natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nejprve se zabýval tím, s ohledem na skutečnost, že Komise vytýkala Irsku nesplnění povinnosti vyplývající z článku 292 ES, který stanoví, že se členské státy zavazují, že spory o výklad nebo provádění Smlouvy nebudou řešit jinak, než jak tato Smlouva stanoví, zda ustanovení Úmluvy o mořském právu, jejichž porušení Irsko vytýkalo Spojenému království před rozhodčím orgánem, mají být považována za ustanovení práva Společenství, jejichž porušení členským státem spadá pod řízení pro nesplnění povinnosti zavedené článkem 226 ES a následujícími.
First, given the fact that the Commission alleged that Ireland had infringed Article 292 EC, by virtue of which Member States undertake not to submit a dispute concerning the interpretation or application of the Treaty to any method of settlement other than those provided for in the Treaty, the Court considered whether the provisions of the Convention on the Law of the Sea alleged by Ireland before the arbitral tribunal to have been infringed by the United Kingdom were to be regarded as provisions of Community law, the infringement of which by a Member State falls within the procedure for failure to full obligations set up by Article 226 et seq. EC.
Soudní dvůr je tedy příslušný k rozhodování sporů o výklad a provádění uvedených ustanovení, jakož i k tomu, aby posoudil jejich dodržování členským státem, a je to tedy on sám, kdo má podle článku 292 ES výhradní pravomoc rozhodnout takový spor, jaký Irsko předložilo rozhodčímu orgánu.
Therefore the Court has jurisdiction to deal with disputes relating to the interpretation and application of those provisions and to assess a Member State’s compliance with them, and it is the Court which, by virtue of Article 292 EC, has exclusive jurisdiction to deal with a dispute such as that brought by Ireland before the arbitral tribunal.
Nicméně porušení povinnosti Irskem zde nekončí.
However, Ireland’s failure to full obligations did not end there.
Uvedený stát totiž rovněž porušil své povinnosti v rámci Společenství tím, že předložil k posouzení uvedenému orgánu akty Společenství, zejména různé směrnice přijaté na základě Smlouvy o ES nebo Smlouvy o AE, což představuje další porušení povinnosti dodržovat výhradní pravomoc Soudního dvora pro výklad a provádění ustanovení práva Společenství, která vyplývá z článků 292 ES a 193 AE.
It also failed to full its Community obligations by submitting Community measures for examination by the arbitral tribunal, in particular various directives adopted on the basis of the EC Treaty or the EA Treaty; this constituted a further breach of the obligation resulting from Articles 292 EC and 193 EA to respect the exclusive jurisdiction of the Court to interpret and apply provisions of Community law.
Irsko krom toho nedodrželo svoji povinnost loajální spolupráce, kterou stanoví články 10 ES a 192 AE tím, že zahájilo řízení v rámci režimu rozhodování sporů stanoveného Úmluvou o mořském právu, aniž by informovalo nebo předem konzultovalo příslušné orgány Společenství.
Furthermore, Ireland failed to comply with its duty to cooperate in good faith under Articles 10 EC and 193 EA by bringing proceedings under the disputesettlement procedure laid down in the Convention on the Law of the Sea without having first informed or consulted the competent Community institutions.
Ve věci Traghetti del Mediterraneo (rozsudek ze dne 13. června 2006, C-173/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) Soudní dvůr upřesnil pravidla použitelná v oblasti odpovědnosti členských států související s porušením práva Společenství ve zvláštním případě, kdy k tomuto porušení dojde při výkonu soudní funkce.
In Case C-173/03 Traghetti del Mediterraneo (judgment of 13 June 2006, not yet published in the ECR), the Court explained the rules applicable to liability of the Member States for
Vývoj a činnost porušením práva Společenství přičitatelným soudu rozhodujícímu v poslední instanci z důvodu, že dotčené porušení vyplývá z výkladu právních pravidel nebo z posouzení skutkových okolností a důkazů uskutečňovaných tímto soudem, a jednak, že právo Společenství rovněž brání vnitrostátním právním předpisům, které omezují založení této odpovědnosti pouze na případy úmyslu nebo hrubé nedbalosti soudce, pokud by takové omezení vedlo k vyloučení založení odpovědnosti dotčeného členského státu v ostatních případech, kdy dojde ke zjevnému porušení použitelného práva tak, jak je upřesněno v bodech 53 až 56 rozsudku Köbler (rozsudek ze dne 30. září 2003, C-224/01, Recueil, s. I-10239).
The Court held (i) that Community law precludes national legislation which excludes State liability, in a general manner, for damage caused to individuals by an infringement of Community law attributable to a court adjudicating at last instance by reason of the fact that the infringement in question results from an interpretation of provisions of law or an assessment of facts or evidence carried out by that court and (ii) that Community law also precludes national legislation which limits such liability solely to cases of intentional fault and serious misconduct on the part of the court, if such a limitation may lead to exclusion of the liability of the Member State concerned in other cases where a manifest infringement of the applicable law was committed, as set out in paragraphs 53 to 56 of the judgment in Case C-224/01 Köbler [2003] ECR I-10239.
Věc Komise v. Cresson (rozsudek ze dne 11. července 2006, C-432/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) poskytla Soudnímu dvoru příležitost osvětlit povinnosti členů Komise ve smyslu článku 213 ES.
Case C-432/04 Commission v Cresson (judgment of 11 July 2006, not yet published in the ECR) gave the Court the opportunity to clarify the obligations owed by Members of the Commission as referred to in Article 213 EC.
Soudní dvůr rozhodl, že pojmu „povinnosti vyplývající z jejich postavení člena Komise“ je třeba rozumět široce a že tento pojem zahrnuje mimo povinnosti čestného a zdrženlivého jednání i povinnost jednat zcela nezávisle a v obecném zájmu Společenství.
It held that the concept of‘obligations arising from their oce as a Member of the Commission’ must be construed broadly and encompasses, in addition to the obligations of integrity and discretion, the obligation to be completely independent and to act in the general interest of the Community.
V případě nesplnění povinnosti naplňujícího určitý stupeň závažnosti je Smlouvou stanovenou sankcí odvolání dotyčného z funkce nebo odnětí jeho nároku na důchod nebo jej nahrazující požitky.
In the event of a breach of a certain degree of gravity, the penalty provided for by the Treaty is compulsory retirement or the deprivation of the Member’s right to a pension or other benets in its stead.
Člen Komise, jehož mandát uplynul, může být sankcionován za nesplnění povinnosti, kterého se dopustil v průběhu svého mandátu, ale které bylo zjištěno po uplynutí tohoto mandátu.
A Member of the Commission whose term of oce has come to an end can be punished in respect of a breach which occurred during his term of oce but is discovered subsequently.
Jelikož nelze rozhodnout o odvolání dotyčného z funkce, má Soudní dvůr k dispozici pouze odnětí nároků, u nichž má volnost rozhodnout o jejich úplném nebo částečném odnětí podle stupně závažnosti nesplnění povinnosti.
Since compulsory retirement can no longer be ordered, the only penalty available to the Court is the deprivation of rights, which may be total or partial depending on the degree of gravity of the breach.
Lhůty pro zahájení řízení nicméně nejsou neomezené vzhledem k požadavku právní jistoty a k respektování práv obhajoby, které vyžadují, aby osobě, proti níž Komise zahájila správní řízení, bylo umožněno užitečně vyjádřit její stanovisko. Stále podle Soudního dvora, nemožnost podat opravný prostředek proti jeho rozhodnutí nepředstavuje v žádném případě, s ohledem na práva členů Komise na účinnou soudní ochranu, nedostatek, který by bránil tomu, aby vykonával své pravomoci.
However, the period for taking action is not unlimited, given the requirement of legal certainty and the right to be heard by virtue of which the person against whom an administrative procedure has been initiated by the Commission must be aorded the opportunity to make known his views.The Court also stated that that the fact that no appeal may be brought against the Court’s decision does not in any way constitute, in light of the right of Members of the Commission to eective judicial protection, a deciency which would preclude exercise of its jurisdiction.
Pokud jde o přezkum žalobních důvodů uplatňovaných proti komisaři, proti němuž bylo řízení vedeno, Soudní dvůr rozhodl, že zjištění učiněná v průběhu trestního řízení mohou být zohledněna, ale že není vázán právní kvalikací skutkových zjištění a přísluší mu zjistit, zda vytýkané skutečnosti představují nesplnění povinností vyplývajících z postavení člena Komise.
So far as concerns the examination of the complaints levelled against the Commissioner proceeded against, the Court held that findings made in the course of criminal proceedings may be taken into account but the Court is not bound by the legal characterisation of the facts that is made and it is for the Court to investigate whether the conduct complained of constitutes a breach of the obligations arising from the oce of Member of the Commission.
S přihlédnutím k okolnostem projednávaného případu měl nicméně za to, že určení nesplnění povinností představuje samo o sobě přiměřenou sankci a prominul É.
However, having regard to the circumstances of the case, the Court held that the finding of breach
Soudní dvůr že příslušníci Commonwealth mající bydliště nebo pobyt na tomto území, kteří nejsou příslušníky Společenství, mají právo volit a být voleni do Evropského parlamentu.
The Kingdom of Spain was contesting, in the case in point, a statute of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland which provides, in relation to Gibraltar, that Commonwealth citizens resident in Gibraltar who are not Community nationals have the right to vote and to stand as a candidate in elections to the European Parliament.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že přísluší členským státům, aby určily osoby, které mají právo volit a být voleny ve volbách do Evropského parlamentu, při respektování práva Společenství.
The Court held that it is for the Member States to dene, in compliance with Community law, the persons entitled to vote and to stand as a candidate in elections to the European Parliament.
Měl za to, že články 189 ES, 190 ES, 17 ES a 19 ES nebrání tomu, aby členské státy přiznaly toto právo volit a být volen určitým osobám majícím s těmito státy úzké vztahy, jiným, než jsou jejich vlastní státní příslušníci nebo občané Unie mající bydliště nebo pobyt na jejich území.
Articles 189 EC, 190 EC, 17 EC and 19 EC do not preclude the Member States from granting that right to vote and to stand as a candidate to certain persons who have close links to them other than their own nationals or citizens of the Union resident in their territory.
Navíc podle Soudního dvora existence zjevné vazby mezi občanstvím a právem volit nemůže vyplývat z ustanovení Smlouvy týkajících se složení Evropského parlamentu a občanství Unie.
Nor, according to the Court, can a clear link between citizenship and the right to vote be deduced from the Treaty provisions relating to the composition of the European Parliament and to citizenship of the Union.
A konečně, Soudní dvůr zdůraznil, že z článků Smlouvy týkajících se občanství Unie nelze vyvodit zásadu, že pouze občané Unie mají prospěch ze všech ostatních ustanovení Smlouvy, a došel k závěru, že sporné právní předpisy Spojeného království jsou v souladu s právem Společenství.
Finally, observing that a principle cannot be derived from the Treaty’s articles relating to citizenship of the Union that its citizens are the only persons entitled under all the other provisions of the Treaty, the Court concluded that the contested United Kingdom legislation was consistent with Community law.
3 ES, a to na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Raad van State (Nizozemsko) v rámci sporu týkajícího se dvou nizozemských státních příslušníků, majících bydliště na Arubě, kteří napadli zamítnutí svých žádostí o zápis do seznamu voličů pro volby členů Evropského parlamentu konané dne 10. června 2004 z důvodu svého bydliště.
The proceedings before the national court concerned two Netherlands nationals resident in Aruba who contested the rejection, on the basis of their place of residence, of their application for registration on the electoral roll for the election of Members of the European Parliament on 10 June 2004.
Podle Soudního dvora osoby, které mají státní příslušnost členského státu a mají pobyt nebo bydliště na území, které patří mezi zámořské země a území, uvedené v čl.
The Court held that persons who possess the nationality of a Member State and who reside or live in a territory which is one of the overseas countries and territories referred to in Article 299(3) EC may rely on the rights conferred on citizens of the Union in Part Two of the Treaty.
299 odst. 3 ES, se mohou dovolávat práv přiznaných občanům Unie v části druhé Smlouvy.
However, the overseas countries and territories (OCTs) are subject to the special association arrangements set out in Part Four of the Treaty (Articles 182 EC to 188 EC) with the result that, failing express reference, the general provisions of the Treaty do not apply to them.
Nicméně, zámořské země a území (ZZÚ) jsou předmětem zvláštního systému přidružení, který je stanoven v části čtvrté Smlouvy (články 182 ES až 188 ES), takže se na ně bez výslovného odkazu nevztahují obecná ustanovení Smlouvy a články 189 ES a 190 ES, týkající se Evropského parlamentu, se na tyto země a území nevztahují, v důsledku čehož v nich členské státy nejsou povinny konat volby do Evropského parlamentu.
Articles 189 EC and 190 EC, relating to the European Parliament, therefore do not apply to those countries and territories,with the consequence that the Member States are not required to hold elections to the European Parliament there.
Krom toho, za současného stavu práva Společenství nic nebrání tomu, aby členské státy denovaly při respektování práva Společenství podmínky práva volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu odkazem na kritérium bydliště na území, na kterém se volby konají.
Furthermore, in the current state of Community law, there is nothing which precludes the Member States from dening, in compliance with Community law, the conditions of the right to vote and to stand as a candidate in elections to the European Parliament by reference to the criterion of residence in the territory in which the elections are held.
Zásada rovného zacházení nicméně brání tomu, aby důsledkem zvolených kritérií bylo rozdílné zacházení mezi státními příslušníky, kteří se nacházejí ve srovnatelných situacích, aniž by bylo toto rozdílné zacházení objektivně odůvodněno.
The principle of equal treatment prevents, however, the criteria chosen from resulting in dierent treatment of nationals who are in comparable situations, unless that dierence in treatment is objectively justied.
Vývoj a činnost neprodleně poté, co se dozvěděla o uvedené judikatuře (viz rozsudek ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heintz, C-453/00, Recueil, s. I-837). Krom toho zásada rovnocennosti vyžaduje, aby se všechna pravidla použitelná na opravné prostředky, včetně stanovených lhůt, používala bez rozdílu na opravné prostředky založené na porušení práva Společenství a opravné prostředky založené na porušení vnitrostátního práva. Pokud je na základě pravidel vnitrostátního práva správní orgán povinen zrušit správní rozhodnutí, které nabylo právní moci, ale které je zjevně neslučitelné s vnitrostátním právem, tatáž povinnost musí existovat v případě zjevné neslučitelnosti s právem Společenství. Vnitrostátní soud posoudí, zda právní úprava neslučitelná s právem Společenství je zjevně protiprávní ve smyslu dotčeného vnitrostátního práva, a je-li tomu tak, vyvodí z toho všechny důsledky, které vyplývají z jeho vnitrostátního práva. Ve dvou věcech vyvstala otázka týkající se přípustnosti žaloby na neplatnost. Na jedné straně věc Regione Siciliana v. Komise (rozsudek ze dne 2. května 2006, C-417/04 P, Sb. rozh. s.
It acknowledged, however, that there may be a limit to this principle if four conditions are met: the administrative body must, under national law, have the power to reopen that decision; the administrative decision in question must have become final as a result of a judgment of a national court ruling at final instance; that judgment must, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, be based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling; and the person concerned must have complained to the administrative body immediately after becoming aware of that decision of the Court (see Case C-453/00 Kühne & Heitz [2004] ECR I-837). In addition, the principle of equivalence requires that all the rules applicable to appeals, including the prescribed time limits, apply without distinction to appeals on the ground of infringement of Community law and to appeals on the ground of disregard of national law. Where, pursuant to rules of national law, the administration is required to withdraw an administrative decision which has become final but is manifestly incompatible with domestic law, that same obligation must exist if the decision is manifestly incompatible with Community law. The national court will ascertain whether legislation incompatible with Community law constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned and, if that is the case, draw the necessary conclusions under national law. In two cases, an issue was raised as to the admissibility of an action for annulment.
I-3881), jejímž předmětem byl kasační opravný prostředek, kterým se region Regione Siciliana domáhal zrušení usnesení Soudu prvního stupně, kterým Soud prohlásil jeho žalobu na neplatnost rozhodnutí Komise o ukončení finanční pomoci z Evropského fondu pro regionální rozvoj za nepřípustnou, umožnila Soudnímu dvoru znovu objasnit pojem „členský stát“.
First, Case C-417/04 P Regione Siciliana v Commission [2006] ECR I-3881, which was an appeal in which the Regione Siciliana sought the setting aside of an order of the Court of First Instance that had declared its action for annulment of a Commission decision closing financial assistance from the European Regional Development Fund to be inadmissible, allowed the Court to give further consideration to the concept of a ‘Member State’.
Soudní dvůr připomněl, že žalobu podanou regionálním nebo místním celkem nelze považovat za žalobu členského státu, jelikož pojem „členský stát“ ve smyslu článku 230 ES zahrnuje pouze vládní orgány členských států.
The Court recalled that an action by a local or regional entity cannot be treated in the same way as an action by a Member State, the term ‘Member State’within the meaning of Article 230 EC referring only to government authorities of the Member States.
Soudní dvůr nicméně rozhodl, že na základě tohoto článku má regionální nebo místní celek možnost v rozsahu, v němž má právní subjektivitu na základě vnitrostátního právního řádu, podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou mu určena, i proti rozhodnutím, která, byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se ho bezprostředně a osobně dotýkají.
It stated, however, that, on the basis of that article, a local or regional entity may, to the extent that it has legal personality under national law, institute proceedings against a decision addressed to it or against a decision which, although in the form of a regulation or a decision addressed to another person, is of direct and individual concern to it.
Nelze však mít za to, že se regionálního orgánu odpovědného za realizaci projektu financovaného z evropského fondu bezprostředně dotýká rozhodnutí Komise určené dotčenému členskému státu a týkající se ukončení financování z tohoto fondu.
Nevertheless, a regional authority responsible for the execution of a project of the European Regional Development Fund cannot be regarded as directly concerned by a Commission decision addressed to the Member State in question relating to the closing of the financial assistance from that Fund.
Na druhé straně, věc Reynolds Tobacco a další v. Komise (rozsudek ze dne 12. září 2006, C-131/03 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) vedla Soudní dvůr k posouzení možnosti dosažení zrušení rozhodnutí o podání soudní žaloby přijatých Komisí.
Second, Case C-131/03 P Reynolds Tobacco and Others v Commission (judgment of 12 September 2006, not yet published in the ECR) caused the Court to examine whether decisions taken by the Commission to bring legal proceedings may be annulled.The Court stated that only measures the legal eects of which are binding on, and capable of aecting the interests of, the applicant by bringing about a distinct change in his legal position are acts or decisions which may be the subject of an action for annulment.
Soudní dvůr popřípadě uplatněných bez návrhu je opodstatněných, je povinen přerušit řízení a obrátit se na Soudní dvůr v řízení o předběžné otázce směřujícím k posouzení platnosti.
Court of Justice commence proceedings constitutes an indispensable step for the purpose of obtaining a binding judgment but it does not per se determine denitively the obligations of the parties to the case and therefore does not in itself alter the legal position in question.
A konečně, v celé řadě věcí byl Soudní dvůr konfrontován s problematikou volby právního základu aktů Společenství. Zvláštní pozornost si zde zasluhuje šest věcí.
Individuals who nevertheless consider that they have suered damage because of an institution’s unlawful conduct are not, however, denied access to justice since an action for noncontractual liability is available if the conduct in question is of such a nature as to entail liability on the part of the Community.
Použitím této judikatury Soudní dvůr v první věci rozhodl, že rozhodnutí 2003/106 mělo být založeno na článku 133 ES a čl.
In Case C-344/04 International Air Transport Association and Others [2006] ECR I-403, the Court held, with regard to Article 234 EC, that the fact that the validity of a Community act is contested before a national court is not in itself sucient to warrant referral of a question to the Court of Justice for a preliminary ruling.
175 odst. 1 ES, ve spojení s relevantními ustanoveními článku 300 ES, a že tedy proto musí být zrušeno, jelikož je založeno pouze na čl.
A court against whose decisions there is a judicial remedy under national law is required to stay proceedings and make a reference to the Court for a preliminary ruling on the validity of a Community act only where it considers that one or more arguments for invalidity of the act which have been put forward by the parties or otherwise raised by it of its own motion are well founded.
175 odst. 1 ES.
Six cases merit specic attention.
Další čtyři věci mají společné to, že se týkají podmínek pro použití článku 95 ES jako právního základu.
Of these, the first to be noted are Case C-94/03 Commission v Council [2006] ECR I-1 and Case C-178/03 Commission v Parliament and Council [2006] ECR I-107, concerning Decision 2003/106/EC 4 and Regulation (EC) No 304/2003 respectively 5.
Nejprve ve věci Parlament v. Rada (rozsudek ze dne 2. května 2006, C-436/03, Sb. rozh. s.
In each of these cases, the Court rearmed the main guiding principles which it has already laid down in its caselaw concerning dual legal basis.