natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Je třeba nicméně zdůraznit, že na úrovni Společenství, a v souladu s prvním pododstavcem článku 256 ES, rozhodnutí PVC II bylo podkladem pro výkon rozhodnutí, neboť ukládalo peněžitý závazek jiným osobám než státům, a to bez ohledu na podání žaloby na neplatnost proti tomuto rozhodnutí na základě článku 230 ES.
It must be emphasised, however, that at Community level, and in accordance with the first paragraph of Article 256 EC, the PVC II decision was enforceable, provided that it imposed a pecuniary burden on persons other than the States, notwithstanding the action for annulment of that decision initiated under Article 230 EC.
Krom toho je nesporné, že Hoechst nepožádala o odklad výkonu rozhodnutí PVC II na základě druhé věty článku 242 ES.
It is common ground, moreover, that Hoechst did not seek a stay of execution of the PVC II decision pursuant to the second sentence of Article 242 EC.
Konečně je třeba uvést, že rozsudky Soudu a Soudního dvora, které mimoto potvrdily rozhodnutí, byly vydány před přijetím rozhodnutí.
Last, it must be observed that the judgments of the Court of First Instance and of the Court of Justice, which, moreover, confirmed the decision, were delivered before the adoption of the Decision.
Z toho vyplývá, že Komise se pro účely konstatování opakovaného protiprávního jednání Hoechst mohla opřít o rozhodnutí PVC II.
It follows that the Commission was entitled to rely on the PVC II decision to find that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
S ohledem na uvedené skutečnosti je třeba dospět k závěru, že Komise se pro účely konstatování opakovaného protiprávního jednání Hoechst mohla opřít o rozhodnutí Barviva, Polypropylén a PVC II, ale nikoli o rozhodnutí PVC I.
In the light of those factors, it must be concluded that, in finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission was entitled to rely on the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions but not on the PVC I decision.
Nicméně omyl, jehož se Komise dopustila ohledně rozhodnutí PVC I, nemůže zpochybnit kvalifikaci opakovaného protiprávního jednání stanovenou v projednávané věci, dokonce ani použitou sazbu zvýšení.
However, the error on the Commission’s part concerning the PVC I decision cannot call in question the characterisation of Hoechst’s conduct as a repeated infringement in the present case or even the rate of the increase applied.
Pokud jde o kvalifikaci opakovaného protiprávního jednání, má dostatečnou oporu v rozhodnutích Barviva, Polypropylén a PVC II.
As regards the characterisation of the infringement as a repeated infringement, it is sufficiently supported by the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions.
Pokud jde o sazbu zvýšení použitou v projednávané věci, v rozhodnutí nic nenaznačuje tomu, že by konstatování Komise, že opakování protiprávního jednání následovalo po několika dřívějších protiprávních jednáních, vedlo ke zvýšení částky pokuty na základě přitěžující okolnosti, které by bylo vyšší, než kdyby bylo konstatováno
As regards the rate of the increase applied in the present case, there is nothing in the Decision to indicate that the Commission’s finding that the repeated infringement followed a number of previous infringements gave rise to a greater increase in the fine for an aggravating circumstance than would have been determined if
HOECHST v. KOMISE pouze jedno dřívější protiprávní jednání (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. října 2005, Danone v. Komise, bod 130 výše, bod 366).
HOECHST v COMMISSION only a single previous infringement had been identified (see, to that effect, judgment of 25 October 2005 in Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 366).
Krom toho pokud jde o argument Hoechst, podle kterého bylo použité zvýšení nepřiměřené, včetně ve vztahu k ostatním podnikům uvedeným v rozhodnutí, postačí připomenout, že Komise má při stanovování výše pokuty posuzovací pravomoc a není povinna používat přesný matematický vzorec.
Furthermore, as regards Hoechst’s argument that the increase applied is disproportionate, including by comparison with the other undertakings at which the Decision was addressed, it is sufficient to bear in mind that the Commission has a discretion when setting the fine and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Navíc Komise musí při určování pokuty dbát na odrazující povahu své činnosti.
In addition, when determining the amount of the fine the Commission must ensure that its action is deterrent.
Přitom opakování protiprávního jednání je okolnost, která odůvodňuje značné zvýšení základní částky pokuty.
A repeated infringement is a circumstance that justifies a considerable increase in the basic amount of the fine.
Opakování protiprávního jednání je totiž důkazem, že dříve uložená sankce nebyla dostatečně odrazující.
Repeated infringement is proof that the penalty previously imposed was not sufficiently deterrent.
V projednávané věci nic neumožňuje mít za to, že zvýšení základní částky pokuty o 50 % za účelem nasměrování jednání Hoechst k dodržování pravidel v oblasti hospodářské soutěže je nepřiměřené (viz v tomto smyslu rozsudek Michelin v. Komise, bod 339 výše, bod 293).
In this case, there is no reason to consider that the increase of 50% in the basic amount of the fine designed to steer Hoechst’s conduct towards respect for the competition rules is disproportionate (see, to that effect, Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 293).
Je tedy třeba mít za to, že kvalifikace opakovaného protiprávního jednání určená v projednávané věci, jakož i použitá sazba zvýšení, jsou opodstatněné.
It must therefore be held that the characterisation of the applicant’s conduct as a repeated infringement in the present case and the rate of increase applied are well founded.
Ostatní argumenty vznesené Hoechst nemohou tento závěr zpochybnit.
The other arguments put forward by Hoechst cannot affect that conclusion.
Pokud jde o skutečnost, že dřívější činnost Hoechst v odvětví potravinářských aditiv neměla nic společného s jejími činnostmi v odvětví PVC, je třeba zdůraznit, že pokyny označují za opakování protiprávního jednání téhož podniku „protiprávní jednání stejného typu“.
As regards the fact that Hoechst’s former activity in the feedingstuffs additives sector had nothing to do with its activities in the PVC sector, it must be emphasised that the Guidelines refer to an ‘infringement of the same type’ by the same undertaking.
Argument Hoechst v tomto ohledu tedy nelze přijmout.
Hoechst’s argument in that regard cannot therefore be upheld.
Pokud jde o skutečnost, že Komise v jiné věci předcházející rozhodnutí podnikla kroky k zavedení kolektivní odpovědnosti skupiny a uložila zvýšení o 10 % za rok za období mezi rozhodnutím ukládajícím pokutu v jedné věci a ukončením protiprávního jednání v jiné věci, je třeba připomenout, že předchozí rozhodovací praxe Komise sama o sobě nevytváří právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže, neboť ten je vymezen výhradně v nařízení č. 17 a v pokynech (viz rozsudek Michelin v. Komise, bod 339 výše, bod 292 a citovaná judikatura), a že krom toho subjekty nemohou vložit legitimní očekávání v zachování existující situace, neboť ta může být Komisí v rámci její posuzovací pravomoci změněna (viz rozsudky Delacre a další v. Komise, bod 372 výše, bod 33, a citovaná judikatura, a Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 344 výše, bod 171).
As regards the fact that, in another case preceding the Decision, the Commission undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement in another case, it must be borne in mind that the Commission’s previous practice in taking decisions does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot have a legitimate expectation that an existing situation which is capable of being altered by the Commission in the exercise of its discretionary power will be maintained (see Delacre and Others v Commission, paragraph 372 above, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
Konečně jak zdůrazňuje Komise, odkaz na sdělení o spolupráci z roku 1996 nezmírňuje skutečnost, že opakování protiprávního jednání ze strany Hoechst má povahu přitěžující okolnosti.
Last, as the Commission emphasises, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Argument předložený Hoechst, podle kterého není zvýšení za opakování protiprávního jednání spravedlivé, jestliže dotčený podnik v průběhu správního řízení zcela spolupracoval, je tedy nerelevantní.
Therefore Hoechst’s argument that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates in full during the administrative procedure is inoperative.
Ze všech těchto důvodů musí být sedmý žalobní důvod zamítnut.
For all of those reasons, the seventh plea must be rejected.
F – K desátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z obdobného použití sdělení o spolupráci z roku 2002 na základě „zásady nejpříznivějšího ustanovení“
F — The 10th plea, claiming that the 2002 Leniency Notice should be applied by analogy, under a ‘most favourable provision’ principle
V bodě 12.2.3 rozhodnutí, který se týká uplatnění sdělení o spolupráci z roku 1996, Komise uvádí, že Hoechst považuje za použitelné na případ v projednávané věci
At Section 12.2.3 of the Decision, which deals with the application of the 1996 Leniency Notice, the Commission observes that Hoechst considers that the 2002
HOECHST v. KOMISE oznámení Komise z roku 2002 o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 45, s.
Commission Notice on immunity from fines and reduction of fines in cartel cases (OJ 2002 C 45, p.
Komise především zamítá argumenty předložené Hoechst zdůrazňující, že bod 28 sdělení o spolupráci z roku 2002 stanoví, že ode dne 14. února 2002 se toto oznámení použije pro všechny případy, v nichž se žádný podnik neopírá o sdělení o spolupráci z roku 1996.
First of all, the Commission rejects Hoechst’s arguments, on the ground that Section 28 of the 2002 Leniency Notice provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases for which no undertaking has relied on the 1996 Leniency Notice.
Přitom v projednávané věci několik podniků – včetně Hoechst – kontaktovalo Komisi na základě sdělení o spolupráci z roku 1996.
In this case, a number of undertakings — including Hoechst — contacted the Commission on the basis of the 1996 Leniency Notice.
Sdělení o spolupráci z roku 2002 tedy není použitelné (body 431 a 432 odůvodnění rozhodnutí).
The 2002 Leniency Notice is therefore not applicable (recitals 431 and 432 to the Decision).
Dále pokud jde o „zásadu nejpříznivějšího ustanovení“, které se dovolává Hoechst, Komise zaprvé uvádí, že sdělení o spolupráci se nedotýkají právního rámce vymezeného v článku 15 nařízení č. 17.
Next, as regards the ‘most favourable provision’ principle on which Hoechst relies, first, the Commission states that the Leniency Notices do not affect the legal framework established by Article 15(2) of Regulation No 17.
Navíc dotčené podniky, které Komisi nabídly svoji spolupráci, nabyly legitimního očekávání na základě skutečnosti, že tato spolupráce spočívá výhradně na sdělení z roku 1996, jež bylo v dané době jediné použitelné (bod 435 odůvodnění rozhodnutí).
Furthermore, the undertakings concerned which offered to cooperate with the Commission acquired a legitimate expectation that their cooperation would be based solely on the 1996 Leniency Notice, the only one applicable at that time (recital 435 to the Decision).
Zadruhé Komise tvrdí, že přístup sledovaný v rozhodnutí 1999/210/ES Komise ze dne 14. října 1998 v řízení podle článku 85 Smlouvy o ES (Věc IV/F-3/33.708 – British Sugar plc, věc IV/F – 3/33.709 – Tate & Lyle plc, věc IV/F – 3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd, věc IV/F – 3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd) (Úř. věst. L 76, s. 1), nelze přenést na případ v projednávané věci, jelikož jde o odlišné situace. Komise v tomto bodě upřesňuje, že v případě British Sugar/Tate & Lyle, dosud neexistoval režim shovívavosti, když se Komise rozhodla obdobně uplatnit ustanovení sdělení o spolupráci z roku 1996 (bod 436 odůvodnění rozhodnutí). II - 1015
Second, the Commission emphasises that the approach taken in Commission Decision 1999/210/EC of 14 October 1998 relating to a proceeding under Article 85 of the EC Treaty (Case IV/F — 3/33.708 — British Sugar plc, Case IV/F — 3/33.709 — Tate & Lyle plc, Case IV/F — 3/33.710 — Napier Brown & Company Ltd, Case IV/F — 3/33.711 — James Budgett Sugars Ltd) (OJ 1999 L 76, p. 1) cannot to be transposed to this case, as the situations are different. The Commission points out on that point that in the British Sugar/Tate & Lyle case no leniency regime was yet in force when the Commission decided to apply, by analogy, the provisions of the 1996 Leniency Notice (recital 436 to the Decision). II - 1015
Zatřetí nelze učinit závěr, že sdělení o spolupráci z roku 2002 je celkově příznivější než sdělení o spolupráci z roku 1996.
Third, it is not possible to conclude that the 2002 Leniency Notice is, overall, more favourable to undertakings than the 1996 Leniency Notice.
Zda provedená změna přinese danému podniku výhody, či nikoli, velmi závisí na konkrétní situaci (bod 437 odůvodnění rozhodnutí).
Whether or not the resulting amendments procure an advantage to a given undertaking is highly dependent in its individual situation (recital 437 to the Decision).
Hoechst uvádí, že měla získat ochranu na základě obdobného použití sdělení o spolupráci z roku 2002.
Hoechst claims that it ought to have obtained immunity, in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst tvrdí, že tyto argumenty již uvedla v odpovědi na oznámení námitek.
It submits that it has already set out those arguments in its response to the statement of objections.
Hoechst uvádí, že začala spolupracovat již na podzim roku 1998, v okamžiku, kdy existovalo pouze sdělení o spolupráci z roku 1996.
Hoechst observes that it had already begun to cooperate in autumn 1998, when only the 1996 Leniency Notice existed.
Je však třeba zohlednit skutečnost, že podle obecných zásad trestního práva musí být použita nejpříznivější právní úprava.
However, it is necessary to take into account the fact that, according to the general principles of criminal law, the most favourable rules should be applied.
Jestliže je sdělení o spolupráci z roku 2002 příznivější než sdělení o spolupráci z roku 1996, je třeba uplatnit prvně uvedené sdělení.
Where the 2002 Leniency Notice is more favourable than the 1996 Leniency Notice, it is the former that ought to be applied.
Podle sdělení o spolupráci z roku 2002 každý podnik účastnící se kartelové dohody, tedy dokonce i „vůdce“, může požádat o ochranu.
According to the 2002 Leniency Notice, every undertaking which has participated in a cartel, and therefore even a ‘leader’, can apply for immunity.
Hoechst tvrdí, že vyloučení významného snížení pokuty ve vztahu k vůdcům, podle bodu B sdělení o spolupráci z roku 1996, nebylo převzato ve sdělení o spolupráci z roku 2002.
Hoechst emphasises that the provision in Section B of the 1996 Leniency Notice under which a significant reduction in the fine cannot be granted in the case of leaders was not followed in the 2002 Leniency Notice.
Krom toho sdělení o spolupráci z roku 2002 je výhodnější pro první spolupracující podnik v tom smyslu, že již nevyžaduje, aby předložené důkazy umožnily Komisi přijmout rozhodnutí nařizující šetření ve smyslu čl.
Furthermore, the 2002 Leniency Notice is more favourable to the first undertaking to cooperate, in the sense that it is no longer a requirement that that undertaking submits evidence enabling the Commission to take a decision ordering an investigation under Article 14(3) of Regulation No 17.
HOECHST v. KOMISE ani nezbytné sdělit všechny důkazy, které má podnik k dispozici.
HOECHST v COMMISSION which the undertaking has.
Sdělení takových důkazů může nadále proběhnout ústně, podle ustálené praxe Komise, pokud podnik uplatní riziko sdělení důkazů ve Spojených státech.
Such evidence may also be submitted orally, according to the Commission’s consistent practice, if the undertaking relies on a risk that the evidence will be communicated to the United States.
V projednávané věci informace předané Hoechst dne 29. října 1998 stačily k udělení ochrany na základě sdělení o spolupráci z roku 2002.
In this case, the information which Hoechst provided on 29 October 1998 was sufficient for it to be granted immunity under the 2002 Leniency Notice.
Hoechst jako první předala svoji žádost o ochranu a rovněž jako první učinila před Komisí nezbytná ústní prohlášení.
Thus, Hoechst was the first to submit a formal request for immunity and was also the first to make the necessary oral statements to the Commission.
Pokud by bylo použitelné sdělení o spolupráci z roku 2002, Komise by za těchto okolností zaslala Hoechst na začátku roku 1999 dopis oznamující udělení předběžné ochrany.
If the 2002 Leniency Notice had been applicable, the Commission would in those circumstances have sent Hoechst a letter at the beginning of 1999 granting provisional immunity.
Její žádost o ochranu by tak byla úspěšná na základě sdělení o spolupráci z roku 2002, v rozporu s tím, co tvrdí Komise v bodě 437 odůvodnění rozhodnutí.
Its application for immunity would thus have succeeded on the basis of the 2002 Leniency Notice, contrary to what the Commission asserts at recital 437 to the Decision.
Hoechst dále uvádí, že jako obecná právní zásada je „zásada nejpříznivějšího ustanovení“ použitelná jak v trestních řízeních, tak ve správních řízeních.
Hoechst then submits that, as a general principle of law, the ‘most favourable provision’ principle is applicable both in criminal proceedings and in administrative proceedings.
Hoechst dodává, že „zásada nejpříznivějšího ustanovení“ byla uplatněna Soudním dvorem v rozsudku ze dne 17. července 1997, Farmers’ Union a další (C-354/95, Recueil, s. I-4559, body 40 a 41), a že je součástí právní tradice společné členským státům.
Hoechst further submits that the ‘most favourable provision’ principle was applied by the Court of Justice in Case C-354/95 National Farmers’ Union and Others [1997] ECR I-4559, paragraphs 40 and 41, and that it is part of the legal tradition common to the Member States.
Hoechst v tomto ohledu předkládá srovnávací studii předloženou v průběhu správního řízení.
Hoechst submits a comparative study which was produced during the administrative procedure.
Hoechst krom toho zdůrazňuje, že Komise uznala uvedenou zásadu v rozhodnutí British Sugar/Tate & Lyle, bod 481 výše, když upřesnila, že „sdělení [o spolupráci z roku 1996] je přímo použitelné pouze na spolupráci, k níž došlo po zveřejnění II - 1017
Hoechst further submits that the Commission recognised the principle in the British Sugar/Tate & Lyle decision, paragraph 481 above, where it stated that ‘a direct application of [the 1996 Leniency Notice] is only possible for cooperation which took II - 1017
2008 – VĚC T-410/03 sdělení v Úředním věstníku dne 18. července 1996“ a že „[v]e všech ostatních případech spolupráce bude sdělení použito obdobně, což znamená, že veškeré příznivé zacházení ve smyslu sdělení [o spolupráci z roku 1996] bude záviset na rozsahu splnění podmínek spolupráce, jak jsou vymezeny ve sdělení“.
2008 — CASE T-410/03 place after the publication of the notice in the Official Journal on 18 July 1996’ and that ‘[i]n all other cases of cooperation, the notice will be applicable by analogy, meaning in this context essentially an extension ratione temporis. Such analogous application means that favourable treatment in line with [the 1996 Leniency Notice] will depend on fulfilment of all the substantive requirements of cooperation as set out in that Notice’.
Soud tuto zásadu potvrdil v rozsudku ze dne 12. července 2001, Tate & Lyle a další v. Komise (T-202/98, T-204/98 a T-207/98, Recueil, s. II-2035, body 157 a následující). 491
Hoechst contends that the Court of First Instance confirmed those principles in Joined Cases T-202/98, T-204/98 and T-207/98 Tate & Lyle and Others v Commission [2001] ECR II-2035, paragraph 157 et seq.). 491
Hoechst rovněž uvádí, že v rozhodnutí 2004/421/ES Komise, ze dne 16. prosince 2003 v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP proti Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA a Europa Metalli SpA (Věc COMP/E-1/38.240 – Průmyslové trubky) (shrnutí v Úř. věst. L 125, s.
Likewise, Hoechst submits that in Commission Decision 2004/421/EC of 16 December 2003 relating to a proceeding under Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement against Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA and Europa Metalli SpA (Case COMP/E-1/38.240 — Industrial tubes) (OJ 2004 L 125, p.
50, dále jen „rozhodnutí Průmyslové trubky“), Komise upřesnila, že „na rozdíl od bodu 23 sdělení [o spolupráci] z roku 2002, sdělení [o spolupráci] z roku 1996 nestanoví zvláštní odměnu pro toho, kdo požádá o shovívavost, jenž odhaluje skutečnosti dříve Komisi neznámé, které mají vliv na závažnost či dobu trvání kartelu“, a že „[p]roto je vhodné zohlednit takovou spolupráci jako součást polehčujících okolností“ (bod 384 odůvodnění rozhodnutí Měděné průmyslové trubky).
50), ‘the industrial copper tubes decision’, the Commission stated that, ‘unlike point 23 of the 2002 Leniency Notice, the 1996 Leniency Notice does not provide for any specific reward to a leniency applicant that discloses facts previously unknown to the Commission and affecting the gravity or duration of the cartel’ and that ‘[i]t is therefore appropriate to consider any such cooperation under the attenuating factors’ (recital 384 to the industrial copper tubes decision).
V důsledku toho Komise snížila základní částku pokuty uložené jednomu podniku (Outokumpu) z 38,98 na 22,22 milionu eur „mimo rámec sdělení [o spolupráci] z roku 1996“ (bod 387 odůvodnění rozhodnutí Měděné průmyslové trubky).
In consequence, the Commission reduced the basic amount of the fine imposed on one undertaking (Outokumpu) from EUR 38.98 million by EUR 22.22 million ‘for effective cooperation outside the 1996 Leniency Notice’ (recital 387 to the industrial copper tubes decision).
Komise v tomto ohledu uvedla, že „Outokumpu ne[má] být trestána za svoji spolupráci uložením vyšší pokuty, než jakou by musela zaplatit v případě, že by nespolupracovala“ a že „[z] uvedeného důvodu se základní částka pokuty Outokumpu snižuje na jednorázovou částku ve výši 22,22 milionu eur, takže je totožná s hypotetickou částkou pokuty, která by byla Outokumpu uložena za protiprávní jednání trvající čtyři roky“ (bod 386 odůvodnění rozhodnutí Měděné průmyslové trubky).
The Commission observed, in that regard, that ‘Outokumpu should not be penalised for its cooperation by imposing on it a higher fine than the one that it would have had to pay without its cooperation’ and that ‘[t]herefore, the basic amount of Outokumpu’s fine [was] reduced by a lump sum of EUR 22.22 million so that it [would] be the same as the hypothetical amount of fine that would have been imposed on Outokumpu for a four-year infringement’ (recital 386 to the industrial copper tubes decision).
Hoechst dodává, že i kdyby se vycházelo ze zásady, že sdělení o spolupráci z roku 1996 založilo legitimní očekávání třetích osob, které je třeba chránit, nemá tato
Hoechst further submits that, even on the principle that the 1996 Leniency Notice does create legitimate expectations on the part of third parties that must be
HOECHST v. KOMISE úvaha v projednávané věci význam.
HOECHST v COMMISSION protected, that point is immaterial in the present case.
Pouze Chisso by totiž mohla uplatnit postavení třetí osoby zasluhující ochranu.
Only Chisso could claim to be a third party deserving of protection.