natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I když předkládající soud po formální stránce omezil svou otázku na výklad směrnice 2000/31, směrnice 2001/29 a směrnice 2004/48, jakož i Listiny, nebrání taková skutečnost Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl veškeré poznatky k výkladu práva Společenství, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je uvedený soud ve své otázce zmínil (viz rozsudek ze dne 26. dubna 2007, Alevizos, C-392/05, Sb. rozh. s. I-3505, bod 64 a citovaná judikatura).
Even if, formally, the national court has limited its question to the interpretation of Directives 2000/31, 2001/29 and 2004/48 and the Charter, that circumstance does not prevent the Court from providing the national court with all the elements of interpretation of Community law which may be of use for deciding the case before it, whether or not that court has referred to them in the wording of its question (see Case C-392/05 Alevizos [2007] ECR I-3505, paragraph 64 and the caselaw cited).
Úvodem je třeba poznamenat, že ustanovení práva Společenství takto zmíněná v položené otázce sledují cíl, aby členské státy zajistily zejména v informační společnosti účinnou ochranu duševního vlastnictví a zvláště autorského práva, kterého se dovolává sdružení Promusicae ve věci v původním řízení.
It should be observed to begin with that the intention of the provisions of Community law thus referred to in the question is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright, which Promusicae claims in the main proceedings.
Předkládající soud však vychází z předpokladu, že uplatnění povinností podle práva Společenství, které tato ochrana vyžaduje, mohou v rámci vnitrostátního práva bránit ustanovení článku 12 LSSI.
The national court proceeds, however, from the premiss that the Community law obligations required by that protection may be blocked, in national law, by the provisions of Article 12 of the LSSI.
I když uvedený zákon v roce 2002 v rámci vnitrostátního práva provedl ustanovení směrnice 2000/31, je nesporné, že článek 12 zákona má za cíl provést pravidla ochrany soukromí, která jsou mimoto stanovena právem Společenství podle směrnice 95/46 a směrnice 2002/58, přičemž se posledně jmenovaná směrnice týká zpracování osobních údajů, jakož i ochrany soukromí v odvětví elektronických komunikací, které je odvětvím dotčeným ve věci v původním řízení.
While that law, in 2002, transposed the provisions of Directive 2000/31 into domestic law, it is common ground that Article 12 of the law is intended to implement the rules for the protection of private life, which is also required by Community law under Directives 95/46 and 2002/58, the latter of which concerns the processing of personal data and the protection of privacy in the electronic communications sector, which is the sector at issue in the main proceedings.
Je tedy třeba připustit, že uvedené sdělení informací spadá do rozsahu působnosti směrnice 2002/58, přičemž je třeba poznamenat, že soulad samotného uchovávání údajů s požadavky posledně uvedené směrnice není předmětem sporu v původním řízení.
It must therefore be accepted that that communication falls within the scope of Directive 2002/58, although the compliance of the data storage itself with the requirements of that directive is not at issue in the main proceedings.
Za těchto podmínek je nejprve třeba ověřit, zda směrnice 2002/58 vylučuje, aby členské státy za účelem zajištění účinné ochrany autorského práva stanovily povinnost sdělit osobní údaje, které by měly nositeli takového práva umožnit zahájení občanskoprávního řízení na základě existence tohoto práva.
In those circumstances, it should first be ascertained whether Directive 2002/58 precludes the Member States from laying down, with a view to ensuring effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data which will enable the copyright holder to bring civil proceedings based on the existence of that right.
Pokud by tomu tak nebylo, bylo by třeba dále ověřit, zda z tří směrnic výslovně uvedených předkládajícím soudem přímo vyplývá, že členské státy mají povinnost takovou povinnost stanovit.
If that is not the case, it will then have to be ascertained whether it follows directly from the three directives expressly mentioned by the national court that the Member States are required to lay down such an obligation.
Konečně, pokud by se výsledek tohoto druhého ověření rovněž potvrdil jako negativní, bylo by třeba za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu prověřit s odkazem na Listinu, který uvedený soud učinil, zda by v takové situaci jako ve věci v původním řízení jiné normy práva Společenství mohly vyžadovat odlišný výklad těchto tří posledně uvedených směrnic.
Finally, if that is not the case either, in order to provide the national court with an answer of use to it, it will have to be examined, starting from the national court’s reference to the Charter, whether in a situation such as that at issue in the main proceedings other rules of Community law might require a different reading of those three directives.
K směrnici 2002/58
Directive 2002/58
Článek 5 odst. 1 směrnice 2002/58 stanoví, že členské státy musí zajistit důvěrnost sdělení přenášených pomocí veřejné komunikační sítě a veřejně dostupných služeb elektronických komunikací a s nimi souvisejících provozních údajů, a zejména musí v zásadě zakázat uchovávání těchto údajů osobami jinými než uživateli bez souhlasu dotčených uživatelů.
Article 5(1) of Directive 2002/58 provides that Member States must ensure the confidentiality of communications by means of a public communications network and publicly available electronic communications services, and of the related traffic data, and must inter alia prohibit, in principle, the storage of that data by persons other than users, without the consent of the users concerned.
Pokud jde jednak o odstavce 2, 3 a 5 uvedeného článku 6, které se vztahují na zpracování provozních údajů v souvislosti s požadavky spojenými s činnostmi vyúčtování služeb, jejich marketingu nebo poskytování služeb s přidanou hodnotou, týkají se tato ustanovení sdělení uvedených údajů pouze osobám, které jednají z pověření provozovatelů veřejných komunikačních sítí a poskytovatelů veřejně dostupných služeb elektronických komunikací. Pokud jde o ustanovení čl.
With respect, first, to paragraphs 2, 3 and 5 of Article 6, which relate to the processing of traffic data in accordance with the requirements of billing and marketing ser -vices and the provision of value added services, those provisions do not concern the communication of that data to persons other than those acting under the authority of the providers of public communications networks and publicly available electronic communications services.
6 odst. 6 směrnice 2002/58, ta se vztahují pouze na spory mezi poskytovateli a uživateli, které se týkají důvodů uchovávání údajů v souvislosti s činnostmi uvedenými v jiných ustanoveních tohoto článku.
As to the provisions of Article 6(6) of Directive 2002/58, they do not relate to disputes other than those between suppliers and users concerning the grounds for storing data in connection with the activities referred to in the other provisions of that article.
Jelikož se tedy ustanovení uvedeného článku zjevně netýkají takové situace, jakou je situace, ve které se nachází sdružení Promusicae ve věci v původním řízení, nemohou být pro účely posouzení této situace zohledněna.
Since Article 6(6) thus clearly does not concern a situation such as that of Promusicae in the main proceedings, it cannot be taken into account in assessing that situation.
Článek 15 odst. 1 směrnice 2002/58 tak nabízí členským státům možnost stanovit výjimky ze základní povinnosti zajistit důvěrnost osobních údajů, která pro ně vyplývá z článku 5 téže směrnice.
Article 15(1) of Directive 2002/58 thus gives Member States the possibility of providing for exceptions to the obligation of principle, imposed on them by Article 5 of that directive, to ensure the confidentiality of personal data.
Zdá se však, že se žádná z těchto výjimek nevztahuje na situace, které volají po vedení občanskoprávního řízení.
However, none of these exceptions appears to relate to situations that call for the bringing of civil proceedings.
Tyto výjimky se totiž jednak týkají národní bezpečnosti, obrany a veřejné bezpečnosti, což jsou činnosti, jež jsou vlastní státům nebo státním orgánům a nesouvisejí s oblastmi činnosti jednotlivců (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Lindqvist, bod 43), jednak stíhání trestných činů.
They concern, first, national security, defence and public security, which constitute activities of the State or of State authorities unrelated to the fields of activity of individuals (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 43), and, second, the prosecution of criminal offences.
Ani tato použití, která podle uvedeného článku vyžadují zásah členských států, se nevztahují k situacím, které by mohly vést k občanskoprávnímu řízení.
Such use, which, under that article, makes it necessary for the Member States to intervene, also does not relate to situations that may give rise to civil proceedings.
Toto posledně uvedené ustanovení přitom rovněž opravňuje členské státy, aby přijaly opatření omezující povinnost důvěrnosti osobních údajů, pokud je toto omezení nezbytné zejména k ochraně práv a svobod druhých.
That provision also authorises the Member States to adopt legislative measures to restrict the obligation of confidentiality of personal data where that restriction is necessary inter alia for the protection of the rights and freedoms of others.
Je tedy třeba konstatovat, že směrnice 2002/58 nevylučuje možnost, aby členské státy stanovily povinnost zpřístupnit osobní údaje v rámci občanskoprávního řízení.
The conclusion must therefore be that Directive 2002/58 does not preclude the possibility for the Member States of laying down an obligation to disclose personal data in the context of civil proceedings.
Je proto třeba ověřit, zda tři směrnice zmíněné předkládajícím soudem těmto státům k zajištění účinné ochrany autorského práva stanovit tuto povinnost ukládají.
It must therefore be ascertained whether the three directives mentioned by the national court require those States to lay down that obligation in order to ensure the effective protection of copyright.
Ke třem směrnicím zmíněným předkládajícím soudem
The three directives mentioned by the national court
V tomto ohledu je nejprve třeba uvést, že, jak bylo připomenuto v bodě 43 tohoto rozsudku, směrnice zmíněné předkládajícím soudem sledují cíl, aby členské státy zajistily zejména v informační společnosti účinnou ochranu duševního vlastnictví a zvláště autorského práva.
It should first be noted that, as pointed out in paragraph 43 above, the purpose of the directives mentioned by the national court is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright.
PROMUSICAE ustanovení, která musí být vykládána ve spojení s ustanoveními odstavce 3 písm. e) téhož článku, nevyplývá, že by členským státům k zajištění účinné ochrany autorského práva ukládala, aby stanovily povinnost sdělit osobní údaje v rámci občanskoprávního řízení.
PROMUSICAE right be provided. However, it does not follow from those provisions, which must be read in conjunction with those of paragraph 3(e) of that article, that they require the Member States to lay down, in order to ensure effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings.
K základním právům
Fundamental rights
Je třeba uvést, že předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce odkazuje na články 17 a 47 Listiny, které se zaprvé týkají ochrany práva na vlastnictví,
The national court refers in its order for reference to Articles 17 and 47 of the Charter, the first of which concerns the protection of the right to property, including
2008 – VĚC C-275/06 zejména vlastnictví duševního, a zadruhé práva na účinnou právní ochranu.
2008 — CASE C-275/06 intellectual property, and the second of which concerns the right to an effective remedy.
Je třeba mít za to, že se tak uvedený soud chce dozvědět, zda výklad třech uplatňovaných směrnic v tom smyslu, že členské státy nemusí k zajištění účinné ochrany autorského práva stanovit povinnost sdělit osobní údaje v rámci občanskoprávního řízení, nevede k porušení základního práva na vlastnictví a základního práva na účinnou soudní ochranu.
By so doing, that court must be regarded as seeking to know whether an interpretation of those directives to the effect that the Member States are not obliged to lay down, in order to ensure the effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings leads to an infringement of the fundamental right to property and the fundamental right to effective judicial protection.
Je však třeba konstatovat, že se sporná situace, v jejíž souvislosti předkládající soud tuto otázku pokládá, dotýká krom dvou výše uvedených práv i dalšího základního práva, totiž práva, které zaručuje ochranu osobních údajů, a tedy soukromí.
However, the situation in respect of which the national court puts that question involves, in addition to those two rights, a further fundamental right, namely the right that guarantees protection of personal data and hence of private life.
Podle druhého bodu odůvodnění směrnice 2002/58 usiluje tato směrnice o respektování základních práv a zachovává zásady uznané zejména v Listině.
According to recital 2 in the preamble to Directive 2002/58, the directive seeks to respect the fundamental rights and observes the principles recognised in particular by the Charter.
Zejména usiluje o to, aby byla plně dodržována práva stanovená v článcích 7 a 8 Listiny.
In particular, the directive seeks to ensure full respect for the rights set out in Articles 7 and 8 of that Charter.
Uvedený článek 7 v podstatě přebírá znění článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv
Article 7 substantially reproduces Article 8
PROMUSICAE a základních svobod podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě, který zaručuje právo na respektování soukromého života, a článek 8 uvedené Listiny výslovně zakotvuje právo na ochranu osobních údajů.
PROMUSICAE of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms signed at Rome on 4 November 1950, which guarantees the right to respect for private life, and Article 8 of the Charter expressly proclaims the right to protection of personal data.
V souvislosti s projednávanou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce tak vyvstává otázka nutného vyvážení požadavků spojených s ochranou různých základních práv, totiž jednak práva na respektování soukromého života a jednak práva na ochranu vlastnictví i práva na účinnou právní ochranu.
The present reference for a preliminary ruling thus raises the question of the need to reconcile the requirements of the protection of different fundamental rights, namely the right to respect for private life on the one hand and the rights to protection of property and to an effective remedy on the other.
Mechanismy umožňující nalézt spravedlivou rovnováhu mezi těmito různými právy a zájmy jsou obsaženy jednak v samotné směrnici 2002/58, která stanoví pravidla určující, ve kterých situacích a v jakém rozsahu je zpracování osobních údajů přípustné a jaké musí být stanoveny záruky, jakož i ve třech směrnicích zmíněných předkládajícím soudem, které obsahují výhradu pro případ, že by opatření přijatá na ochranu práv, která upravují, zasahovala do ochrany osobních údajů.
The mechanisms allowing those different rights and interests to be balanced are contained, first, in Directive 2002/58 itself, in that it provides for rules which determine in what circumstances and to what extent the processing of personal data is lawful and what safeguards must be provided for, and in the three directives mentioned by the national court, which reserve the cases in which the measures adopted to protect the rights they regulate affect the protection of personal data.
Tyto mechanismy dále musí vyplývat z vnitrostátních ustanovení zajišťujících provedení uvedených směrnic přijatých členskými státy a z jejich použití vnitrostátními orgány (viz v tomto smyslu, pokud jde o směrnici 95/46, výše uvedený rozsudek Lindqvist, bod 82).
Second, they result from the adoption by the Member States of national provisions transposing those directives and their application by the national authorities (see, to that effect, with reference to Directive 95/46, Lindqvist, paragraph 82).
Pokud jde o uvedené směrnice, jejich ustanovení jsou poměrně obecná, jelikož musí být použitelná na velké množství rozličných situací, které se mohou ve všech členských státech vyskytnout.
As to those directives, their provisions are relatively general, since they have to be applied to a large number of different situations which may arise in any of the Member States.
Obsahují proto logicky pravidla, která ponechávají členským státům nezbytný prostor pro uvážení, jaká opatření stanoví k jejich provedení ve vnitrostátním právním řádu, aby odpovídala různým možným situacím (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Lindqvist, bod 84).
They therefore logically include rules which leave the Member States with the necessary discretion to define transposition measures which may be adapted to the various situations possible (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 84).
Přitom musí členské státy při provádění výše uvedených směrnic dbát na to, aby se opíraly o výklad těchto směrnic, který umožní zajistit spravedlivou rovnováhu mezi jednotlivými základními právy chráněnými právním řádem Společenství.
That being so, the Member States must, when transposing the directives mentioned above, take care to rely on an interpretation of the directives which allows a fair balance to be struck between the various fundamental rights protected by the Community legal order.
Dále je nutné, aby při plnění opatření, která tyto směrnice provedla ve vnitrostátním právním řádu, orgány a soudy členských států nejen vykládaly své vnitrostátní právo v souladu s uvedenými směrnicemi, ale rovněž, aby se neopíraly o takový jejich výklad, který by byl v rozporu s danými základními právy nebo s jinými obecnými zásadami práva Společenství, jako je zásada přiměřenosti (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Lindqvist, bod 87, a rozsudek ze dne 26. června 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone a další, C-305/05, Sb. rozh. s. I-5305, bod 28).
Further, when implementing the measures transposing those directives, the authorities and courts of the Member States must not only interpret their national law in a manner consistent with those directives but also make sure that they do not rely on an interpretation of them which would be in conflict with those fundamental rights or with the other general principles of Community law, such as the principle of proportionality (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 87, and Case C-305/05 Ordre des barreaux francophones et germanophone and Others [2007] ECR I-5305, paragraph 28).
S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že směrnice 2000/31, směrnice 2001/29, směrnice 2004/48 a směrnice 2002/58 neukládají členským státům, aby v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, stanovily povinnost sdělit osobní údaje za účelem zajištění účinné ochrany autorského práva v rámci občanskoprávního řízení.
In the light of all the foregoing, the answer to the national court’s question must be that Directives 2000/31, 2001/29, 2004/48 and 2002/58 do not require the Member States to lay down, in a situation such as that in the main proceedings, an obligation to communicate personal data in order to ensure effective protection of copyright in the context of civil proceedings.
Právo Společenství však po uvedených státech požaduje, aby při provádění těchto směrnic dbaly na to, aby se opíraly o výklad těchto směrnic, který umožní zajistit spravedlivou rovnováhu mezi jednotlivými základními právy chráněnými právním řádem Společenství.
However, Community law requires that, when transposing those directives, the Member States take care to rely on an interpretation of them which allows a fair balance to be struck between the various fundamental rights
PROMUSICAE právním řádu, orgány a soudy členských států nejen vykládaly své vnitrostátní právo v souladu s těmito směrnicemi, ale rovněž, aby se neopíraly o takový jejich výklad, který by byl v rozporu s danými základními právy nebo s jinými obecnými zásadami práva Společenství, jako je zásada přiměřenosti.
PROMUSICAE protected by the Community legal order. Further, when implementing the measures transposing those directives, the authorities and courts of the Member States must not only interpret their national law in a manner consistent with those directives but also make sure that they do not rely on an interpretation of them which would be in conflict with those fundamental rights or with the other general principles of Community law, such as the principle of proportionality.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
On those grounds, the Court (Grand Chamber) hereby rules:
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu), směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících
Directive 2000/31/EC of the European Parliament and of the Council of 8 June 2000 on certain legal aspects of information society services, in particular electronic commerce, in the Internal Market (‘Directive on electronic commerce’), Directive 2001/29/EC of the European Parliament and of the Council of 22 May 2001 on the harmonisation of certain aspects of copyright and related rights
2008 – VĚC C-275/06 v informační společnosti, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES ze dne 12. července 2002 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických komunikací (směrnice o soukromí a elektronických komunikacích) neukládají členským státům, aby v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, stanovily povinnost sdělit osobní údaje za účelem zajištění účinné ochrany autorského práva v rámci občanskoprávního řízení.
2008 — CASE C-275/06 in the information society, Directive 2004/48/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the enforcement of intellectual property rights, and Directive 2002/58/EC of the European Parliament and of the Council of 12 July 2002 concerning the processing of personal data and the protection of privacy in the electronic communications sector (Directive on privacy and electronic communications) do not require the Member States to lay down, in a situation such as that in the main proceedings, an obligation to communicate personal data in order to ensure effective protection of copyright in the context of civil proceedings.
Právo Společenství však po uvedených státech požaduje, aby při provádění těchto směrnic dbaly na to, aby se opíraly o výklad těchto směrnic, který umožní zajistit spravedlivou rovnováhu mezi jednotlivými základními právy chráněnými právním řádem Společenství.
However, Community law requires that, when transposing those directives, the Member States take care to rely on an interpretation of them which allows a fair balance to be struck between the various fundamental rights protected by the Community legal order.