natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Podle mého názoru tedy článek 10 ES za této situace správnímu orgánu ukládá,
In a situation of that kind I think that Article 10 EC requires the administrative
Následná judikatura Soudního dvora dovoluje do jisté míry některé z těchto pochybností uvést na pravou míru.
Some of those doubts can be removed, to a certain extent, by the Court’s subsequent case-law.
Opakovanými odkazy na výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz a povýšením „okolností“ vyjmenovaných v tomto rozsudku na úroveň „podmínek“ má totiž Soudní dvůr, jak se zdá, v úmyslu učinit z tohoto rozsudku ve své 23 — C-151/93, Recueil, s. I-4915.24 — Bod 20.
In referring to Kühne & Heitz on several occasions and in raising the ‘circumstances’ listed in it to the status of 23 — Case C-151/93 [1994] ECR I-4915.24 — Paragraph 20.
Kapferer, jakož i i-21 Germany a Arcor, tuto kategorizaci dokládají, vzhledem k tomu, že odkazují na výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz k tomu, aby se od něj lépe odlišily, a to více či méně zřetelným způsobem 30. 58.
29Kapferer and i-21 Germany and Arcor bear witness to this categorisation as, in those cases, the Court refers to Kühne & Heitz in order to distinguish them from it, in a more or less clear-cut way. 30 58. Thus, in Kapferer, the Court refers to the
Ve výše uvedeném rozsudku Kapferer tak Soudní dvůr zmiňuje „podmínku“, podle níž musí mít dotčený orgán pravomoc přehodnotit konečné rozhodnutí 26.
‘condition’ that the body concerned should be empowered to reopen a final decision.
Krom toho ve svém rozsudku ze dne 19. září 2006, i-21 Germany a Arcor 27, Soudní dvůr uvádí, že z bodu 28 výše uvedeného rozsudku Kühne & Heitz vyplývá, že „správní orgán odpovědný za přijetí správního rozhodnutí je povinen na základě zásady spolupráce vyplývající z článku 10 ES přezkoumat toto rozhodnutí a případně ho přehodnotit, jsou-li splněny čtyři podmínky“ 28. 60.
26In addition, in i-21 Germany and Arcor 27 the Court states that it follows from paragraph 28 of Kühne & Heitz that ‘the administrative body responsible for the adoption of an administrative decision is, in accordance with the principle of cooperation arising from Article 10 EC, under an obligation to review and possibly to reopen that decision if four conditions are fulfilled’. 28 60.
Ve výše uvedeném rozsudku Kapferer tak Soudní dvůr projevuje přinejmenším obezřetný přístup, pokud jde o možnost přenesení zásad zakotvených ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz na konečné správní rozhodnutí v kontextu soudního rozhodnutí, které nabylo právní moci 31. Poukazuje-li opatrně na první podmínku stanovenou v tomto rozsudku, a sice na existenci pravomoci dotčeného orgánu na základě vnitrostátního práva přehodnotit rozhodnutí, které předtím přijal, 29 — Jak zdůrazňuje Komise v bodě 21 svého vyjádření, lze tedy mít za to, že Soudní dvůr výše uvedeným rozsudkem Kühne & Heitz zavedl ve prospěch procesních subjektů vedle povinnosti státu poskytnout náhradu v případě porušení práva Společenství ze strany vnitrostátního soudu, který rozhodoval v posledním stupni (kterážto povinnost vyplývá z výše uvedeného rozsudku Köbler), také druhý právní prostředek umožňující, aby uplatnily právo, které jim zaručuje právo Společenství, navzdory výkladu použitelných ustanovení, který byl v rozporu s právem Společenství, a navzdory porušení povinnosti předložit předběžnou otázku. 59.
Accordingly, in Kapferer the Court appears to be at the very least cautious with regard to the possibility of transposing the principles developed in Kühne & Heitz in relation to a final administrative decision to the context of a final judicial decision. 31Whilst the Court refers cautiously to the first condition laid down by that judgment, namely that the body concerned should be empowered under national law to reopen the 29 — As the Commission notes in paragraph 21 of its observations, it is possible to take the view that, in Kühne & Heitz, the Court instituted in favour of individuals, in addition to the State’s obligation to make reparation for the infringement of Community law by a national court ruling at final instance (which derives from Köbler), a second remedy to enable individuals to assert — in spite of the interpretation contrary to Community law of the relevant provisions and the breach of the obligation to seek a preliminary ruling — a right which they are guaranteed by Community law. 59.
To nic nemění na tom, že výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz je zřejmě určen především k řešení konkrétního případu, tj. případu žádosti o přezkum správního rozhodnutí, které se stalo konečným po vyčerpání vnitrostátních procesních prostředků a které se ukazuje být v rozporu s právem Společenství, tak jak ho později vyložil Soudní dvůr, aniž by vnitrostátní soud, který rozhodoval v posledním stupni, předložil Soudnímu dvoru předběžnou 30 — Uvádím též, že druhá otázka, kterou položil Finanzgericht Hamburg v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, na jejímž základě byl vydán rozsudek ze dne 6. dubna 2006, ED & F Man Sugar (C-274/04, Sb. rozh. s. I-3269), mohla přimět Soudní dvůr k tomu, aby se vyhranil vůči výše uvedenému rozsudku Kühne & Heitz. Soudní dvůr však vzhledem ke své odpovědi na první otázku dospěl k názoru, že není třeba na druhou otázku odpovídat. 31 — Tato opatrnost je vyjádřena v následující pasáži rozsudku: „i kdyby byly zásady stanovené v [rozsudku Kühne & Heitz] použitelné na takový kontext, který se stejně jako kontext věci v původním řízení týká soudního rozhodnutí, které nabylo právní moci“ (bod 23). 26 — Bod 23.27 — C-392/04 a C-422/04 (Sb. rozh. s. 8559).28 — Bod 52 (zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska).
Nevertheless, Kühne & Heitz seems mainly intended to govern a specific case, namely that of an application for the review of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted 30 — I would also mention that the second question from the Finanzgericht Hamburg in the reference for a preliminary ruling in Case C-274/04 ED & F Man Sugar [2006] ECR I-3269 could have led the Court to set out its position in relation to Kühne & Heitz. However, in view of its reply to the first question, the Court found it unnecessary to reply to the second. 31 — That caution is expressed in the following passage from the judgment: ‘even assuming that the principles laid down in [Kühne & Heitz] could be transposed into a context which, like that of the main proceedings, relates to a final judicial decision’ (paragraph 23). 26 — Paragraph 23.27 — Joined Cases C-392/04 and C-422/04 [2006] ECR I-8559.28 — Paragraph 52 (emphasis added).
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA Y. BOTA – VĚC C-2/06 činí tak proto, aby hned konstatoval, že tato podmínka není splněna v kontextu věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Kapferer.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 decision it has previously adopted, the Court states immediately that that condition is not satisfied in the context of Kapferer.
Následně po tomto rozsudku i-21 a Arcor bezúspěšně požadovaly vrácení poplatku, který zaplatily.
Following that judgment, i-21 and Arcor unsuccessfully sought repayment of the fees which they had paid.
Obě dvě tak podaly žaloby u Verwaltungsgericht, který je zamítl z toho důvodu, že jejich platební výměry nabyly právní moci a že není v projednávaném případě namístě zpochybnit odmítnutí správního orgánu tyto výměry zrušit.
Each of them therefore brought proceedings before the Verwaltungsgericht (Administrative Court), which dismissed their actions on the ground that their fee notices had become final and that in the case in point there were no grounds for challenging the administrative body’s refusal to withdraw those assessments.
1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/13/ES ze dne 10. dubna 1997 o společném rámci pro obecná povolení a individuální licence v oblasti telekomunikačních služeb 32 brání uložení poplatku za
Since i-21 and Arcor took the view that the Verwaltungsgericht had erred in law in relation not only to national law but also to Community law, they brought appeals on a point of law before the Bundesverwaltungsgericht.
Dvěma telekomunikačním podnikům, i-21 a Arcor, byly uloženy poplatky za jejich individuální telekomunikační licenci.
Two telecommunications undertakings, i-21 and Arcor, were charged fees for their individual telecommunications licences.
Tyto poplatky bez námitek zaplatily a nepodaly odvolání ve lhůtě jednoho měsíce od oznámení platebních výměrů.
They paid the fees without objection and did not appeal within the timelimit of one month from the date of notification of the fee assessments.
Výše uvedených poplatků byla založena na předpokládané částce obecných administrativních nákladů regulačního úřadu za období 30 let.
The amount of the fees was based on the anticipated general administrative costs of the regulatory authority over a period of 30 years.
1 směrnice 97/13 musejí být vykládány tak, že nařizují zrušení platebních výměrů, které nebyly napadeny ve lhůtě stanovené vnitrostátním právem, jestliže vnitrostátní právo takové zrušení dovoluje, ale nepožaduje.
The second question from the Bundesverwaltungsgericht was whether Article 10 EC and Article 11(1) of Directive 97/13 were to be interpreted as meaning that fee assessments which had not been contested within the timelimit laid down by national law had to be set aside where it was permissible, but not mandatory, under national law to set them aside.
Věc, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz, je […] zcela odlišná od věcí dotčených v původních řízeních. Podnik Kühne & Heitz NV totiž vyčerpal všechny opravné prostředky, které měl k dispozici, zatímco ve věcech v původních řízeních i-21 a Arcor neuplatnily své právo podat odvolání proti platebním výměrům, které jim byly určeny. 67.
The case giving rise to the judgment in Kühne & Heitz … was entirely different from those in the main proceedings. Whilst the undertaking Kühne & Heitz NV had exhausted all legal remedies available to it, i-21 and Arcor did not avail themselves of their right to appeal against the fee assessments issued to them. 67.
11 odst. 1 směrnice 97/13 mají za následek omezení diskreční pravomoci vnitrostátního regulačního úřadu, pokud jde o zrušení platebních výměrů 33, zejména s ohledem na to,
It is clear from the orders for reference that the national court wished the Court to state its position on the question whether Article 10 EC and Article 11(1) of Direct- ive 97/13 had the effect of limiting the national regulatory authority’s discretion with regard to the withdrawal of assessment notices, 33 having regard in particular to the
V důsledku toho, v rozporu s argumentem uplatněným i-21, není výše uvedený rozsudek Kühne & Heitz relevantní pro účely určení, zda v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, je správní orgán povinen znovu přezkoumat rozhodnutí, která nabyla právní moci.“ 34 — Bundesverwaltungsgericht v tomto ohledu uvedl, že opravné prostředky „Revision“ nemohou obstát, použije-li se pouze vnitrostátní právo.
Accordingly, contrary to the arguments advanced by i-21, the judgment in Kühne & Heitz is not relevant for the purposes of determining whether, in a situation such as that in the main proceedings, an administrative body is under an obligation to review decisions which have become final.’ 33 — It should be borne in mind that, according to German case-law, the administrative authority in principle has a discretion, under Paragraph 48(1) of the VwVfG, to withdraw an unlawful administrative act that has become final.
Podle tohoto soudu se nejednalo o případ, že by zachování platebních výměrů v platnosti bylo „jednoduše neúnosné“ a že by diskreční pravomoc orgánu byla natolik omezena, že by nemohl než výměry zrušit.
However, such discretion may be extinguished if upholding the act in question is ‘outright intolerable’ by reference to the concepts of public policy, good faith, fairness, equal treatment or manifest unlawfulness.
33 — Připomínám, že podle německé judikatury má správní orgán na základě čl. 48 odst.
34 — In this connection the Bundesverwaltungsgericht observed that the appeals on a point of law could not succeed on the basis of national law alone.
1 VwVfG v zásadě diskreční pravomoc zrušit protiprávní správní akt, který se stal konečným. Tato diskreční pravomoc se však může zcela vytratit, jestliže je zachování dotčeného aktu v platnosti „jednoduše neúnosné“ z hlediska veřejného pořádku, dobré víry, spravedlnosti, rovného zacházení či zjevné protiprávnosti.
According to that court, those were not cases in which to uphold the assessments would have been ‘outright intolerable’ and in which the administration’s discretion would have been reduced to such a degree that it had no choice other than to withdraw the notices.
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA Y. BOTA – VĚC C-2/06 soud při ověřování, zda kritéria vycházející z německé judikatury, díky nimž lze posoudit pojem „jednoduše neúnosné“, nejsou používána rozdílně podle toho, zda se jedná o vnitrostátní právo, nebo o právo Společenství.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 purpose of verifying that the criteria derived from German caselaw for assessing the term ‘outright intolerable’ are not applied differently, depending on whether national or Community law is in issue.
Vzhledem k tomu, že se tedy řešení zakotvené ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz nepoužije na případ, kdy proti správnímu rozhodnutí, jehož zrušení je požadováno, nebyl podán procesní prostředek ve lhůtě stanovené vnitrostátním právem, otázka, zda příslušný správní orgán je, či není povinen provést takové zrušení, zcela závisí na vnitrostátních ustanoveních použitelných na danou oblast, a sice na čl. 48 odst. 1 VwVfG. V takovém případě je zásada procesní autonomie členských států plně dodržena, i když je ohraničena zásadou efektivity a zásadou rovnocennosti. V projednávaném případě bude hrát rozhodující úlohu právě posledně uvedená zásada. 71.
As the outcome reached in Kühne & Heitz is therefore not applicable where the administrative decision whose withdrawal is sought was not appealed against within the timelimit laid down by national law, the question whether or not the competent administrative body was required to withdraw it rests entirely on the relevant national provisions, namely Paragraph 48(1) of the VwVfG. In such a situation, the principle of procedural autonomy of the Member States is fully preserved, even if it remains restricted by the principle of effectiveness and the principle of equivalence. It is indeed the latter principle that will play a decisive part here. 71.
Mezi tato kritéria patří i kritérium zjevné protiprávnosti správního aktu ve vztahu k normám vyšší právní síly.
Manifest unlawfulness of the administrative act in relation to rules of higher-ranking law is one of those criteria.
Soudní dvůr tedy zdůrazňuje, stále ještě s odkazem na zásadu rovnocennosti, že „[p]okud je na základě pravidel vnitrostátního práva správní orgán povinen zrušit správní rozhodnutí, které nabylo právní moci, je-li toto rozhodnutí zjevně neslučitelné s vnitrostátním právem, tatáž povinnost musí existovat, je-li toto rozhodnutí zjevně neslučitelné s právem Společenství“ 37.
Still referring to the principle of equivalence, the Court adds that ‘where, pursuant to rules of national law, the administration is required to withdraw an administrative decision which has become final if that decision is manifestly incompatible with domestic law, that same obligation must exist if the decision is manifestly incompatible with Community law’.
Soudní dvůr tak poskytl vnitrostátnímu soudu jistá vodítka 38, načež ponechává na jeho uvážení, aby „posoudil, zda taková právní úprava jasně neslučitelná s právem Společenství, jako je právní úprava, na které se zakládají platební výměry dotčené v původních řízeních, je zjevně protiprávní ve smyslu dotyčného vnitrostátního práva“ 39.
37 After giving the national court some guidance, 38the Court leaves it to the latter ‘to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with Community law, such as that on which the fee assessments at issue in the main proceedings is based, constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned’. 39
Zásada rovnocennosti totiž vyžaduje, aby se vnitrostátní procesní pravidla „používala bez rozdílu na opravné prostředky založené na porušení práva Společenství a opravné prostředky založené na porušení vnitrostátního práva“ 35.
The principle of equivalence requires that all the national procedural rules ‘apply without distinction to appeals on the ground of infringement of Community law and to appeals on the ground of disregard of national law’.
Podle Soudního dvora z toho plyne, že „jestliže vnitrostátní pravidla použitelná na opravné prostředky ukládají povinnost zrušit protiprávní správní akt s ohledem na vnitrostátní právo, i když tento akt nabyl právní moci, pokud je zachování platnosti tohoto aktu ‚jednoduše neúnosné‘, tatáž povinnost zrušení musí existovat za stejných podmínek v případě správního aktu, který není v souladu s právem Společenství“ 36.
35 It follows, according to the Court, that ‘if the national rules applicable to appeals impose an obligation to withdraw an administrative act that is unlawful under domestic law, even though that act has become final, where to uphold that act would be “outright intolerable”, the same obligation to withdraw must exist under equivalent conditions in the case of an administrative act which does not comply with Community law’.
Soudní dvůr tedy povede vnitrostátní
36 The Court will therefore guide the national court for the
35 — Výše uvedený rozsudek i-21 Germany a Arcor (bod 62).36 — Tamtéž (bod 63).
35 — i-21 Germany and Arcor, paragraph 62.36 — Ibidem, paragraph 63.
Soudní dvůr proto dává vnitrostátnímu soudu následující odpověď: v případě neslučitelnosti tohoto rozhodnutí s právem Společenství, tak jak ho později vyložil Soudní dvůr.
Consequently the Court’s reply to the referring court is worded as follows: the decision is incompatible with Community law as subsequently interpreted by the Court.
V souladu se zásadou procesní autonomie členských států se tedy má v plném rozsahu použít vnitrostátní procesní právo.
Therefore national procedural law is to apply fully in accordance with the principle of procedural autonomy of the Member States.
11 odst. 1 směrnice 97/13 ukládá vnitrostátnímu soudu, aby posoudil, zda taková právní úprava jasně neslučitelná s právem Společenství […] je zjevně protiprávní ve smyslu dotyčného vnitrostátního práva.
‘Article 10 EC, read in conjunction with Article 11(1) of Directive 97/13, requires the national court to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with the Community law … constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned.
Je-li tomu tak, přísluší tomuto soudu z toho vyvodit veškeré důsledky, které z toho vyplývají podle jeho vnitrostátního práva, co se týče zrušení [výměrů]“ 40.
If that is the case, it is for the national court to draw the necessary conclusions under its national law with regard to the withdrawal of [the fee assessments].’ 40
Prokáže-li se však, že vnitrostátní procesní pravidlo bránící přezkumu konečného rozhodnutí je v rozporu se zásadou rovnocennosti nebo se zásadou efektivity, pak by měl vnitrostátní soud od použití takového pravidla upustit.
However, if it is shown that a national procedural rule preventing the review of a final decision is contrary to the principle of equivalence and/or the principle of effectiveness, that rule should be disregarded by the national court.
Nedávnou judikaturu v oblasti přezkumu konečných správních a soudních rozhodnutí lze dle mého názoru shrnout následovně.
The recent caselaw concerning the review of final administrative and judicial decisions may, in my view, be summarised as follows.
Pokud jde konkrétněji o problematiku přezkumu konečných správních rozhodnutí, vyvolává článek 10 ES účinky různé povahy a intenzity podle toho, o jaký případ se jedná.
Regarding the specific issue of the review of final administrative decisions, Article 10 EC produces effects the nature and intensity of which vary, depending on the situation.
S ohledem na důležitost zásady právní jistoty a zásady překážky věci pravomocně rozsouzené jak v právním řádu Společenství, tak ve vnitrostátních právních řádech, je pravidlem, že právo Společenství neukládá vnitrostátnímu orgánu, aby přehodnotil konečné rozhodnutí, které vydal, a to ani
Having regard to the importance of the principles of legal certainty and res judicata in the Community and national legal systems, the rule is that Community law does not require a national authority to reopen a final decision which it has adopted, even if
Z výše uvedeného rozsudku i-21 Germany a Arcor tak vyplývá, že v případě konečného správního rozhodnutí, které nebylo napadeno soudním opravným prostředkem, článek 10 ES ve spojení v ustanovením práva Společenství, na jehož porušení je poukazováno, nutí alespoň vnitrostátní soud, kterému byl případ předložen
Thus it is clear from i-21 Germany and Arcor that, in the case of a final administrative decision which has not been the subject of an appeal to a court, Article 10 EC, in conjunction with the Community provision which is alleged to have been infringed, requires at the very least the national court to which the matter has been referred by
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA Y. BOTA – VĚC C-2/06 kvůli odmítnutí příslušného správního orgánu toto rozhodnutí přezkoumat, aby ověřil, zda procesní pravidla jeho vnitrostátního práva nepovedou na základě uplatnění zásady rovnocennosti k tomu, že přezkoumání, případně zrušení, uvedeného rozhodnutí bude povinné.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 reason of the competent national authority’s refusal to review the decision to verify that the procedural rules of national law do not result, through the principle of equivalence, in it being necessary to review and, where appropriate, withdraw the decision.
234 třetího pododstavce ES má totiž článek 10 ES za následek, že přeměňuje možnost danou správnímu orgánu jeho vnitrostátním právem na povinnost přezkoumat konečné správní rozhodnutí odporující právu Společenství a toto rozhodnutí podle výsledků přezkumu zrušit, nebo zachovat.
Where Community law is misinterpreted by a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law and that court infringes its obligation under the third paragraph of Article 234 EC to seek a preliminary ruling, Article 10 EC has the effect of converting the power conferred upon an administrative body by national law into an obligation to review a final administrative decision contrary to Community law and, depending on the outcome of the review, to withdraw that decision.
Článek 10 ES v tomto případě ukládá využít veškerých možných nástrojů dostupných ve vnitrostátním procesním právu k tomu, aby se dosáhlo přezkumu, pakliže to toto právo dovoluje, a případně zrušení konečného správního rozhodnutí, které je v rozporu s právem Společenství.
Here Article 10 EC requires every means potentially available in national procedural law to be used to bring about, if national procedural law so authorises, the review and, as the case may be, the withdrawal of the final administrative decision which is contrary to Community law.
Řešení vzešlé z výše uvedeného rozsudku Kühne & Heitz tak umožňuje překonat prostřednictvím článku 10 ES negativní důsledky vyvolané nepodáním žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v situaci uvedené v čl. 234 třetím pododstavci ES tím, že procesním subjektům, které využily procesních prostředků upravených jejich vnitrostátním právem, nabízí novou možnost uplatnit práva, která jim přiznává právo Společenství. 80.
The approach taken in Kühne & Heitz therefore provides a means of mitigating, through Article 10 EC, the negative effects of the lack of a reference for a preliminary ruling in the situation referred to in the third paragraph of Article 234 EC, by offering individuals who have exhausted the remedies available under domestic law a further opportunity to assert the rights conferred upon them by Community law. 80.