natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Cílem úmluvy ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s.
The Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (OJ 1978 L 304, p.
Za tímto účelem zavedla tato úmluva pravidla pro příslušnost a řízení o uznání a výkonu rozhodnutí v těchto věcech.
To that end, it introduced rules on jurisdiction and procedures for the recognition and enforcement of judgments in those matters.
Daná pravidla se zakládala na zásadě důvěry soudů jednoho smluvního státu v rozhodnutí přijatá soudy jiného smluvního státu a naopak.
Those rules were based on the principle of the trust of the courts of one Contracting State in the decisions taken by the courts of another Contracting State and vice versa.
Podle svého článku 1 se tato úmluva nevztahuje na věci týkající osobního stavu nebo způsobilosti fyzických osob k právům a právním úkonům a majetkových práv vyplývajících z manželských vztahů.
According to Article 1 thereof, that convention is not to apply as regards the status or legal capacity of natural persons and rights in property arising out of a matrimonial relationship.
Při vědomí, že zájem dítěte má ve věcech péče o dítě prvořadou důležitost a že je třeba jej mezinárodní úpravou chránit před škodlivými účinky jeho protiprávního přemístění nebo zadržování a stanovit postupy k zajištění jeho bezodkladného návratu do
The 1980 Hague Convention was adopted on the basis that the interests of children are of paramount importance in matters relating to their custody and that it is necessary to protect children internationally from the harmful effects of their wrongful removal or retention and to establish procedures to ensure their prompt return to the State of their habitual residence, as well as to secure protection for rights of access.
Zaměření úmluv zmíněných ve dvou předcházejících bodech bylo, pokud jde o věci manželské a věci rodičovské zodpovědnosti, převzato nařízením.
The guiding principles of the conventions referred to in the two previous paragraphs were taken over, in matrimonial matters and matters of parental responsibility, by the Regulation.
To je použitelné na věci občanskoprávní, týkající se jednak rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné, a jednak přiznání, výkonu, převedení a úplného nebo částečného odnětí rodičovské zodpovědnosti.
The Regulation is applicable in civil matters relating to divorce, legal separation or marriage annulment and to the attribution, exercise, delegation, restriction or termination of parental responsibility.
V souladu s bodem 21 svého odůvodnění je toto nařízení založeno na koncepci, podle níž by uznání a výkon rozhodnutí vydaných v členském státě měly být založeny na zásadě vzájemné důvěry a důvody pro neuznání by měly být omezeny na nezbytné minimum.
Under recital 21 in the preamble thereto, the Regulation is based on the idea that the recognition and enforcement of judgments given in a Member State must be based on the principle of mutual trust and the grounds for nonrecognition must be kept to the minimum required.
Podle bodů 12 a 13 svého odůvodnění vychází toto nařízení z pojetí, podle nějž musí být dána přednost nejlepšímu zájmu dítěte a na základě bodu 33 svého odůvodnění se toto nařízení snaží zajistit dodržování základních práv dítěte, stanovených v článku 24 Listiny základních práv Evropské unie.
According to recitals 12 and 13 in the preamble thereto, the Regulation is based on the idea that the best interests of the child must prevail and, under recital 33, the Regulation seeks to ensure respect for the fundamental rights of the child, as set out in Article 24 of the Charter of Fundamental Rights of the European Union.
Cílem nařízení je zejména zabránění únosům dětí mezi členskými státy, a v případě únosu dosažení toho, že navrácení dítěte bude provedeno neprodleně.
The Regulation seeks, in particular, to deter child abductions between Member States and, in cases of abduction, to obtain the child’s return without delay.
Podle bodu 17 svého odůvodnění doplňuje toto nařízení ustanovení Haagské úmluvy z roku 1980, která nicméně zůstává použitelná.
Under recital 17 in the preamble thereto, the Regulation complements the provisions of the 1980 Hague Convention, which nevertheless remains applicable.
Na základě svého článku 60 má nařízení před Haagskou úmluvou z roku 1980 přednost.
Pursuant to Article 60, the Regulation is to take precedence over the 1980 Hague Convention.
Zodpovědět předběžné otázky je třeba ve světle poznámek a zásad připomenutých v bodech 47 až 54 tohoto rozsudku.
The questions referred for a preliminary ruling should be answered in the light of the observations and principles recalled in paragraphs 47 to 54 of this judgment.
Ke čtvrté až šesté otázce
The fourth to sixth questions
Podstatou čtvrté až šesté otázky předkládajícího soudu, které je třeba posuzovat společně a v první řadě, je, zda přijetí rozhodnutí o navrácení dítěte soudem členského státu původu a vydání osvědčení podle článku 42 nařízení jsou v souladu s cíli a postupy tohoto nařízení v případě, kdy soud členského státu, v němž je dítě neoprávněně zadržováno, přijal rozhodnutí o navrácení dítěte do členského státu původu.
By its fourth to sixth questions, which it is appropriate to examine together and first, the referring court is essentially asking whether the adoption by a court of the Member State of origin of a decision that the child be returned and the issue of the certificate under Article 42 of the Regulation comply with the objectives of and procedures under that regulation where a court of the Member State where the child is wrongfully retained has taken a decision that the child be returned to the Member State of origin.
Vnitrostátní soud chce rovněž zjistit, zda je třeba vykládat článek 24 uvedeného nařízení v tom smyslu, že soud členského státu, v němž došlo k neoprávněnému zadržení dítěte, musí uznat rozhodnutí vyžadující navrácení dítěte vydané soudem členského státu původu, jestliže posledně uvedený soud nedodržel postup vymezený nařízením.
The referring court also seeks to ascertain whether Article 24 of the Regulation must be interpreted as meaning that the court of the Member State in which the child is wrongfully retained is obliged to recognise the decision requiring the child’s return issued by the court of the Member State of origin if that court failed to observe the procedures laid down in the Regulation.
Článek 11 odst. 8 nařízení stanoví, že „[b]ez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení vydané na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980 je za účelem zajištění navrácení dítěte vykonatelné v souladu s oddílem 4 kapitoly III každé následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, které vydal soud příslušný podle tohoto nařízení“.
Article 11(8) of the Regulation states that ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction under this Regulation shall be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III below in order to secure the return of the child’.
Podle některých z vyjádření předložených Soudnímu dvoru je účinkem tohoto ustanovení to, že osvědčení může být vystaveno podle článku 42 nařízení pouze tehdy, jestliže bylo předtím vydáno rozhodnutí o nenavrácení dítěte podle článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980.
According to some of the observations submitted to the Court, the effect of that provision is that a certificate can be issued pursuant to Article 42 of the Regulation only if a judgment of nonreturn has been issued beforehand pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.
Z toho by v původním řízení vyplývalo, že skutečnost, že Lietuvos apeliacinis teismas nařídil svým rozhodnutím ze dne 15. března 2007 navrácení dítěte, zabránila soudům státu původu vydat osvědčení podle uvedeného článku 42, jak to udělal Amtsgericht Oranienburg rozhodnutím ze dne 20. června 2007, které bylo potvrzeno rozhodnutím Brandenburgisches Oberlandesgericht ze dne 20. února 2008.
It would follow, in the main proceedings, that the fact that the Lietuvos apeliacinis teismas ordered the return of the child, by its decision of 15 March 2007, would have prevented the courts of the Member State of origin from issuing a certificate pursuant to Article 42, as the Amtsgericht Oranienburg did by its decision of 20 June 2007, which was upheld by the decision of 20 February 2008 of the Brandenburgisches Oberlandesgericht.
Výklad, podle něhož nemůže být osvědčení vydáno na základě článku 42 nařízení, aniž by předtím bylo vydáno rozhodnutí o nenavrácení, je třeba přijmout.
The interpretation that a certificate cannot be issued pursuant to Article 42 of the Regulation unless a judgment of nonreturn has been issued beforehand must be adopted.
Podle druhé části úpravy podléhá vykonatelnost určitých rozhodnutí o právu na styk s dítětem nebo nařízení navrácení dítěte ustanovením oddílu 4 téže kapitoly.
By the second part, the enforceability of certain judgments concerning rights of access or requiring the return of the child is subject to the provisions of Section 4 of that chapter.
Posledně uvedená část úpravy se striktně pojí s ustanoveními Haagské úmluvy z roku 1980 a jejím cílem je okamžité navrácení dítěte, jsou-li splněny určité podmínky.
That second part ties in very closely with the provisions of the 1980 Hague Convention and seeks, provided that certain conditions are satisfied, the immediate return of the child.
Přestože je vykonatelnost rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte, následujícího po rozhodnutí o nenavrácení dítěte, vnitřně spjata s ostatními věcmi upravenými nařízením, zejména právem na péči o dítě, požívá procesní autonomie za tím účelem, aby se neodkládalo navrácení dítěte, které bylo neoprávněně odebráno nebo zadrženo v jiném členském státě, než je stát, v němž mělo toto dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním nebo nenavrácením.
Although intrinsically connected with other matters governed by the Regulation, in particular rights of custody, the enforceability of a judgment requiring the return of a child following a judgment of nonreturn enjoys procedural autonomy, so as not to delay the return of a child who has been wrongfully removed to or retained in a Member State other than that in which that child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
11 odst. 8, článku 40 a článku 42 nařízení a přednost daná příslušnosti soudu původu v rámci kapitoly III oddílu 4 nařízení se promítají do článků 43 a 44 tohoto nařízení, které stanoví, že právo členského
The procedural autonomy of the provisions in Articles 11(8), 40 and 42 of the Regulation and the priority given to the jurisdiction of the court of origin, in the context of Section 4 of Chapter III of the Regulation, are reflected in Articles 43 and 44 of the
2008 – VĚC C-195/08 PPU státu původu se použije na veškeré opravy osvědčení, že proti vydání osvědčení nelze podat opravný prostředek a že osvědčení je účinné pouze v mezích vykonatelnosti rozhodnutí.
Regulation, which provide that the law of the Member State of origin is to be applicable to any rectification of the certificate, that no appeal is to lie against the issuing of a certificate and that that certificate is to take effect only within the limits of the enforceability of the judgment.
11 odst. 8, článcích 40 a 42 nařízení pro případ navrácení dítěte, které následuje po rozhodnutí o jeho nenavrácení, přičemž tento režim má přednost před tím, který je stanoven v oddílech 1 a 2 uvedené kapitoly III.
The reservation expressed in Article 21(3) of the Regulation by the use of the terms ‘[w]ithout prejudice to Section 4’, which is the subject of the fourth question put by the referring court, is intended to make it clear that the option afforded by that provision to any interested party to apply for a decision that the judgment issued in a Member State be or not be recognised does not preclude the possibility, where the conditions are satisfied, of recourse to the rules provided for in Articles 11(8), 40 and 42 of the Regulation in the event of return of a child following a judgment of nonreturn, since those rules take precedence over those provided for in Sections 1 and 2 of Chapter III.
Je třeba zdůraznit, že řízení stanovené pro případ navrácení dítěte, které následuje po rozhodnutí o jeho nenavrácení, přebírá a posiluje ustanovení článků 12 a 13 Haagské konvence z roku 1980.
It should be noted that the procedure provided for in the event of return of a child following a judgment of nonreturn takes over and reinforces the provisions of Art -icles 12 and 13 of the 1980 Hague Convention.
Zejména lhůta pro rozhodnutí o návrhu na nenavrácení dítěte je velmi krátká.
In particular, the period for adjudicating on an application for nonreturn is very short.
Konečné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte může být krom toho přijato soudem příslušným podle nařízení.
Moreover, a final decision requiring return may be adopted by a court having jurisdiction under the Regulation.
A konečně, řízení vrcholí osvědčením rozhodnutí, které mu propůjčuje zvláštní vykonatelnost, přičemž podmínky vydání a účinky osvědčení jsou v nařízení výslovně definovány.
Lastly, the procedure culminates in the certification of the decision which gives it special enforceability, the conditions for granting that certificate and the effects thereof being expressly set out in the Regulation.
40 odst. 1 písm. b) nařízení, vystaví osvědčení, pouze pokud:
Thus, as regards the conditions for granting a certificate, Article 42(2) of the Regulation provides that the judge of origin who delivered the judgment referred to in Article 40(1)(b) of the Regulation is to issue the certificate only if:
„a) dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, pokud nebyl výslech považován za nevhodný s přihlédnutím k jeho věku nebo stupni vyspělosti, b) strany dostaly příležitost být vyslechnuty a
‘(a) the child was given an opportunity to be heard, unless a hearing was considered inappropriate having regard to his or her age or degree of maturity;
RINAU c) soud při vydání svého rozhodnutí přihlédl k důvodům a důkazům, na jejichž základě bylo vydáno rozhodnutí podle článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980.“
(c) the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.’
40 odst. 1 písm. b) se uznává a je vykonatelné v jiném členském státě bez nutnosti prohlášení vykonatelnosti a bez možnosti podat proti uznání rozhodnutí opravný prostředek.
As regards the effects of certification, once the certificate has been issued, the judgment requiring the return of a child referred to in Article 40(1)(b) is to be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition.
11 odst. 8, který uvádí, že „[b]ez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení vydané na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980 je za účelem zajištění navrácení dítěte vykonatelné v souladu s oddílem 4 kapitoly III každé následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, které vydal soud příslušný podle tohoto nařízení“.
Article 11(8) of the Regulation supports that view, stating that ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction under this Regulation shall be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III below in order to secure the return of the child’.
Jestliže formulace „[b]ez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení“ připouští určitou dvojznačnost, její spojení se slovy „každé následné rozhodnutí“ svědčí o chronologickém vztahu mezi jedním rozhodnutím, totiž tím o nenavrácení dítěte, a rozhodnutím následným, přičemž taková formulace neponechává prostor pro žádnou pochybnost, pokud jde o to, že první rozhodnutí předchází druhému.
Although the expression ‘[n]otwithstanding a judgment of non-return’ is somewhat ambiguous, its link with the words ‘any subsequent judgment’ indicates a chronological relationship between a decision, namely that of nonreturn, and the subsequent decision, such wording leaving no room for any doubt as regards the prior nature of the first decision.
Bod 17 odůvodnění nařízení potvrzuje tento výklad, když upřesňuje, že „[b]y mělo být možné, aby rozhodnutí o nenavrácení bylo nahrazeno pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným odebráním nebo zadržením“.
Recital 17 in the preamble to the Regulation confirms that interpretation, stating that a nonreturn decision ‘could be replaced by a subsequent decision by the court of the Member State of habitual residence of the child prior to the wrongful removal or retention’.
Z článku 42 odst. 2 písm. c) nařízení, který ukládá soudu přihlédnout k důvodům a důkazům, na jejichž základě bylo vydáno rozhodnutí podle článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980, také vyplývá, že tento soud může rozhodnout pouze po přijetí rozhodnutí o nenavrácení dítěte v členském státě výkonu.
It is also apparent from Article 42(2)(c) of the Regulation, which requires the court to take into consideration the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, that that court may adjudicate only after the adoption of a nonreturn decision in the Member State of enforcement.
Důsledky, které z tohoto výkladu vyvozují vyjádření uvedená v bodu 58 tohoto rozsudku, však není možné přijmout.
The consequences that the observations referred to in paragraph 58 of this judgment infer from that interpretation cannot however be accepted.
Článek 11 odst. 3 nařízení totiž vyžaduje, aby soudy, u nichž je podána žádost o navrácení dítěte, jednaly rychle, s využitím nejrychlejších možných postupů, které stanoví vnitrostátní právo.
Article 11(3) of the Regulation requires that courts to which an application for return is made act expeditiously, using the most expeditious procedures available in national law.
Druhý pododstavec stejného článku mimoto nařizuje, aniž by byl dotčen cíl rychlosti, že rozhodnutí musí být vydáno, s výjimkou případů, kdy to neumožňují mimořádné okolnosti, do šesti týdnů od podání žádosti.
The second subparagraph of Article 11(3) requires, in addition, that, without prejudice to that objective of expedition, the judgment must be issued, except where exceptional circumstances make this impossible, no later than six weeks after the application is lodged.
Konkrétněji, odstavec 6 uvedeného článku 11 stanoví, že pokud soud vydá rozhodnutí o nenavrácení dítěte, musí ihned, přímo či prostřednictvím svého ústředního orgánu, zaslat opis soudního rozhodnutí o nenavrácení a příslušných písemností, zejména přepisu výslechů učiněných před soudem, příslušnému soudu nebo ústřednímu orgánu členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním nebo zadržením.
More specifically, Article 11(6) provides that, where a nonreturn order has been issued by a court, the court must immediately, either directly or through its central authority, transmit a copy of that court order and of the relevant documents, in particular a transcript of the hearings before the court, to the court with jurisdiction or central authority in the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
Naléhavá povaha těchto úkonů se projevuje rovněž v poslední větě téhož odstavce, která stanoví, že soud původu „musí obdržet všechny uvedené písemnosti do jednoho měsíce ode dne rozhodnutí o nenavrácení“.
The urgent nature of those steps is also revealed by the last sentence of Article 11(6), which provides that the court of origin ‘shall receive all the mentioned documents within one month of the date of the nonreturn order’.
Cílem těchto ustanovení není pouze zajištění okamžitého navrácení dítěte do členského státu, kde mělo své obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním nebo zadržením, ale také umožnit soudu původu posoudit důvody a důkazy, na jejichž základě bylo rozhodnutí o nenavrácení vydáno.
Those provisions seek not only to secure the immediate return of the child to the Member State where he or she was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention, but also to enable the court of origin to assess the reasons for and evidence underlying the nonreturn decision issued.
Soud původu je veden zejména k tomu, aby přezkoumal, zda byly splněny podmínky uvedené v bodu 67 tohoto rozsudku.
In particular, the court of origin is required to examine whether the conditions set out in paragraph 67 of this judgment are satisfied.
Pokud by tomu tak nebylo, hrozilo by, že nařízení bude zbaveno veškerého užitečného účinku, neboť cíl spočívající v okamžitém navrácení dítěte by zůstal podřízen podmínce vyčerpání procesních prostředků, které připouští vnitrostátní právo členského státu, v němž je dítě neoprávněně zadrženo.
If the position were otherwise, there would be a risk that the Regulation would be deprived of its useful effect, since the objective of the immediate return of the child would remain subject to the condition that the redress procedures allowed under the domestic law of the Member State in which the child is wrongfully retained have been exhausted.
Toto nebezpečí je třeba uvážit o to více, že pokud jde o děti nízkého věku, nelze biologický věk poměřovat podle obecných kritérií vzhledem k jejich rozumové a volní vyspělosti a rychlosti jejího vývoje.
That risk should be particularly balanced because, as far as concerns young children, biological time cannot be measured according to general criteria, given the intellectual and psychological structure of such children and the speed with which that structure develops.
Je třeba dodat, že tento výklad nařízení je v souladu s jeho požadavky a účelem a že pouze tento výklad zajišťuje nejlépe efektivitu práva Společenství.
It should be added that that interpretation of the Regulation is consistent with its requirements and purpose and that it is the only interpretation which best ensures the effectiveness of Community law.
Tento výklad je mimo jiné posílen dvěma faktory.
Moreover, it is backed up by two elements.
11 odst. 8 nařízení, které vyjadřuje myšlenku, že jakmile je přijato rozhodnutí o nenavrácení dítěte, může být soud původu povinen přijmout jedno či více rozhodnutí za účelem dosažení navrácení dítěte, včetně případů, kdy se situace dostane do procesní či faktické slepé uličky.
The first is based on the words ‘any subsequent judgment which requires the return of the child’ in Article 11(8) of the Regulation, words which express the idea that, once the nonreturn decision has been taken, the court of origin may be required to take one or more decisions in order to obtain the return of the child, including in situations where there is a procedural or factual impasse.
Druhý faktor je systémové povahy a spočívá na skutečnosti, že na rozdíl od postupu stanoveného v článcích 33 až 35 nařízení pro návrh na prohlášení vykonatelnosti mohou být rozhodnutí vydaná podle kapitoly III oddílu 4 nařízení (právo na styk s dítětem a navrácení dítěte) prohlášena vykonatelnými soudem původu nezávisle na jakýchkoli možnostech opravného prostředku, ať již v členském státě původu, či výkonu.
The second element is of a systemic nature and rests on the fact that, contrary to the procedure laid down in Articles 33 to 35 of the Regulation in respect of the application for a declaration of enforceability, judgments issued in accordance with Section 4 of Chapter III thereof (rights of access and return of the child) may be declared enforceable by the court of origin irrespective of any possibility of appeal, whether in the Member State of origin or in that of enforcement.
Článek 68 krom toho mezi opravnými prostředky neuvádí žádný prostředek podaný proti rozhodnutím přijatým na základě kapitoly III oddílu 4 nařízení.
Moreover, Article 68 does not list among the redress procedures any appeal against decisions taken pursuant to Section 4 of Chapter III of the Regulation.