natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Jinak řečeno, inflační tlaky mohou být důsledkem změn (pokud se jedná o neočekávané změny nebo neočekávaný vývoj, hovoří ekonomové často o šocích), které přimějí spotřebitele, aby zvýšili své výdaje, nebo donutí podniky, aby omezily produkci. V prvním z těchto případů, kdy vzroste poptávka, a to vyvolá inflaci, se v ekonomické literatuře často hovoří o „poptávkové inflaci“ nebo „inflaci tažené poptávkou“.
To put it differently, inflationary pressures can result if there are changes (economists often speak of “shocks” if there are unexpected changes in economic developments) which lead consumers to increase their expenditure or firms to reduce their production.The first instance, where demand increases, resulting in inflation, is often described as “demand-pull inflation” in the economic literature.
V druhém případě, kdy vzrostou náklady, a tím klesne nabídka, což opět vyvolá inflaci, se často hovoří o „nabídkové inflaci“ nebo „nákladové inflaci“.
The second instance, where costs increase and supply therefore decreases, thus also resulting in inflation, is often labelled as “cost-push inflation”.
K opačné situaci, tedy ke vzniku deflačních tlaků, dojde, když klesne agregátní poptávka nebo vzroste agregátní nabídka.
The opposite happens, i.e. deflationary pressures emerge, if aggregate demand falls or aggregate supply increases.
Měnová politika musí často na takovýto vývoj reagovat, aby zajistila cenovou stabilitu.
In general, monetary policy often has to respond to such developments in order to ensure price stability.
V případě inflačních tlaků centrální banka většinou zvýší (reálnou) úrokovou míru, aby zabránila situaci, kdyby se z inflačního tlaku stalo trvalejší odchýlení od cenové stability.
In cases of inflationary pressure, the central bank would normally increase (real) interest rates to prevent that pressure from translating into more persistent deviations from price stability.
Pokud při dané cenové hladině rostou mzdy nebo ceny surovin (například ropy), podniky jsou nuceny snížit počet zaměstnanců a omezit objem výroby.
For a given price level, if wages or the costs of raw materials, such as oil, rise, firms are forced to reduce the number of people they employ and to cut production.
Inflace, ke které v důsledku těchto změn na straně nabídky dojde, se často označuje jako nákladová inflace.
As this is the result of supply-side effects, the resulting inflation is often referred to as “cost-push inflation”.
Zvýšení vnější poptávky po vyváženém zboží by mohlo mít vliv na současnou spotřebu a investice.
Increases in the external demand for export products could have an impact on current consumption and investment.
K růstu cen surovin a vstupních zdrojů potřebných k výrobě, může dojít z různých důvodů. Například objem nabídky surovin (např. ropy) může být nižší, než se očekávalo, nebo může vzrůst celosvětová poptávka po surovinách.
Various circumstances could cause the price of inputs to rise, for instance, if the supply of raw materials such as oil falls short of expectations, or if the worldwide demand for raw materials rises.
Také zvýšení reálných mezd (které nedoprovází odpovídající růst produktivity) povede k poklesu agregátní nabídky a ke snížení zaměstnanosti.
Increases in real wages (which are not matched by increased productivity) will also lead to a decline in aggregate supply and lower employment.
K tomuto zvýšení mezd může dojít v důsledku snížení nabídky práce, kterou může například způsobit vládní nařízení omezující motivaci pracovat (např. vyšší zdanění příjmů z práce).
Such wage increases may result from a decline in the labour supply, which in turn may have been caused by a government regulation which has the effect of reducing the incentives to work (e.g. higher taxes on labour income).
Také posílení moci odborů může vést k růstu reálných mezd.
An increase in the power of trade unions can also result in higher real wages.
náklady by se pak v podobě vyšších cen mohly přenést na zákazníky.
negotiations. Firms’ costs increase if wage settlements are based on these expectations and these costs could be passed on to customers in the form of higher prices.
Podobně lze uvažovat i o procesu, kdy podniky stanoví ceny svých výrobků.
A similar case can be made for price-setting on the part of firms.
Jelikož řada jednotlivých cen je vždy pevně stanovena pro určité období (například na jeden měsíc nebo jeden rok, viz rámeček 4.1), mohou podniky, které plánují zveřejnění nového ceníku, do svých cen již s předstihem zahrnout očekávané zvýšení obecné cenové hladiny nebo mezd v budoucnosti.
As many individual prices remain fixed for a particular period (for one month or one year, for example; see Box 4.1), firms which had planned to publish a new price list may increase their individual prices with immediate effect if they anticipate increases in the general price level or in wages in the future.
Tudíž lze tvrdit, že pokud lidé očekávají inflaci v budoucnu, jejich chování může vyvolat zvýšení inflace v současnosti.
So if people expect inflation in the future, their behaviour can already cause arise in inflation today.
A to je další důvod, proč je velmi důležité, aby měnová politika důvěryhodně plnila svůj cíl udržování cenové stability. Tím totiž stabilizuje dlouhodobá inflační očekávání na nízké úrovni, která odpovídá cenové stabilitě.
This is another reason why it is very important for monetary policy to be credible in its objective of maintaining price stability – in order to stabilise longerterm inflation expectations at low levels, in line with price stability.
Pokud budou výše popsané faktory působit v opačném směru, dojde ke zvýšení agregátní nabídky.
If the factors described above work in the other direction, we will see an increase in aggregate supply.
Například zvýšení produktivity (např. v důsledku zavedení nových technologií) bude při zachování ostatních faktorů mít za následek nižší ceny a vyšší zaměstnanost v krátkém období, jelikož pro podniky bude najímání dalších pracovníků při dané mzdě výhodnější.
For example, an increase in productivity (e.g. based on new technologies) would, all things being equal, lead to lower prices and higher employment in the short run as it becomes more profitable to hire labour at given wages.
Pokud by však reálné mzdy rostly v souladu s růstem produktivity, zaměstnanost by se nezměnila.
However, if real wages were to increase in line with productivity, employment would remain unchanged.
Lze tedy shrnout, že cenovou hladinu může v krátkém období ovlivnit celá řada faktorů a šoků.
Taken together, a variety of factors and shocks can influence the price level in the short run.
Patří mezi ně změny agregátní poptávky a jejích jednotlivých složek, včetně změn fiskální politiky.
Among them are developments in aggregate demand and its various components, including developments in fiscal policy.
Dále se může jedna to změny cen výrobních vstupů, nákladů a produktivity, změny směnných kurzů a změny ve světové ekonomice.
Further changes could relate to changes in input prices, in costs and productivity, in developments in the exchange rate, and in the global economy.
Všechny tyto faktory mají vliv na reálnou hospodářskou aktivitu a na ceny během kratších období.
All these factors could affect real activity and prices over shorter-term horizons.
Co se ale děje během delších časových období?
But what about longerterm horizons?
Význam očekávané inflace Když podniky dojednávají mzdy se svými zaměstnanci nebo když stanoví ceny svých výrobků, snaží se často odhadnout, jaká by mohla být úroveň inflace v následujícím období, například během příštího roku.
The role of expected inflation When firms and employees negotiate wages and when firms set their prices, they often consider what the level of inflation may be in the period ahead, for example, over the following year.
V okamžiku stanovení mezd je očekávaná inflace důležitá, jelikož růst cen v budoucnu sníží množství zboží a služeb, které bude možné za danou nominální mzdu koupit.
Expected inflation matters for current wage settlements, as future price rises will reduce the quantity of goods and services that a given nominal wage can buy.
Proto mohou zaměstnanci v případech, kdy se očekává vysoká inflace, požadovat při mzdových vyjednáváních větší navýšení nominální mzdy.
So, if inflation is expected to be high, employees might demand a higher nominal wage increase during wage
Pokud jsou sjednány takové mzdy, které vycházejí z těchto očekávání, zvýší se celkové náklady podniků a tyto
This brings us to another important distinction in economics. Economists generally draw a distinction between the short run and the long run (see also Box 4.2).
FAKTORY URČUJÍCÍ VÝVOJ CEN V DELŠÍM OBDOBÍ
FACTORS DRIVING PRICE DEVELOPMENTS OVER LONGER-TERM HORIZONS
Jaký je relativní význam výše zmiňovaných faktorů v delších obdobích?
What is the relative importance of these factors on inflation over longerterm horizons?
Nebo jinými slovy – mají stejný vliv na dlouhodobé inflační trendy?
Or in other words: are they all of equal relevance as regards inflationary trends?
Na tuto otázku existuje jednoznačná odpověď – ne. Jak uvidíme, zásadní roli zde hraje měnová politika.
The answer is clearly “no”.We shall see that monetary policy plays a crucial role here.
Jaký vliv má tento rozdíl na naše závěry?
How does this distinction influence our results?
Aniž bychom zabíhali příliš do podrobností, lze tvrdit, že v dlouhém období nemá cenová hladina vliv na celkový produkt.
Without going into too much detail, it can be argued that output does not depend on the price level in the long run.
Jeho velikost určuje objem kapitálu, kvalita a množství dostupné práce, strukturální politika, která ovlivňuje motivaci k práci a k investicím, a technický pokrok ve výrobních odvětvích.
It is determined by the given stock of capital; by the labour force available and the quality of that labour force; by structural policies which influence incentives to work and to invest; and by any technological developments in the field of production.
Jinak řečeno, dlouhodobá úroveň výstupu závisí na řadě reálných nebo nabídkových faktorů. Tyto faktory určují přesnou polohu křivky agregátní nabídky.
In other words, the long-term level of output depends on a number of real or supply-side factors.These factors determine the exact position of the aggregate supply curve.
Jak už bylo zmíněno v předchozích odstavcích, změna měnové politiky má na ceny dopad se zpožděním v rozsahu zhruba jednoho až tří let.
As already mentioned in previous paragraphs, there is a time lag of about one to three years between changes in monetary policy and the impact on prices.
Z toho vyplývá, že měnová politika nemůže zabránit neočekávanému vývoji reálné ekonomiky nebo šokům v jejich krátkodobém vlivu na inflaci.
This implies that monetary policy cannot prevent unexpected real economic developments or shocks from having some short-run impact on inflation.
Ekonomové se však obecně shodují, že měnová politika může určovat cenový vývoj v delším časovém období, a tudíž i „trend“ inflace, tedy vývoj cenové hladiny v ekonomice, kde již pominul vliv krátkodobých výkyvů.
However, there is widespread agreement among economists that monetary policy can control price developments over the longerterm and therefore also the “trend” of inflation, i.e. the change in the price level when the economy has fully incorporated shortterm disturbances.
V dlouhém období jsou ceny pružné a mohou plně reagovat na změny nabídky a poptávky.
In the long run, prices are flexible and can respond fully to changes in supply and demand.
V krátkém období je však naopak řada jednotlivých cen strnulá a tyto ceny se po určitou dobu nemění (viz rámeček 4.1).
However, in the short run many individual prices are sticky and will remain at their current levels for some time (see Box 4.1).
Další křivka, která určuje rovnovážný stav ekonomiky, je křivka agregátní poptávky.
The other curve that determines the state of equilibrium of the economy is the aggregate demand curve.
Ukázali jsme si, že zvýšení agregátní poptávky mohou způsobit různé faktory.
As we have seen, a number of factors can lead to increases in aggregate demand.
Jedná se například o zvýšení vládních výdajů nebo vnější poptávky po vývozech, nebo o vyšší očekávání budoucího růstu produktivity, které může mít vliv na současnou spotřebu a investice.
Among them are increases in government expenditures, in external demand for exports, and in improved expectations of future productivity developments which might have an impact on current consumption and investment.
I když mnoho z těchto ukazatelů může vzrůst i na poměrně dlouhou dobu, je zřejmé, že trvalé zvýšení cenové hladiny může v dlouhém období způsobovat pouze trvale expanzivní měnová politika. Tato skutečnost se často připomíná, když se zmiňuje známé tvrzení, že „inflace je vždy a všude peněžní jev“.
It is obvious, however, that although many of these factors can increase even for a protracted period, a sustained increase in the general price level can, in the long run, only be driven by a sustained and ongoing expansionary monetary policy.This point is often made in terms of the famous statement according to which “inflation is always and everywhere a monetary phenomenon”.
Řada empirických studií tuto hypotézu potvrdila. Základním důvodem pro inflační tlaky v dlouhém období je tedy trvalý růst nabídky peněz neboli trvale expanzivní měnová politika.
Indeed, a number of empirical studies have provided evidence in favour of this hypothesis.The ultimate reason for an inflationary process in the longer run is, therefore, a sustained increase in money supply which is equivalent to a sustained expansionary monetary policy.
4 nakonec také k růstu cenové hladiny. Tento důsledek lze dobře ilustrovat pomocí kvantitativní teorie peněz, jednoho ze základních ekonomických vztahů, který podrobněji vysvětluje vztah mezi penězi a cenami (viz rámeček 4.3 níže).
4 increases the money supply by too much, the price level will ultimately also increase.This basic result is illustrated by the fundamental economic concept which addresses in more detail the relationship between money and prices, namely the quantity theory of money (see Box 4.3 below).
Měnová politika tedy v dlouhodobějším horizontu určuje, zda inflace vzroste, nebo bude udržena na nízké úrovni.
In a longerterm perspective, monetary policy actions thus determine whether inflation is allowed to rise or is kept low.
Jinými slovy, centrální banka, která ovládá nabídku peněz a krátkodobé úrokové sazby, v konečném důsledku také určuje míru inflace v delším časovém období.
In other words, a central bank that controls the money supply and the shortterm interest rate has ultimate control over the rate of inflation over longerterm horizons.
Pokud centrální banka udržuje krátkodobé úrokové sazby na příliš nízké úrovni a nadměrně zvyšuje nabídku peněz, dojde
If the central bank keeps shortterm interest rates too low and
RÁMEČEK 4.3 KVANTITATIVNÍ TEORIE PENĚZ
BOX 4.3 THE QUANTITY THEORY OF MONEY
Podle vztahu, který se obecně označuje jako kvantitativní rovnice, se změna objemu peněžní zásoby v ekonomice ( M) rovná změně nominálních transakcí (odvozené přibližně jako změna reálné hospodářské aktivity ( YR) plus změna cenové hladiny ( P)) minus změně rychlosti oběhu peněz ( V).
According to an identity which is widely known as the quantity equation, the change in the money stock ( M) in an economy equals the change in nominal transactions (approximated by the change in real activity ( YR) plus the change in the price level ( P)), minus the change in velocity ( V).The latter variable can be defined as the speed with which money is transferred between different money holders and thus determines how much money is required to serve a particular level of nominal transactions.12 In short:
Zaprvé, lze předpokládat, že výstup v dlouhém období určují reálné faktory, jako například výrobní možnosti společnosti, její požadavky a preference.
First, output can, in the long run, be regarded as being determined by real-side factors like the productive opportunities of the community and its tastes and preferences.
Zadruhé, předpokládá se, že rychlost oběhu peněz určují v dlouhém období platební zvyklosti, finanční a hospodářské vztahy ovlivňující vypořádání transakcí a úroveň výnosů plynoucích z držby peněz v porovnání s držbou jiných aktiv.
Second, in the long run, velocity is regarded as being determined by payment practices, financial and economic arrangements for effecting transactions and costs of and returns from holding money instead of other assets.
Z toho pak vyplývá, že objem nabídky peněz – který je výsledkem rozhodnutí měnových orgánů – souvisí v dlouhém období s úrovní cen.
It then follows that the quantity of money supply – which is determined by the decisions taken by the monetary authorities – is, in the long run, linked to the price level.
Jinak řečeno, v dlouhém období určují cenovou hladinu přímo změny objemu peněžní zásoby, přičemž ceny se vyvíjejí poměrně podle objemu peněz.
Put another way, over longerterm horizons, the price level is determined directly by changes in the quantity of money and it moves proportionally to the latter.
Jedním z důsledků tohoto tvrzení je, že orgán, který určuje nabídku peněz, tedy centrální banka, je v konečném důsledku odpovědný za dlouhodobý trend inflace.
One implication of this is that the institution which determines the supply of money, namely the central bank, is ultimately responsible for longerterm trends in inflation.
Jedná se o rovnost, tedy jasné vyjádření vztahů mezi veličinami. Tato rovnice tedy neukazuje, co je příčinou a co důsledkem.
This relationship is a socalled identity, i.e. a relationship that can obviously not be falsified.
Příčinné vztahy si můžeme pouze odvodit, pokud vezmeme do úvahy další předpoklady týkající se proměnných použitých v této rovnici.
It therefore does not provide any statements about causality.A sense of causality can only be inferred if further assumptions regarding the determinants of the variables are taken into account.
12 To vychází ze skutečnosti, že na levé straně kvantitativní rovnice máme celkové množství používaných peněz a na pravé straně objem transakcí.
12Th is reflects the fact that the left-hand side of the equation sums up the amount of money used, whereas the right-hand side reflects the value of the transaction.
MĚNOVÁ POLITIKA ECB
THE ECB’S MONETARY POLICY
Tato kapitola podrobně popisuje, jak vznikla Hospodářská a měnová unie, která instituce odpovídá za jednotnou měnovou politiku v eurozóně, jakou úlohu má Eurosystém a jak se snaží plnit své povinnosti.
This chapter provides detailed information to help answer questions such as how EMU came about, which body is responsible for the single monetary policy in the euro area, what the primary objective of the Eurosystem is, and how it tries to achieve its mandate.
přináší stručný historický přehled.
5.1 gives a short historical overview.
5.1 se zabývá institucionálním rámcem.
5.2 elaborates on the institutional framework.
5.3 se zaměřuje na strategii měnové politiky ECB.
5.3 focuses on the ECB’s monetary policy strategy.
popisuje operační rámec Eurosystému.
5.4 sheds some light on the Eurosystem’s operational framework.
MĚNOVÁ
THE ECB’S MONETARY
První etapa Hospodářské a měnové unie Po Delorsově zprávě rozhodla Evropská rada v červnu 1989, že první etapa HMU bude zahájena 1. července 1990. Zároveň byly Výboru guvernérů centrálních bank členských států Evropského hospodářského společenství, který od svého vzniku v květnu 1964 hrál stále významnější úlohu v měnové spolupráci, svěřeny další úkoly.
Stage One of EMU Following the Delors Report, the European Council, in June 1989, decided that the first stage of EMU should be launched on 1 July 1990.At the same time, the Committee of Governors of the central banks of the Member States of the European Economic Community, which had played an increasingly important role in monetary cooperation since it was established in May 1964, was given additional responsibilities.
Historie – tři etapy Hospodářské a měnové unie Myšlenka společného, jednotného a stabilního měnového systému v Evropě není žádnou novinkou (viz rámeček 5.1).
History – the three stages of Economic and Monetary Union The idea that Europe should have a single, unified and stable monetary system has its roots far back in history (see Box 5.1).
Po neúspěšném pokusu začátkem 70. let 20. století přišel rozhodný podnět k integraci v červnu 1988, když Evropská rada opětovně potvrdila záměr postupně dosáhnout hospodářské a měnové unie.
After one unsuccessful attempt in the early 1970s, a decisive impetus to the integration process came about in June 1988, when the European Council reconfirmed the objective to gradually achieve economic and monetary union.
Zpráva tohoto výboru (tzv. Delorsova zpráva) předložená v dubnu 1989 navrhovala zavedení Hospodářské a měnové unie (HMU) ve třech samostatných, avšak na sebe navazujících krocích.
A committee chaired by Jacques Delors, the then President of the European Commission, was set up to study and propose concrete stages leading to this union.The committee’s report (the socalled “Delors Report”), presented in April 1989, proposed the introduction of an Economic and Monetary Union (EMU) in three discrete but evolutionary steps.
K realizaci druhé a třetí etapy HMU a zavedení potřebné institucionální struktury bylo třeba změnit Smlouvu o založení Evropského společenství (tzv. Římskou smlouvu).
In order for Stages Two and Three to take place, the Treaty establishing the European Community (the socalled “Treaty of Rome”) had to be revised so that the required institutional structure could be established.
Za tímto účelem se v roce 1991 konala mezivládní konference o HMU, která probíhala souběžně s mezivládní konferencí o politické unii. Výbor guvernérů předložil mezivládní konferenci návrh statutu ESCB a ECB.
For this purpose, an Intergovernmental Conference on EMU was held in 1991 in parallel with the Intergovernmental Conference on political union.The Committee of Governors submitted the draft Statute of the ESCB and of the ECB to the Intergovernmental Conference.
Jednání vyústila ve Smlouvu o Evropské unii. Smlouva pak byla dojednána v prosinci 1991 a 7. února 1992 byla podepsána v Maastrichtu.
The negotiations resulted in the Treaty on European Union, which was agreed in December 1991 and signed in Maastricht on 7 February 1992.
Vzhledem ke zdlouhavému ratifikačnímu procesu však nabyla účinnosti až 1. listopadu 1993.
However, owing to delays in the ratification process, it did not come into force until 1 November 1993.
Evropská komise předkládá svůj první návrh prosinec
1962 The European Commission makes its first proposal
Evropská rada na zasedání v Madridu rozhoduje hospodářské a měnové unie (tzv. Marjolinův plán).
(Marjolin-Memorandum) for economic and monetary the single currency and sets out the scenario for its union.
o názvu jednotné měny a určuje scénář jejího květen
adoption and the cash changeover.
Vzniká Výbor guvernérů centrálních bank členských zavedení a výměny hotovosti.
A Committee of Governors of central banks of the
zemí Evropského hospodářského společenství prosinec
Dec. 1996 The EMI presents specimen banknotes to the European
EMI předkládá Evropské radě návrhy bankovek.
Member States of the European Economic Community
Evropská rada schvaluje tzv.
June 1997 The European Council agrees on the “Stability and
Wernerova zpráva přináší plán na uskutečnění květen
1970 The Werner Report sets out a plan to realise an
Belgie, Německo, Španělsko, Francie, Irsko, hospodářské a měnové unie ve Společenství do
Italy, economic and monetary union in the Community by
Portugalsko a Finsko jsou vyhodnoceny jako duben
and Finland are considered to fulfil the necessary
Je zaveden systém progresivního zužování země, které splňují podmínky nezbytné pro fluktuačních pásem mezi měnami členských států zavedení eura jako jednotné měny.
A system (the “snake”) for the progressive narrowing of conditions for the adoption of the euro as their single the margins of fluctuation between the currencies of the currency; the Members of the Executive Board of the
Evropského hospodářského společenství (tzv.
Member States of the European Economic Community is
jmenováni členové Výkonné rady ECB.
ECB are appointed.