natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Veřejnoprávní povaha subjektu však neznamená, že prostředky, které má k dispozici, musí být automaticky kvalifikovány jako „státní“ prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
That a body is public in nature does not, however, mean that the resources available to it have automatically to be categorised as ‘State’ resources within the meaning of Article 87(1) EC.
a poté v rozsudku Stardust 76Soudní dvůr výslovně uvedl, že pojem „státní prostředky“ „zahrnuje veškeré finanční prostředky, které může veřejný sektor ve skutečnosti použít k podpoře podniků, aniž by bylo rozhodné, zda tyto prostředky trvale patří k majetku veřejného sektoru“.
France v Commission, 76the Court explicitly confirmed that the concept of State resources within the meaning of Article 87(1) EC ‘covers all the financial means by which the public sector may actually support undertakings, irrespective of whether or not those means are permanent assets of the public sector’.
V důsledku toho, „i když částky [související s dotčeným opatřením] nejsou trvale ve vlastnictví státní pokladny, skutečnost, že zůstávají neustále pod veřejnou kontrolou, a tudíž jsou k dispozici příslušným státním orgánům, je postačující k tomu, aby byly kvalifikovány jako státní prostředky“ 77.
Consequently, ‘even though the sums involved in the measure [in question] are not permanently held by the Treasury, the fact that they constantly remain under public control, and therefore available to the competent national authorities, is sufficient for them to be categorised as State aid’. 77
Mimoto, aby mohlo být opatření provedené veřejným podnikem považováno za podporu ve smyslu čl.
Furthermore, for a measure put into effect by a public undertaking to be able to be deemed to be aid within the meaning of Article 87(1) EC, it must, in any event, be attributable to the State, in the sense that it is the result of an action by the public authorities. 80
Pokud jde o konkrétně o případ uvedený výše v bodě 101 ad i), v němž jde o opatření podpory, které je financováno prostřednictvím uložení poplatkové povinnosti veřejným podnikům nebo každopádně s použitím prostředků pocházejících z těchto podniků, Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Stardust vysvětlil, že tyto finanční prostředky musí být považovány za státní prostředky, pokud stát může „prostřednictvím výkonu svého dominantního vlivu na takové podniky rozhodnout o použití jejich prostředků k případnému financování zvláštních [zásahů] ve prospěch jiných podniků“ 78.
As regards more specifically the situation, set out in point 101 under (i) above, of a measure benefiting from the aid through the imposition of charges on public undertakings or, at any rate, the use of funds originating from such undertakings, the Court stated in the judgment in Stardust that such funds must be regarded as State resources where the State is capable, ‘by exercising its dominant influence over such undertakings, of directing the use of their resources in order, as occasion arises, to finance specific [interventions] in favour of other undertakings’.
Za tímto účelem není nezbytné prokazovat, že stát ve prospěch těchto podniků převedl konkrétní dotace za účelem financování opatření podpory.
78It is not necessary, for that purpose, to show that there has been a transfer from the State to those undertakings of specific contributions to finance the aid measure.
Pokud jde naopak o případ uvedený výše v bodě 101 ad ii), v němž jsou finanční prostředky nezbytné k financování opatření podpory vybírány od soukromých subjektů a převáděny příjemcům prostřednictvím zprostředkujících podniků nebo subjektů, je třeba především připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že není důvodné rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta státem přímo, a případy, kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu, určeného nebo zřízeného tímto státem 81.
With regard, however, to the situation described in point 101 above under (ii), in which the resources needed to finance the aid derive from charges imposed on private persons and are allocated to the beneficiaries via undertakings or bodies acting as intermediaries, it must first be said that it is settled caselaw that there is no need to draw any distinction according to whether the aid is granted directly by the State or by public or private bodies designated or appointed by that State. 81
Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Jacobse.
See also the Opinion of Advocate General Jacobs.
80 — Soudní dvůr vysvětlil kritéria určení této přičitatelnosti ve svém rozsudku Stardust, uvedenémvýše v poznámce pod čarou 76.
80 — The Court explained the criteria for determining attribution in its judgment in Stardust, cited in footnote 76.
77 — Bod 50 rozsudku Francie v. Ladbroke Racing a Komise, uvedeného výše v poznámce pod čarou 75, a bod 37 rozsudku Stardust, uvedeného výše v poznámce pod čarou 76.
77 — Paragraph 50 of the judgment in France v Ladbroke Racing and Commission, cited in footnote 75, and paragraph 37 of the judgment in Stardust, cited in footnote 76.
Tato zásada byla již předtím stanovena Soudem v jeho rozsudku ze dne 12. prosince 1996, Air France v. Komise (T-358/94, Recueil, s. II-2109, bod 67).
That principle had earlier been established by the Court of First Instance in Case T-358/94 Air France v Commission [1996] ECR II-2109, paragraph 67.
81 — Viz rozsudek PreussenElektra, uvedený výše v poznámce pod čarou 67, bod 58 a citovaná judikatura.
81 — See PreussenElektra, cited in footnote 67, paragraph 58, and the caselaw cited therein.
Dále je třeba odkázat konkrétně na judikaturu týkající se opatření podpory financovaných prostřednictvím poplatků parafiskální povahy nebo povinných příspěvků.
It is then necessary to refer more specifically to the caselaw concerning aid measures financed through parafiscal charges or compulsory contributions.
určeného tímto státem, i kdyby byl pověřen pouze výběrem nebo čistě účetní kontrolou, je způsobilý přerušit přímý tok finančních prostředků ze sféry pasivních subjektů do sféry příjemců, a tím umožňuje určit okamžik, v němž tyto prostředky alespoň nepřímo podléhají kontrole státu, i když nejsou určeny k volnému použití, a získávají tak povahu veřejných prostředků.
82 by the State — even if that intermediary is merely responsible for collecting a charge or exercising accounting checks — is regarded as capable of interrupting the direct flow of the funds from the persons liable for the charge to the beneficiaries, so that it is possible to identify a point at which, indirectly at least, those funds are under State control, even though the State is not free to allocate them, and thus acquire the character of State resources.
Takový výklad se mi jeví jako možný přinejmenším ve dvou situacích, totiž pokud je zprostředkující subjekt veřejnoprávní povahy a pokud jsou povinné příspěvky vybírané od podniků nebo jednotlivců placeny do soukromého nebo veřejného fondu zřízeného nebo určeného státem za účelem rozdělování podpory v souladu se zákonem, nezávisle na míře nezávislosti tohoto fondu při správě a rozdělování vybraných částek.
In particular, an interpretation of that nature seems to me to be possible in two sets of circumstances at least, namely where the intermediary is a public body and where the compulsory contributions imposed on undertakings or individuals are paid into a fund, whether public or private, created or conceived by the State for the purpose of distributing the aid in accordance with the law, regardless of the degree of autonomy that that fund enjoys in administering and allocating the sums collected.
Je jistě možné namítnout, že se Soudní dvůr v rozsudku PreussenElektra od uvedené judikatury implicitně odklonil, přinejmenším v případě, že se úloha svěřená zprostředkovateli týká výlučně výběru poplatku nebo je každopádně omezena na čistě účetní kontrolu shromážděných prostředků, a v důsledku toho vylučuje možnost disponovat jakýmkoli prostorem pro uvážení ve vztahu k použití a určení těchto finančních prostředků.
It is certainly possible to object that that caselaw has been impliedly superseded by the judgment in PreussenElektra, at least in circumstances where the role of the intermediary is merely to collect the contribution or is, in any event, restricted to exercising purely accounting checks over the funds collected and, therefore, precludes the exercise of any margin of discretion over the use and destination of the funds.
Taková situace je totiž z hospodářského hlediska obtížně objektivně odlišitelná od situace, v níž jsou částky určené k financování opatření podpory převáděny podnikům, které jsou jejími příjemci, přímo subjekty s poplatkovou povinností 83.
In point of fact, objectively speaking, that situation is hard to distinguish, in economic terms, from a situation in which the sums earmarked for financing the support measure are transferred directly from the persons required to pay the contribution to the undertakings that benefit from the measure. 83
Domnívám se však, že tato námitka může být zamítnuta, je-li možné mít za to, že zásah zprostředkujícího subjektu
However, I consider that this objection may be overcome, if the intervention of an intermediary which has been designated
Viz rovněž rozsudek Steinike & Weinlig, uvedený výše v poznámce pod čarou 45. 83 — Viz v tomto smyslu rozhodnutí Komise ze dne 31. října 2001 v řízení N/6/A/2001.
82 — Case 173/73 Italy v Commission [1974] ECR 709, paragraph 16; see also Steinike & Weinlig, cited in footnote 45. 83 — See, to that effect, the Commission’s decision of 31 October 200 in procedure N/6/A/2001.
Nezdá se mi, že by výše uvedený rozsudek Pearle takovému závěru bránil.
It does not seem to me that the judgment in Pearle and Others may be regarded as an obstacle to that approach.
V této věci Soudní dvůr, jak bylo uvedeno výše, vyloučil kvalifikaci prostředků pocházejících z povinných příspěvků placených profesní organizaci jejími členy, jejichž uložení bylo umožněno díky právnímu režimu vztahujícímu se na tuto organizaci a jejichž výběr měl za účel financování společné reklamní kampaně ve prospěch těchto členů, jako státních prostředků.
As we have seen, on that occasion, the Court held that State resources were not involved in the case of funds deriving from compulsory contributions paid to a trade association by its own members, the levying of which was possible on the basis of the legal regime applicable to that association and was designed to fund a joint advertising campaign for the benefit of members themselves.
Z jednotlivých skutečností, z nichž Soudní dvůr na podporu tohoto závěru vycházel (nemožnost organizace nakládat s těmito prostředky, úloha této organizace omezená na výběr příspěvků, přiznání zvýhodnění bez odpovídajícího zatížení státu nebo zúčastněného veřejnoprávního subjektu) se mi přitom jako rozhodující ve struktuře argumentace Soudního dvora jeví okolnost, že podnět
Among the various factors cited by the Court to justify that conclusion (the fact that the funds were not available to the association in question, the latter’s role being limited to levying the contributions, the award of an advantage without an additional burden for the State or the public body concerned), the fact that the initiative to promote the advertising campaign in question and the proposal for allocating the relevant financial burden came
ESSENT NETWERK NOORD A DALŠÍ podpořit dotčenou reklamní kampaň a návrh ohledně způsobů rozdělení odpovídající zátěže vzešly z dotčeného hospodářského odvětví, a nikoli ze strany veřejných orgánů, jelikož tato okolnost je jako taková způsobilá vyloučit přičtení dotčeného opatření státu 84.
ESSENT NETWERK NOORD AND OTHERS from the commercial sector involved and not from the public authorities seems to me to be determinative in the scheme of the Court’s reasoning, since it is apt to exclude any imputation of the contested measure to the State. 84
Především je třeba uvést, že v odpovědi na písemnou otázku položenou Soudním dvorem Essent vysvětlila, že v rozhodném období, to znamená mezi 1. srpnem a 31. prosincem 2000, ovládala 100 % jejího kapitálu společnost Essent NV, jejíž vlastní kapitál pak ze 100 % patřil obcím a provinciím, a která tak byla zcela v rukou veřejných subjektů.
It should first be pointed out that, in response to a written question from the Court, Essent explained that, during the reference period, that is to say between 1 August and 31 December 2000, it was a whollyowned subsidiary of Essent NV, the shares in which were, in turn, owned as to 100% by municipalities and provinces, and was thus entirely in public hands.
Z toho vyplývá, jak správně tvrdila Komise ve svém vyjádření, že Essent byla během tohoto období veřejným podnikem ve smyslu čl.
It follows that, as the Commission correctly argued in its observations, during that period Essent was a public undertaking within the meaning of Article 2(1)(b) of Commission Direct- ive 80/723/EEC of 25 June 1980 on the transparency of financial relations between Member States and public undertakings. 85
V souladu s judikaturou Soudního dvora musí tedy prostředky, které měla Essent k dispozici 86, být v zásadě považovány za veřejné prostředky.
Pursuant to the Court’s caselaw, the resources available to Essent 86 must, there- fore, in principle be regarded as public resources.
Pokud jde o námitku vlády Nizozemska, že úkolem Essent byl pouze výběr poplatků, odkazuji na to, což již bylo výše uvedeno v bodech 108 až 110 87.
As regards the objection raised by the Netherlands Government concerning the fact that Essent acted only as a collector of the charge, I would refer to my comments in points 108 to 110 above. 87
86 — Situace se nejeví být jinou v případě ostatních provozovatelů sítě, kteří jsou sami v rukou veřejnoprávních subjektů.
86 — The situation does not appear to be different for the other net operators, which were themselves in public ownership.
Jak již bylo uvedeno, v rámci mechanismu zavedeného dotčeným vnitrostátním ustanovením bylo stanoveno: uložení povinnosti spotřebiteli elektřiny platit příplatek za služby přenosu, výběr tohoto příplatku provozovateli sítě a převedení jeho výnosu těmito provozovateli „určené společnosti“ (SEP), která je pověřena zajišťováním účetní kontroly převedených prostředků a povinna odvést ministerstvu hospodářství částky případně přesahující 400 milionů NLG.
As we have seen, the mechanism put into place by the national rule at issue provided for the imposition of a surcharge for the transmission service to be borne by electricity consumers, the levying of that surcharge by the network operators and transfer of the revenue from that surcharge to the ‘designated company’ (SEP), which was responsible for exercising accounting control over the funds transferred and was required to pay to the Minister for the Economy any sums in excess of NLG 400 000 000.
Spor projednávaný před předkládajícím soudem se týká především částek, které Aldel, soukromý uživatel, dluží na základě uplatnění dotčeného příplatku Essent, provozovateli sítě v místě, kde je usazen.
The dispute pending before the national court relates, more particularly, to the sums payable by a private consumer, Aldel, in accordance with that surcharge, to the operator of the network for the territory in which it is established, namely Essent.
Předběžná otázka položená předkládajícím soudem nezmiňuje možnost, že by článek 97 Elektriciteitwet zahrnoval opatření podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
The question submitted for a preliminary ruling by the national court does not mention the possibility that Article 97 of the 1998 Law on electricity comprises an aid measure within the meaning of Article 87(1) EC.
84 — Viz v tomto smyslu rovněž stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba Colomera.
84 — See also, to that effect, the Opinion of Advocate General Ruiz-Jarabo Colomer.
Zadruhé se mi jako rozhodná jeví okolnost, že SEP byla povinna provádět účetní kontrolu částek pocházejících z výnosu z dotčeného příplatku, jehož vyúčtování měla povinnost předkládat ministerstvu hospodářství.
Secondly, it seems to me to be relevant that SEP was required to carry out accounting checks on the sums derived from the revenue from the surcharge at issue, for which it was answerable to the Minister for the Economy.
Je pravděpodobné, že až po provedení této kontroly byly dotčené částky poskytnuty SEP, která byla každopádně povinna je použít ke konkrétním účelům, totiž k pokrytí nákladů vzniklých v důsledku investic podniknutých z podnětu veřejné moci.
It was presumably only once those checks were completed that the sums in question were made available to SEP, which was, in any event, required to use them for specific purposes, that is to say to cover the costs resulting from investments made at the instigation of the public authorities.
Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda jsou splněny podmínky pro použití tohoto článku.“
It is for the national court to assess whether the conditions necessary for Article 87(1) EC to apply are met.
K dodržení povinnosti oznámení
Compliance with the obligation to notify
Ve světle veškerých předcházejících úvah tedy Soudnímu dvoru navrhuji, aby na druhou předběžnou otázku odpověděl následovně:
On the basis of all of the foregoing considerations, I propose that the Court should give the following answer to the second question referred for a preliminary ruling:
„Vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že výnos z příplatku k sazbě, který je přechodně
A national rule pursuant to which the revenue from a price surcharge temporar-
Nizozemsko tvrdí, že Komisi s úplným textem návrhu zákona OEPS
The Kingdom of the Netherlands contends that it ‘brought to the notice’ of the
ESSENT NETWERK NOORD A DALŠÍ rámci jí bylo ustanovení zavádějící uvedený režim oznámeno.
ESSENT NETWERK NOORD AND OTHERS lishing that regime was communicated to the Commission.
„seznámilo“ v rámci řízení týkajícího se podpory N 597/1998.
Commission, in the context of the procedure concerning aid N 597/1998, the whole text of the OEPS draft law.
Uvedené oznámení bylo učiněno dopisem ze dne 30. srpna 2000, v němž Nizozemsko Komisi konkrétně upozornilo na znění článku 9 tohoto návrhu.
That communication is said to have taken the form of the letter of 30 August 2000, in which the Netherlands specifically drew the Commission’s attention to the text of Article 9 of that draft.
Komise nezpochybňuje, že k dopisu ze dne 30. srpna 2000 byl přiložen úplný text návrhu zákona.
The Commission does not dispute that the whole of the draft law was attached to the letter of 30 August 2000.
Mimoto ze znění tohoto dopisu, který byl na žádost Soudního dvora předložen vládou Nizozemska, vyplývá, že tato vláda v něm výslovně odkazuje na článek 9 OEPS, i když tak činí pouze v oddíle nazvaném „Doplňující informace o protokolu za účelem provádění článku 24 směrnice 92/96“.
Moreover, it is clear from the text of that letter, which the Netherlands Government has provided in response to a request from the Court, that that government refers explicitly to Article 9 of the OEPS, albeit solely in the paragraph entitled ‘Supplementary information on the Protocol for the purposes of applying Article 24 of Directive 92/96’.
Je třeba uvést, že řízení N 597/1998 bylo ukončeno rozhodnutím ze dne 25. července 2001.
I should point out that the N 597/1998 procedure came to an end with the decision of 25 July 2001.
V tomto ohledu může být užitečné připomenout, že Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Van Calster rozhodl o protiprávnosti poplatků parafiskální povahy, které byly určeny k financování opatření podpory ve prospěch některých odvětví v zemědělství a které byly vybírány se zpětným účinkem v období, které předcházelo vydání rozhodnutí Komise, kterým bylo rozhodnuto o slučitelnosti těchto opatření.
In that connection, it may be useful to bear in mind that in its judgment in Van Calster and Others, the Court found to be unlawful parafiscal charges designed to finance support measures to benefit certain agricultural sectors, which had been levied with retroactive effect to cover a period prior to the Commission’s decision on the compatibility of those measures.
Podle Soudního dvora zúčastněný stát tím, že stanovil povinnost platit tyto poplatky se zpětným účinkem, jednal v rozporu s povinností oznámit podporu před začátkem jejího provádění.
According to the Court, by giving the imposition of those measures retroactive effect, the State concerned had acted in breach of the obligation to give notification prior to implementing the aid.
Režim podle článku 9 OEPS přitom nabyl účinnosti dne 29. prosince 2000 a stanovil, že výnos z příplatku vybíraného ve smyslu odstavce 1 tohoto článku musí být provozovatelem sítě převeden ve prospěch SEP do 1. července 2001 (odstavec 4 článku 9).
However, the provisions of Article 9 of the OEPS entered into force on 29 December 2000 and stipulated that the revenue from the surcharge levied in accordance with Article 9(1) was to be paid by the net oper -ators to SEP by 1 July 2001 (Article 9(4)).
Nizozemsko tedy začalo tento režim provádět, aniž by vyčkalo rozhodnutí Komise, kterým se ukončuje řízení, v jehož
The Netherlands thus implemented that regime without waiting for the decision whereby the Commission closed the procedure in the context of which the provision estab-
Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl, že:
In the light of the foregoing, I propose that the Court should declare that:
„1) Takový příplatek k sazbě jako ve věci v původním řízení, vybíraný bez rozdílu a za týchž podmínek z přenosu elektřiny jak domácí, tak dovezené, představuje poplatek s účinkem rovnocenným clu zakázaný článkem 25 ES, pokud je výnos z tohoto příplatku určen k financování činností, z nichž má prospěch pouze domácí produkt, a pokud z toho vyplývající výhody zcela kompenzují zatížení tohoto produktu; pokud tyto výhody kompenzují zatížení domácího produktu pouze částečně, představuje tento příplatek vnitrostátní diskriminační zdanění zakázané článkem 90 ES.
(1) A price surcharge, such as the surcharge at issue in the main proceedings, which is imposed, without discrimination and subject to the same conditions, on the transmission of both national and imported electricity, constitutes a charge having equivalent effect to a customs duty, prohibited by Article 25 EC, where the revenue from that surcharge is intended to finance activities for the benefit of the domestic product alone, and the resulting advantages offset in full the financial burden on that product. If the advantages offset the financial burden on that product in part only, then that surcharge constitutes discriminatory internal taxation, which is prohibited under Article 90 EC.
V tomto kontextu vnitrostátní soud přezkoumá, zda a v jaké míře nesou náklady, které mají být pokryty výnosem z dotčeného příplatku k sazbě, přímo či nepřímo vnitrostátní výrobci elektřiny.
In that context, the national court should consider whether, and to what extent, the costs, whose coverage the revenue from the contested price surcharge is designed to secure, affect, directly or indirectly, the national electricity producers.
Ve věci C-206/06, jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Rechtbank Groningen (Nizozemsko) ze dne 19. dubna 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 2. května 2006, v řízení
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Rechtbank Groningen (Netherlands), made by decision of 19 April 2006, received at the Court on 2 May 2006, in the proceedings
Aluminium Delfzijl BV, a v řízení o regresním nároku
Aluminium Delfzijl BV, and in the indemnification proceedings
2008 – VĚC C-206/06
2008 — CASE C-206/06
Staat der Nederlanden, a v řízení o regresním nároku
Staat der Nederlanden and in the indemnification proceedings
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát), ve složení A. Rosas (zpravodaj), předseda senátu, U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh a A. Arabadžev, soudci,
THE COURT (Third Chamber), composed of A. Rosas (Rapporteur), President of the Chamber, U. Lõhmus, J.N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh and A. Arabadjiev, Judges,