natgillin/translations-raw huggingface dataset:
2 druhý pododstavec šesté směrnice, který stanoví, že v případě provedení zálohové platby vzniká daňová povinnost k DPH, aniž by již došlo k dodání zboží nebo poskytnutí služby, se nepoužije na zálohy zaplacené za dodání zboží nebo poskytnutí služeb, která ještě nejsou jasně identikována.
First, the childcare service provided by the host parents, as the main transaction to which the organisation’s activity is closely linked, must itself meet the conditions for exemption, in
Ve věci Banca popolare di Cremona (rozsudek ze dne 3. října 2006, C-475/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) Soudní dvůr rozhodl, že italská regionální daň z výrobních činností (dále jen„IRAP“) je slučitelná s šestou směrnicí 77/388, zejména s jejím článkem 33, který členským státům zakazuje zavádět nebo zachovávat daňové systémy mající povahu daní z obratu.
Court of Justice particular the requirement that the service provider must full the criterion of‘charitable’.
Soudní dvůr došel k tomuto závěru srovnáním charakteristických rysů této daně s rysy DPH.
Second, the services supplied by the organisation in question as an intermediary must be essential to the childcare service, in the sense that the eect of the selection and training of the host parents by the organisation must be to render the childcare service of such a nature or quality that it would be impossible to obtain a service of the same value without the assistance of that intermediary.
Soudní dvůr v tomto ohledu konstatoval, že IRAP je daň stanovená z čisté výrobní hodnoty vytvořené podnikem v průběhu daného období (rozdíl mezi „výrobní hodnotou“ a „výrobními náklady“), která zahrnuje prvky, které nemají přímou spojitost s dodáním zboží nebo poskytováním služeb jako takovými.
Finally, the basic purpose of the intermediary services must not be to obtain additional income by carrying out transactions which are in direct competition with those of commercial enterprises liable for VAT.
IRAP tedy na rozdíl od DPH není poměrná k ceně dodaného zboží nebo poskytnutých služeb.
In Case C-223/03 University of Hudderseld [2006] ECR I-1751 and Case C-255/02 Halifax and Others [2006] ECR I-1609, the Court stated that transactions constitute supplies of goods or services and an economic activity within the meaning of the Sixth Directive provided that they satisfy the objective criteria on which those concepts are based.
Soudní dvůr dále poukázal na to, že všechny osoby povinné k dani nemají možnost dotčenou daňovou zátěž přenést, takže tato daň není pojata tak, aby byla přenesena na konečného spotřebitele, zatímco DPH zatěžuje pouze konečného spotřebitele a je naprosto neutrální ve vztahu k osobám povinným k dani, které vystupují ve výrobním a distribučním procesu, jenž předchází fázi konečného zdanění, bez ohledu na počet uskutečněných plnění.
Save for cases of tax evasion, the question whether the transaction concerned is carried out with the sole aim of obtaining a tax advantage is entirely irrelevant.The questions asked in Halifax and Others enabled the Court to add, however, that the principle prohibiting abusive practices, understood in the sense of transactions carried out not in the context of normal commercial operations but solely for the purpose of wrongfully obtaining advantages provided for by Community law, also applies in the field of VAT.
Jelikož tak IRAP nevykazuje všechny základní znaky DPH, nepředstavuje daň, kterou lze označit za daň z obratu ve smyslu čl. 33 odst.
Consequently, a taxable person cannot deduct input VAT where the transactions from which that right derives constitute an abusive practice.
1 šesté směrnice, a toto ustanovení nebrání jejímu zachování.
First, the transactions concerned, notwithstanding formal application of the conditions laid down in the Sixth Directive and the national legislation transposing it, must result in the accrual of a tax advantage the grant of which would be contrary to the purpose of those provisions.
Směrnice 93/104 týkající se některých aspektů úpravy pracovní doby byla předmětem tří věcí, zatímco zákaz diskriminace mezi zaměstnanci a zaměstnankyněmi byl podstatou čtvrté věci35 a rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou věci páté.
Second, it must also be apparent from a number of objective factors that the essential aim of the transactions concerned is to obtain a tax advantage, since the prohibition of abuse is not relevant where the economic activity carried out may have some other explanation.
Ve věci Federatie Nederlandse Vakbeweging (rozsudek ze dne 6. dubna 2006, C-124/05, Sb. rozh. s.
In this context a third judgment, in Case C-419/02 BUPA Hospitals and Goldsborough Developments [2006] ECR I-1685, may also be noted.
I-3423) byl Soudní dvůr tázán na to, zda je možnost finanční náhrady za dny minimální doby dovolené za kalendářní rok, které byly nastřádány během předchozích let, v rozporu s čl. 7 odst.
Here the Court held that the second subparagraph of Article 10(2) of the Sixth Directive, which provides that, where a payment is made on account, the VAT becomes chargeable without the supply having yet been made, does not apply to payments on account of supplies of goods or services that have not yet been clearly identied.
2 uvedené směrnice, které nejsou vyčerpány v průběhu daného roku, následující rok nahrazeny finanční náhradou.
In reaching this conclusion, the Court compared the characteristics of IRAP with those of VAT.
Směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s.
IRAP is therefore not proportional to the price of goods or services supplied, unlike VAT.
Vývoj a činnost
Social policy
7 uvedené směrnice brání tomu, aby proplacení minimální dovolené za kalendářní rok ve smyslu tohoto ustanovení bylo předmětem částečných plateb rozložených v průběhu odpovídajícího pracovního roku a vyplácených spolu s odměnou za provedenou práci, a nikoliv platby za určené období, během něhož pracovník skutečně čerpá dovolenou.
Directive 93/104/EC concerning certain aspects of the organisation of working time 35 was central to three cases, while a fourth case concerned the prohibition on discrimination between male and female workers and a fifth case concerned the framework agreement on fixed-term work.
Ve věci Komise v. Spojené království (rozsudek ze dne 7. září 2006, C-484/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) Soudní dvůr rozhodoval v procesním rámci žaloby na nesplnění povinnosti.
In Case C-124/05 Federatie Nederlandse Vakbeweging [2006] ECR I-3423, the Court, which had been asked whether the possibility of redeeming days of the minimum period of annual leave which have been saved up over the course of previous years is contrary to Article 7(2) of Directive 93/104/EC, ruled that that provision must be interpreted as precluding a national provision which, during a contract of employment, permits days of annual leave, within the meaning of Article 7(1) of the directive, that are not taken in the course of a given year to be replaced by an allowance in lieu in the course of a subsequent year.
Podle směrnice 93/104, ve znění směrnice 2000/34, neplní členský stát své povinnosti, uplatňuje-li na pracovníky, jejichž pracovní doba se částečně neměří nebo není předem určena nebo si ji může určit pracovník sám z důvodu zvláštní povahy své činnosti, odchylku z pravidel týkajících se práva na dobu odpočinku a nepřijme-li opatření nezbytná k provedení práv pracovníků na doby denního odpočinku a odpočinku v týdnu.
The entitlement of every worker to paid annual leave must be regarded as a particularly important principle of Community social law from which there can be no derogations and the implementation of which by the competent national authorities must be conned within the limits expressly laid down by the directive itself.
Užitečný účinek práv udělených pracovníkům uvedenou směrnicí nutně zahrnuje povinnost členských států zaručit dodržení práva na skutečný odpočinek.
The directive embodies the rule that a worker must normally be entitled to actual rest, with a view to ensuring eective protection of his safety and health, since it is only where the employment relationship is terminated that Article 7(2) permits an allowance to be paid in lieu of paid annual leave.
Členský stát, který po provedení stanoví, že pracovníkům bude poskytnuto právo na odpočinek, a který v pokynech o výkonu těchto práv adresovaných zaměstnavatelům a pracovníkům uvádí, že zaměstnavatel nicméně nemusí zajistit, že pracovníci skutečně těchto práv využijí, nezajišťuje ani dodržení minimálních požadavků obsažených v téže směrnici, ani její hlavní cíl.
In Joined Cases C-131/04 and C-257/04 Robinson-Steele and Others [2006] ECR I-2531, the Court ruled on whether the payment for minimum annual leave is compatible with Article 7(1) of Directive 93/104/EC where it takes the form, under a local collective agreement, of attribution of part of the remuneration payable to a worker for work done, without the worker receiving, in that respect, a payment additional to that for work done.
Takové pokyny tím, že dávají najevo, že zaměstnavatelé sice nesmí zabránit tomu, aby si pracovníci tyto minimální doby odpočinku vybrali, nicméně že se nemusí postarat o to, aby pracovníci byli skutečně schopni tohoto práva využít, jednoznačně mohou zbavovat práva poskytnutá uvedenou směrnicí jejich podstaty a nejsou v souladu s cílem této směrnice, podle které jsou minimální doby odpočinku nezbytné pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků.
The Court clearly stated that Article 7 of the directive precludes the payment for minimum annual leave within the meaning of that provision from being made in the form of part payments staggered over the corresponding annual period of work and paid together with the remuneration for work done, rather than in the form of a payment in respect of a specic period during which the worker actually takes leave.
Ve věci Cadman (rozsudek ze dne 3. října 2006, C-17/05, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) se Soudní dvůr vyjádřil k výkladu článku 141 ES a zároveň upřesnil rozsudek Danfoss (rozsudek ze dne 17. října 1989, 109/88, Recueil, s.
In Case C-484/04 Commission v United Kingdom (judgment of 7 September 2006, not yet published in the ECR), the Court ruled on an action for failure to full obligations. By virtue
3199), který poté, co je v něm uvedeno, že použití kritéria počtu odsloužených let může mít za následek méně příznivé zacházení se zaměstnankyněmi než se zaměstnanci, konstatoval, že zaměstnavatel nemusí zvlášť odůvodňovat použití tohoto kritéria.
Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ L 307, 13.12.1993, p.
Krom toho, pokud je pro určení odměny používán systém klasikace prací
18), as amended by Directive 2000/34/EC of 22 June 2000 (OJ L 195, 1.8.2000, p. 41).
Soudní dvůr založený na hodnocení práce, která má být vykonána, nemusí být v rámci tohoto systému prokázáno, že zaměstnanec, vzatý individuálně, nabyl během rozhodného období zkušenost, která mu umožnila lépe plnit jeho práci.
Court of Justice of Directive 93/104/EC, as amended by Directive 2000/34/EC, a Member State fails to full its obligations if it applies the derogation from certain rules concerning the right to rest to workers whose working time is partially not measured or predetermined, or can be determined partially by the worker himself, on account of the specic characteristics of his activity, or if it fails to adopt the measures necessary to implement the rights of workers to daily and weekly rest.
Naopak, je třeba vzít objektivně v úvahu povahu práce, která má být vykonána.
The need for the rights conferred on workers by the directive to be eective means that Member States are under an obligation to guarantee that the right to benet from eective rest is observed.
Ve věci Adeneler a další (rozsudek ze dne 4. července 2006, C-212/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) se měl Soudní dvůr vyjádřit k výkladu ustanovení 1 a 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS36.
A Member State which, upon transposition, provides for rights of workers to rest and which, in the guidelines for employers and workers on the implementation of those rights, indicates that the employer is nevertheless not required to ensure that the workers actually exercise such rights, does not guarantee compliance with either the minimum requirements laid down by that directive or its essential objective.
Soudní dvůr konstatoval, že uvedená rámcová dohoda nestanoví všeobecnou povinnost členských států upravit přeměnu pracovních smluv na dobu určitou na smlouvy na dobu neurčitou, avšak rozhodl, že použití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou, které by bylo ospravedlněno pouhou okolností, že je upraveno obecným právním nebo správním předpisem členského státu, je v rozporu s ustanovením 5 bodem 1 písm. a) rámcové dohody.
By letting it be understood that, while employers cannot prevent the minimum rest periods from being taken by workers, they are under no obligation to ensure that the latter are actually able to exercise such a right, such guidelines are clearly liable to render the rights enshrined in the directive meaningless and are incompatible with the objective of the directive, in which minimum rest periods are considered to be essential for the protection of workers’health and safety.
Pojem„objektivní důvody“ ve smyslu uvedeného ustanovení, ospravedlňující obnovení po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, naopak vyžaduje, aby použití tohoto zvláštního typu pracovních poměrů, tak jak je upraveno vnitrostátní právní úpravou, bylo ospravedlněno existencí konkrétních skutečností vztahujících se zejména k dotčené činnosti a podmínkám jejího výkonu.
In Case C-17/05 Cadman (judgment of 3 October 2006, not yet published in the ECR), the Court found it necessary to interpret Article 141 EC and to explain the judgment in Case 109/88 Danfoss [1989] ECR 3199 where, after stating that recourse to the criterion of length of service may involve less advantageous treatment of women than of men, the Court had held that the employer does not have to provide special justication for recourse to that criterion.
Stejně tak, vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že pouze pracovní smlouvy nebo poměry na dobu určitou, které od sebe nejsou odděleny časovým rozmezím překračujícím 20 pracovních dnů, musejí být považovány za„po sobě jdoucí“ ve smyslu uvedeného ustanovení, je v rozporu s touto dohodou.
The Court conrmed that since, as a general rule, recourse to the criterion of length of service is appropriate to attain the legitimate objective of rewarding experience acquired which enables the worker to perform his duties better, where recourse to that criterion as a determinant of pay leads to disparities in pay, in respect of equal work or work of equal value, between the men and women to be included in the comparison the employer does not have to establish specically that recourse to that criterion is appropriate to attain that objective as regards a particular job, unless the worker provides evidence capable of raising serious doubts in that regard.
Takové ustanovení ohrožuje předmět, cíl i užitečný účinek rámcové dohody, jelikož umožňuje zaměstnávat zaměstnance po dobu více let za nejistých podmínek, neboť zaměstnanec nemá v praxi často jinou volbu než přijmout přerušení v řádu 20 pracovních dnů v rámci řetězce smluv se svým zaměstnavatelem.
It is in such circumstances for the employer to prove that that which is true as a general rule, namely that length of service goes hand in hand with experience and that experience enables the worker to perform his duties better, is also true as regards the job in question.
A konečně, uvedená rámcová dohoda brání použití vnitrostátní právní úpravy, která pouze ve veřejném sektoru absolutně zakazuje, aby po sobě jdoucí smlouvy na dobu určitou, jejichž skutečným účelem je pokrytí„trvalých a stálých potřeb“ zaměstnavatele, a musejí být tedy považovány za zneužívající, byly přeměněny na smlouvy na dobu neurčitou.
Also, where a job classication system based on an evaluation of the work to be carried out is used in determining pay, there is no need to show that an individual worker has acquired experience during the relevant period which has enabled him to perform his duties better.
V této oblasti musel Soudní dvůr provést výklad Bruselské úmluvy z roku 1968 a nařízení č. 1346/2000 o úpadkovém řízení.
By contrast, the nature of the work to be carried out must be considered objectively.
V rámci Protokolu ze dne 3. června 1971 o výkladu Úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech37se Soudní dvůr vyslovil k dosahu pravidla výlučné příslušnosti stanoveného v čl.
In Case C-212/04 Adeneler and Others (judgment of 4 July 2006, not yet published in the ECR), the Court was called upon to interpret clauses 1 and 5 of the framework agreement on fixed-term work concluded on 18 March 1999, which is annexed to Directive 1999/70/EC concerning the framework agreement on fixed-term work concluded by ETUC, UNICE and CEEP 36.
16 bodě 4 v oblasti sporů o zápis nebo platnost patentů.
While stating that the framework agreement does not lay down a general
Směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368).
Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the framework agreement on fixed-term work concluded by ETUC, UNICE and CEEP (OJ L 175, 10.7.1999, p. 43).
Soudní dvůr
Annual Report 2006
16 bodu 4 uvedené úmluvy došel Soudní dvůr k závěru, že výlučná příslušnost, kterou toto ustanovení stanoví, se uplatňuje nezávisle na procesně právním rámci, ve kterém je otázka zápisu nebo platnosti patentu uplatněna, bez ohledu na to, zda to bylo prostřednictvím žaloby nebo námitky, při zahájení řízení nebo v jeho pozdějším stadiu.
Court of Justice down is not circumvented, that the predictability of the rules of jurisdiction laid down by the Convention is safeguarded and that the risk of conicting decisions is avoided.
Soudní dvůr v ní zejména upřesnil pojem „místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy“ dlužníka, kterým jsou určovány soudy příslušné k zahájení úpadkového řízení a za které se v případě společnosti považuje sídlo, pokud není prokázán opak.
In particular, it explained the concept of ‘the centre of main interests’ of a debtor, which determines which courts have jurisdiction to open insolvency proceedings and, in the case of companies, is presumed to be the place of the registered oce in the absence of proof to the contrary.
Jsou-li sídla mateřské společnosti a její dceřiné společnosti ve dvou různých členských státech, určení místa, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dceřiné společnosti, je tak v systému určování příslušnosti soudů členských států zavedeném tímto nařízením zvláště důležité (v tomto případě se jednalo o irskou dceřinou společnost italské společnosti Parmalat).
Where a parent company and its subsidiary have their respective registered oces in two dierent Member States, identifying the centre of main interests of the subsidiary company thus proves to be particularly important in the system established by the regulation for determining the jurisdiction of the courts of the Member States (the case in point concerned an Irish subsidiary of the Italian company Parmalat).
Poté, co Soudní dvůr uvedl, že v uvedeném systému existuje zvláštní soudní příslušnost pro každého dlužníka, který je právně odlišným subjektem, rozhodl, že za účelem zajištění právní jistoty a předvídatelnosti ohledně určení příslušného soudu může být vyvratitelná domněnka ve prospěch sídla společnosti vyvrácena pouze tehdy, jestliže skutečnosti, jež jsou objektivní a zjistitelné třetími osobami, umožní prokázat existenci skutečné situace odlišné od té, kterou má odrážet umístění do místa předmětného sídla.
After stating that, in that system, each debtor constituting a distinct legal entity is subject to its own court jurisdiction, the Court held that, in order to ensure legal certainty and foreseeability concerning the determination of the court having jurisdiction, the presumption in favour of the registered oce can be rebutted only if factors which are both objective and ascertainable by third parties enable it to be established that an actual situation exists which is dierent from that which locating the centre of the main interests at that registered oce is deemed to reect.
Soudní dvůr v tomto ohledu předložil příklad společnosti typu„poštovní schránky“, která nevykonává žádnou činnost v místě, kde se nachází její sídlo.
The Court gave the example of a ‘letterbox’ company not carrying out any business in the Member State where its registered oce is situated.
Soudní dvůr naopak zdůraznil, že pouhá skutečnost, že mateřská společnost se sídlem v jiném členském státě může kontrolovat nebo kontroluje rozhodnutí společnosti v hospodářské oblasti, nestačí k vyvrácení této domněnky.
It stressed, on the other hand, that the mere fact that a company’s economic choices are or can be controlled by a parent company in another Member State is not enough to rebut the presumption.
Krom toho je třeba z rozsudku Eurofood IFSC uvést, že zásada vzájemné důvěry vylučuje, aby soudy členského státu kontrolovaly příslušnost soudu státu, ve kterém bylo hlavní úpadkové řízení zahájeno.
A further point to be noted from this judgment is that the principle of mutual trust prevents the courts of a Member State from reviewing the jurisdiction of the State in which the main insolvency proceedings have been opened.
Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech
Police and judicial cooperation in criminal matters
Ve dvou věcech týkajících se žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce provedl Soudní dvůr výklad článku 54 Úmluvy k provedení Schengenské dohody39, který zakotvuje zásadu
In two cases concerning a reference for a preliminary ruling, the Court interpreted Article 54 of the Convention implementing the Schengen Agreement 39, which lays down the non bis in idem principle in the context of police and judicial cooperation in criminal matters; more specically, the Court explained how ‘the same acts’ within the meaning of that provision is to be understood.
Úmluva k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (Úř. věst. 2000, L 239, s. 19; Zvl. vyd. 19/02, s. 9).
Convention implementing the Schengen Agreement of 14 June 1985 between the Governments of the States of the Benelux Economic Union, the Federal Republic of Germany and the French Republic on the gradual abolition of checks at their common borders (OJ L 239, 22.9.2000, p. 19).
Ve věci Van Esbroeck (rozsudek ze dne 9. března 2006, C-436/04, Sb. rozh. s.
Proceedings were brought, of the conditions of applicability of the non bis in idem principle.