomie členských států.
In addition, the Court took account of the observance of judicial protection and of the principle of procedural autonomy of the Member States.
Dále pak ve věci Elgafaji (rozsudek ze dne 17.´února 2009, C-465/07) se Soudní dvůr vyjádřil k´rozsahu podpůrné ochrany poskytnuté článkem 15 směrnice 2004/83/ES39o´minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o´postavení uprchlíka.
Then, in Case C-465/07 Elgafaji (judgment of 17 February 2009), the Court had to give judgment on the extent of the subsidiary protection granted by Article 15 of Directive 2004/83/EC (39) on minimum standards for the quali¤cation and status of third-country nationals or stateless persons as refugees.
Položená otázka se týkala toho, zda podmínka„existence vážného a´individuálního ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v´důsledku svévolného násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného k on Æ ik tu “ upravená v´písmenu c) uvedeného článku musí být, tak jak vyžaduje Evropský soud pro lidská práva, vykládána v´tom smyslu, že vyžaduje, aby žadatel o´podpůrnou ochranu předložil důkazy, že v´ohrožení je konkrétně on sám z´důvodu skutečností, které jsou příznačné pro jeho situaci.
The question referred asked whether the condition that there be a‘serious and individual threat to a civilian’s life or person by reason of indiscriminate violence in situations of international or internal armed conªict’ laid down in Article 15(c) must, as required by the European Court of Hu-
Nařízení Rady (ES) č.´343/2003 ze dne 18.´února 2003, kterým se stanoví kritéria a´postupy pro určení členského státu příslušného k´posuzování žádosti o´azyl podané státním příslušníkem třetí země v´některém z´členských států (Úř. věst. L´50, s.´1; Zvl. vyd. 19/06, s.´109).
) Council Regulation (EC) No 343/2003 of 18 February 2003 establishing the criteria and mechanisms for deter- mining the Member State responsible for examining an asylum application lodged in one of the Member States by a third-country national (OJ 2003 L 50, p. 1).
Směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29.´dubna 2004 o´minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o´postavení uprchlíka nebo osoby, která z´jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o´obsahu poskytované ochrany (Úř. věst. L´304, s.´12; Zvl. vyd. 19/07, s.´96).
) Council Directive 2004/83/EC of 29 April 2004 on minimum standards for the quali¤cation and status of third country nationals or stateless persons as refugees or as persons who otherwise need international protection and the content of the protection granted (OJ 2004 L 304, p. 12).
Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl záporně.
The Court answered that question in the negative.
Nejprve uvedl, že článek 15 je autonomní, jelikož jeho obsah se liší od článku 3 Evropské úmluvy o´ochraně lidských práv a´základních svobod (EÚLP), a´proto musí být vykládán autonomně.
First of all, it armed the autonomy of Article 15 by stating that its content is di¥erent from that of Article 3 of the European Convention of Human Rights (ECHR) and must therefore be interpreted independently.
Soudní dvůr měl dále za to, že újma denovaná pod písmenem c) jako újma spočívající ve „vážném a´individuálním ohrožení života nebo nedotknutelnosti“ žadatele se týká obecnějšího nebezpečí újmy než zbylé dva druhy újmy denované ve stejném článku, které se jako v´případě trestu smrti vztahují na situace, ve kterých je žadatel vystaven specicky nebezpečí újmy určitého druhu.
Then, it held that the harm de-¤ned in Article 15(c) as consisting of a‘serious and individual threat to the applicant’s life or person’ covers a more general risk of harm than the other two types of harm de¤ned in that article, such as the death penalty, which cover situations in which the applicant is speci¤cally exposed to the risk of a particular type of harm.
Krom toho je ohrožení, na které se odkazuje, vlastní celkové situaci„vnitrostátního nebo mezinárodního ozbrojeného k on Æ ik tu “ .
In addition, the threats referred to are inherent in a general situation of‘international or internal armed conªict’.
Konečně je podle Soudního dvora dotčené násilí vedoucí k´tomuto ohrožení kvalikováno jako „svévolné“, což je pojem, který předpokládá, že se takové násilí může rozšířit na osoby bez ohledu na jejich osobní situaci.
Lastly, the violence in question which gives rise to those threats is described as ‘indiscriminate’, a term which implies that it may extend to people irrespective of their personal circumstances.
V´této souvislosti Soudní dvůr upřesnil, že čím více je žadatel případně schopen prokázat, že je specicky dotčen z´důvodu skutečností vlastních jeho osobní situaci, tím nižší míra svévolného násilí bude požadována pro to, aby mohl mít nárok na podpůrnou ochranu.
In that regard, the Court stated that the more the applicant is able to show that he is speci¤cally a¥ected by reason of factors particular to his personal circumstances, the lower the level of indiscriminate violence required for him to be eligible for subsidiary protection.
Soudní dvůr závěrem zdůraznil, že takový výklad čl.´15 písm.´c) je plně slučitelný s´Evropskou úmluvou o´ochraně lidských práv a´základních svobod, a´především s´judikaturou týkající se článku´3.
The Court concluded by noting that the interpretation given of Article 15(c) was fully compatible with the European Convention of Human Rights and in particular with the case-law relating to Article 3 thereof.
V´poslední řadě se pak otázka položená ve spojených věcech Zurita García aChoque Cabrera (rozsudek ze dne 22.´října 2009, C-261/08 a´C-348/08) týkala toho, zda Úmluva k´provedení Schengenské dohody (dále jen „ÚPSD“) a´Schengenský hraniční kodex ukládají příslušným orgánům členských států povinnost přijmout rozhodnutí o´vyhoštění každého státního příslušníka třetí země, u´něhož bylo prokázáno, že se na území členského státu nachází neoprávněně.
Finally, the question referred in Joined Cases C-261/08 and C-348/08 Zurita García and Choque Cabrera (judgment of 22 October 2009) concerned the issue whether the Convention implementing the Schengen Agreement (‘the CISA’) and the Schengen Borders Code require the competent authorities in the Member States to adopt a decision to expel any third-country national who has been determined to be unlawfully present on the territory of a Member State.
Skutkový stav této věci se týkal Maríy García a´Aurelia Choque Cabrery, kteří byli dvěma rozhodnutími vyhoštěni, protože neoprávněně pobývali na španělském území.
In that case, two expulsion orders were adopted against Mrs Garcia and Mr Cabrera because they were unlawfully present on Spanish territory.
Podle španělského zákona a´jeho výkladu se přitom uložená sankce musí v´tomto případě omezit na pokutu, neexistují-li jiné okolnosti, které by odůvodňovaly nahrazení pokuty vyhoštěním.
According to Spanish law and the interpretation thereof, the penalty imposed in such an instance is to be restricted to a ¤ne, except where there is an additional factor which would justify replacing the ¤ne with expulsion.
María García a´Aurelio Cabrera se tedy obrátili na vnitrostátní soud, který předložil žádost o´rozhodnutí o´předběžných otázkách Soudnímu dvoru.
Mrs Garcia and Mr Cabrera brought an action before the relevant national court, which, in turn, made a reference to the Court.
Ve své odpovědi Soudní dvůr nejprve shledal nesoulad mezi španělským zněním a´zněním jiných jazykových verzí dotčeného textu.
In its response, the Court noted, ¤rst of all, that there was a discrepancy between the wording of the Spanish-language version and the other language versions of the provision concerned.
Jelikož však jediná španělská jazyková verze ukládá povinnost, a´nikoli možnost, aby orgány vyhoštění provedly, dospěl Soudní dvůr k´závěru, že skutečnou vůlí zákonodárce nebylo uložit členským státům povinnost nařídit vyhoštění.
However, given that the Spanish version appeared to be the only language version in which expulsion appeared as an obligation and not an option for the authorities, the Court concluded that the real intention of the legislature was not to impose an obligation on the Member States to expel.
Soudní dvůr navíc shledal, že ÚPSD upřednostňuje dobrovolný odchod státního příslušníka s´neoprávněným pobytem.
In addition, the Court noted that the CISA favours the voluntary departure of a third-country national who is in a Member State unlawfully.
Dále platí, že ačkoli ÚPSD stanoví, že za určitých okolností musí být státní příslušník třetí země vyhoštěn z´členského státu, na jehož území byl zadržen, podléhá tento důsledek nicméně podmínkám stanoveným vnitrostátním právem dotyčného členského státu.
Furthermore, although the CISA provides that, in certain circumstances, a third-country national must be expelled from a Member State on the territory of which he was apprehended, that consequence is, however, subordinate to the conditions laid down in the national law of the Member State concerned.
Soudní dvůr měl tedy za to, že přísluší každému členskému státu, aby zejména co se týče podmínek, za kterých dojde k´vyhoštění, přijal v´rámci vnitrostátního práva prováděcí pravidla k´základním pravidlům stanoveným v´ÚPSD týkajícím se státních příslušníků třetích zemí, kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky krátkodobého pobytu na jeho území.
Consequently, the Court considered that it is for the national law of each Member State to adopt, particularly with regard to the conditions under which expulsion may take place, the means for applying the basic rules established in the CISA relating to third-country nationals who do not ful¤l, or no longer ful¤l, the short-stay conditions for its territory.
Soudní dvůr dospěl k´závěru, že ani ÚPSD ani Schengenský hraniční kodex neukládají členským státům povinnost přijmout rozhodnutí o´vyhoštění státního příslušníka třetí země, který se nachází na území členského státu neoprávněně.
The Court concluded that neither the CISA nor the Schengen Borders Code obliges the Member States to adopt a decision to expel a third-country national who is unlawfully present on the territory of a Member State.
Soudní dvůr vztahy40.
Judicial cooperation in civil matters and private international law
Soudní dvůr, jemuž bylo předloženo několik otázek týkajících se článku 4 úmluvy, nejprve připomněl, že úmluva byla uzavřena s´cílem pokračovat v´právní unikaci mezinárodního práva soukromého, která byla započata přijetím Bruselské úmluvy o´příslušnosti a´výkonu rozhodnutí v´občanských a´obchodních věcech41.
Several questions relating to Article 4 of the Convention were referred to the Court, which began by noting that the Convention was concluded in order to continue, in the ¤eld of private international law, the work of uni¤cation of law set in motion by the adoption of the Brussels Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments (41).
Podle Římské úmluvy mají strany volnost zvolit si právo rozhodné pro smlouvu, kterou uzavírají.
According to the Rome Convention, the parties are free to choose the law applicable to the contract which they enter into.
Nedojde-li k´volbě, řídí se smlouva právem země, s´níž daná smlouva nejúžeji souvisí.
If no choice is made, the contract is to be governed by the law of the country with which it is most closely connected.
Úmluva navíc stanoví domněnku ve prospěch místa bydliště strany, která poskytuje plnění příznačné pro smlouvu a´zvláštní kolizní kritéria zejména pro smlouvu o´přepravě zboží.
The Convention also provides for a presumption in favour of the place of residence of the party who e¥ects the performance characteristic of that contract and for special connecting criteria, in particular as regards contracts for the carriage of goods.
V´tomto ohledu Soudní dvůr judikoval, že kolizní kritérium stanovené v čl.´4 odst.´4´uvedené úmluvy se použije na dopravní nájemní (charterovou) smlouvu, která není „smlouvou na jednu cestu“, pouze v´případě, že hlavním účelem smlouvy není pouhé poskytnutí dopravního prostředku, ale přeprava zboží jako taková.
In that regard, the Court held that the connecting criterion provided for in Article 4(4) of the Convention applies to a charter-party, other than a ‘single voyage charter-party’, only when the main purpose of the contract is not merely to make available a means of transport, but the actual carriage of goods.
Soudní dvůr krom toho rozhodl, že čl.´4´odst.´5 této úmluvy musí být vykládán v´tom smyslu, že pokud ze všech okolností jasně vyplývá, že daná smlouva souvisí úžeji s´jinou zemí, než je země určená na základě jednoho z´kritérií stanovených v čl.´4 odst.´2 až 4 této úmluvy, přísluší soudu, aby nepoužil tato kritéria a´použil právo země, se kterou smlouva souvisí nejúžeji.
In addition, the Court held that Article 4(5) of the Convention must be construed as meaning that, where it is clear from the circumstances as a whole that the contract is more closely connected with a country other than that determined on the basis of one of the criteria set out in Article 4(2) to (4) of the Convention, it is for the court to disregard those criteria and apply the law of the country with which the contract is most closely connected.
Nakonec Soudní dvůr rozhodl, že se část smlouvy může výjimečně řídit právem odlišným od práva, které se použije pro zbytek smlouvy v´případě, že předmět této části je nezávislý.
Finally, the Court held that a part of a contract may exceptionally be governed by a law other than that which applies to the rest of the contract where the object of that part is independent.
Rovněž výklad nařízení (ES) č.´44/2001 o´příslušnosti a´uznávání a´výkonu soudních rozhodnutí v´občanských a´obchodních věcech (Bruselské nařízení I)42a´Úmluvy ze dne 27.´září 1968 o´příslušnosti a´výkonu soudních rozhodnutí v´občanských a´obchodních věcech (Bruselská úmluva) vedl k´vydání několika rozsudků, které si zaslouží zmínku.
The interpretation of Regulation (EC) No 44/2001 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Brussels I Regulation) (42) and of the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Brussels Convention) has also given rise to several judgments which are worthy of mention.
Věc Apostolides (rozsudek ze dne 28.´dubna 2009, C-420/07) se týká rozdělení Kypru, ke kterému došlo po intervenci tureckých vojsk v´roce 1974.
Case C-420/07 Apostolides (judgment of 28 April 2009) originated in the partition of Cyprus following the intervention of Turkish troops in 1974.
Za těchto podmínek protokol připojený k´aktu o´přistoupení Kyperské republiky pozastavuje uplatňování práva Společenství na těch územích Kyperské republiky, nad nimiž vláda Kyperské republiky nevykonává skutečnou kontrolu.
The Republic of Cyprus, which joined the European Union in 2004, has control of only the southern part of the island, whereas the northern part became the Turkish Republic of Northern Cyprus, which is recognised only by Turkey.
Soudní dvůr nejprve rozhodl, že výjimka upravená v´protokolu nebrání tomu, aby se nařízení č.´44/2001 použilo na rozhodnutí vydané kyperským soudem, který má sídlo na území, nad nímž vláda vykonává kontrolu, avšak které se týká nemovitosti nacházející se v´severní oblasti.
In those circumstances, a protocol annexed to the Act of Accession of the Republic of Cyprus suspends the application of Community law in the areas over which the government of that Member State does not exercise e¥ective control.
Dále pak shledal, že skutečnost, že se nemovitost nachází na území, nad nímž vláda nevykonává skutečnou kontrolu, a´tedy dotčená rozhodnutí nemohou být v´praxi vykonána v´místě, kde se nemovitost nachází, nebrání uznání a´výkonu rozhodnutí v´jiném členském státě.
A Cypriot national applied for the recognition and enforcement of two judgments delivered by a court established in the southern part of the island, ordering two British citizens to vacate a property situated in the northern part.
Článek 22 bod 1 nařízení č.´44/2001 se totiž podle jeho názoru týká mezinárodní soudní příslušnosti členských států, a´nikoli soudní příslušnosti v´rámci těchto členských států.
The referring court, a court in the United Kingdom, referred several questions to the Court of Justice concerning the interpretation and application of Regulation No 44/2001.
Soudní dvůr rovněž připomněl, pokud jde o´výhradu veřejného pořádku členského státu, v´němž se o´uznání žádá, že soud nemůže odmítnout uznat rozhodnutí vydané soudem jiného členského státu pouze z´důvodu, že má za to, že vnitrostátní právo nebo právo Společenství bylo použito nesprávně, neboť jinak by byl zpochybněn účel nařízení č.´44/2001.
The Court held, ¤rst of all, that the derogation laid down in the protocol does not preclude the application of Regulation No 44/2001 to a judgment which is given by a Cypriot court sitting in the government-controlled area, but concerns land situated in the northern area.
V´takové situaci se námitka může uplatnit pouze v´rozsahu,
The Court then noted that the fact that the property is situated in an area over which the government does not exercise e¥ective control and, therefore,
Úmluva o´právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, otevřená k´podpisu v´Římě dne 19. června 1980 (Úř. věst. 1980, L´266, s.´1).
) Convention on the law applicable to contractual obligations opened for signature in Rome on 19 June 1980
Úmluva ze dne 27. září 1968 o´příslušnosti a´výkonu rozhodnutí v´občanských a´obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L´299, s.´32).
) Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 1972 L 299, p. 32).
Nařízení Rady (ES) č.´44/2001 ze dne 22.´prosince 2000 (Úř. věst. 2001, L´12, s.´1; Zvl. vyd. 19/04, s.´42).
) Council Regulation (EC) No 44/2001 of 22 December 2000 (OJ 2001 L 12, p. 1).
Vývoj a činnost v´němž nesprávné právní posouzení způsobí, že uznání nebo výkon rozhodnutí představuje zjevné porušení zásadního právního pravidla v´interním právním řádu dotyčného členského státu.
The Court also noted, in relation to the exception of public policy of the Member State in which recognition is sought, that a court cannot, without undermining the aim of Regulation No 44/2001, refuse recognition of a judgment emanating from a court in another Member State solely on the ground that it considers that national or Community law was misapplied in that judgment.