natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda s přihlédnutím k odpovědím na první otázku, jakož i na druhou otázku týkající se ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody, toto ustanovení rámcové dohody brání členskému státu jednajícímu
By its third question the referring court asks, in essence, having regard to the answers to the first question and to the second question in so far as it relates to Clause 5(1) of the framework agreement, whether Clause 5(1) of the framework agreement precludes a Member State, acting in its capacity as an employer, from renewing a
IMPACT v postavení zaměstnavatele v obnovení pracovní smlouvy uzavřené na dobu určitou na dobu až 8 let během období mezi dnem uplynutí lhůty k provedení směrnice 1999/70 a dnem vstupu v platnost zákona provádějícího tuto směrnici.
IMPACT fixedterm employment contract for up to eight years in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the legislation transposing that directive enters into force.
V rámci třetí otázky předkládající soud upřesňuje, že dříve byla ve všech předchozích případech smlouva obnovena na kratší dobu, že zaměstnavatel potřebuje práci vykonávanou zaměstnancem po delší období, že obnovení smlouvy na delší dobu má za následek, že se ustanovení 5 rámcové dohody po jeho provedení do vnitrostátního práva na pracovníka neuplatní, a že takové obnovení není ospravedlněno žádnými objektivními důvody nesouvisejícími s postavením dotčené osoby jako zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou.
In relation to that third question the referring court explains that, on previous occasions, the contract in question had always been renewed for shorter periods; that the employer requires the services of the employee for a period exceeding the usual term on renewal; that the renewal for an extended period has the effect of circumventing the application to an employee of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law; and that there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal.
V případě, že by se vzhledem k odpovědi na první otázku předkládající soud musel prohlásit za příslušný k rozhodnutí o nárocích žalobců v původním řízení založených přímo na směrnici 1999/70, je třeba upřesnit, že ačkoli, v souladu s odpovědí na druhou otázku, obsah ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody není bezpodmínečný a dostatečně přesný pro to, aby se ho jednotlivec mohl dovolávat u vnitrostátního soudu, nic to nemění na tom, že podle čl. 249 třetího pododstavce ES je směrnice závazná pro každý stát, kterému je určena, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, byť je vnitrostátním orgánům ponechána volba formy a prostředků (viz výše uvedený rozsudek von Colson a Kamann, bod 15).
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it must be stated that while, in accordance with the answer to the second question, the subjectmatter of Clause 5(1) of the framework agreement is not unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court, the fact none the less remains that, under the third paragraph of Article 249 EC, the directive leaves to the national authorities the choice of form and methods but is binding, as to the result to be achieved, upon each Member State to which it is addressed (see von Colson and Kamann, paragraph 15).
2 odst. 1 směrnice 1999/70 stanoví, že členské státy musí přijmout veškerá nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zaručit výsledky, které stanoví.
The first paragraph of Article 2 of Directive 1999/70 thus provides that the Member States are required to take any necessary measures to enable them at any time to be in a position to guarantee the results imposed by the directive.
Jak již bylo připomenuto v bodě 41 tohoto rozsudku, povinnost členských států dosáhnout výsledku stanoveného směrnicí a povinnost přijmout veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k zajištění plnění tohoto závazku, stanovená článkem 10 ES, jsou uloženy všem orgánům těchto států (viz výše uvedený rozsudek von Colson a Kamann, bod 26).
As has already been observed in paragraph 41 of this judgment, the Member States’ obligation to achieve the result envisaged by a directive and, under Article 10 EC, to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation, is binding on all the authorities of the Member States (see von Colson and Kamann, paragraph 26).
Takové povinnosti zavazují tyto orgány, včetně případu, kdy jsou v postavení veřejného zaměstnavatele.
Such obligations devolve on those authorities, including, where appropriate, in their capacity as a public employer.
Co se týče cíle stanoveného směrnicí 1999/70 a rámcovou dohodou, tato dohoda vychází, jak vyplývá z bodů 6 a 8 jejího obecného odůvodnění, z předpokladu, že pracovní smlouvy na dobu neurčitou jsou obecnou formou pracovních poměrů, byť uznává, že pracovní smlouvy na dobu určitou jsou charakteristické pro zaměstnání v některých odvětvích, povoláních či činnostech (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 61).
As regards the objective laid down by Directive 1999/70 and the framework agreement, the latter proceeds — as is apparent from paragraphs 6 and 8 of the general considerations in the framework agreement — on the premiss that employment contracts of indefinite duration are the general form of employment relationship, while recognising that fixedterm employment contracts are a feature of employment in certain sectors or in respect of certain occupations and activities (see Adeneler and Others, paragraph 61).
Možnost stabilního zaměstnání tedy představuje významný prvek ochrany zaměstnanců (viz rozsudek ze dne 22. listopadu 2005, Mangold, C-144/04, Sb. rozh. s. I-9981, bod 64), zatímco, jak vyplývá z druhého pododstavce preambule rámcové dohody a z bodu 8 jejího obecného odůvodnění, pracovní smlouvy na dobu určitou mohou pouze za určitých okolností odpovídat potřebám jak zaměstnavatelů, tak zaměstnanců (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 62).
Consequently, the benefit of stable employment is viewed as a major element in the protection of workers (see Case C-144/04 Mangold [2005] ECR I-9981, paragraph 64), whereas — as is apparent from the second paragraph of the preamble to the framework agreement and paragraph 8 of the general considerations — it is only in certain circumstances that fixedterm employment contracts are liable to respond to the needs of both employers and workers (see Adeneler and Others, paragraph 62).
Z tohoto pohledu je cílem rámcové dohody vytvořit rámec pro opakované použití posledně uvedené kategorie pracovních poměrů, která je považována za možný zdroj zneužívání zaměstnanců, tím, že stanoví určitý počet minimálních ochranných předpisů, jež mají zabraňovat znejistění situace zaměstnanců (viz výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 63).
From this angle, the framework agreement seeks to place limits on successive recourse to the latter category of employment relationship, a category regarded as a potential source of abuse to the disadvantage of workers, by laying down as a minimum a number of protective provisions designed to prevent the status of employees from being insecure (see Adeneler and Others, paragraph 63).
Jak vyplývá z ustanovení 1 písm. b) této rámcové dohody, je jejím účelem vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou.
As is apparent from Clause 1(b) of the framework agreement, its purpose is to establish a framework to prevent abuse arising from the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Podle svého vlastního znění sleduje ustanovení 5 bodu 1 uvedené rámcové dohody konkrétně tento preventivní cíl.
According to its own terms, Clause 5(1) of the framework agreement specifically pursues that objective of prevention.
Z toho vyplývá, že členské státy mají jak podle článku 10 ES a čl. 249 třetího pododstavce ES, tak i samotné směrnice 1999/70 povinnost přijmout veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k dosažení cíle stanoveného uvedenou směrnicí, spočívajícího v zabránění zneužívání pracovních smluv uzavřených na dobu určitou.
It follows that the Member States are required under Article 10 EC and the third paragraph of Article 249 EC, as well as under Directive 1999/70 itself, to take any appropriate measure, whether general or particular, to achieve the objective of that directive and of the framework agreement of preventing the abusive use of fixedterm contracts.
Tato povinnost by přitom byla zbavena užitečného účinku, kdyby orgánu členského státu, jednajícímu v postavení veřejného zaměstnavatele, bylo povoleno smlouvy obnovovat na neobvykle dlouhou dobu v průběhu období mezi dnem uplynutí lhůty k provedení směrnice 1999/70 a dnem vstupu zákona provádějícího tuto směrnici v platnost, následkem čehož by dotyčným osobám byl na nepřiměřenou dobu odepřen prospěch z opatření přijatých vnitrostátním zákonodárcem k provedení ustanovení 5 rámcové dohody.
However, that obligation would be rendered ineffective if an authority of a Member State, acting in its capacity as a public employer, were authorised to renew contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force, thereby depriving the persons concerned for an unreasonable period of time of the benefit of the measures adopted by the national legislature for the purpose of transposing Clause 5 of the framework agreement.
Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 10 ES a čl. 249 třetí pododstavec ES, jakož i směrnice 1999/70 musí být vykládány v tom smyslu, že orgán členského státu jednající v postavení veřejného zaměstnavatele není oprávněn přijmout opatření, která jsou v rozporu s cílem sledovaným uvedenou směrnicí a rámcovou dohodou, co se týče zabránění zneužívání pracovních smluv uzavřených na dobu určitou, a která spočívají v obnovování takových smluv na neobvykle dlouhou dobu v průběhu období mezi dnem uplynutí lhůty k provedení této směrnice a dnem vstupu v platnost zákona zajišťujícího toto provedení.
In the light of the foregoing, the answer to the third question must be that Article 10 EC, the third paragraph of Article 249 EC, and Directive 1999/70 must be interpreted as meaning that an authority of a Member State acting in its capacity as a public employer may not adopt measures contrary to the objective pursued by that directive and the framework agreement as regards prevention of the abusive use of fixedterm contracts, which consist in the renewal of such contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force.
Ke čtvrté otázce
Question 4
V případě, že by se vzhledem k odpovědi na první otázku předkládající soud nemusel prohlásit za příslušný k rozhodnutí o nárocích žalobců v původním řízení založených přímo na směrnici 1999/70, je třeba odpovědět na čtvrtou otázku předkládajícího soudu, jejíž podstatou je, zda je tento soud na základě své povinnosti vykládat vnitrostátní právo v souladu s právem Společenství povinen přiznat zákonu z roku 2003 zpětný účinek ke dni uplynutí lhůty k provedení této směrnice.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court is not required to declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Direct- ive 1999/70, it is necessary to answer the fourth question, by which the referring court queries, in essence, whether it is under an obligation, by virtue of its obligation to interpret domestic law in conformity with Community law, to give the 2003 Act retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed.
Úvodem je třeba uvést, že se čtvrtá otázka týká pouze článku 6 zákona z roku 2003, který představuje opatření, jímž se provádí ustanovení 4 rámcové dohody.
As a preliminary point, it must be noted that the fourth question relates only to section 6 of the 2003 Act, which is the measure that transposes Clause 4 of the framework agreement.
V předkládacím rozhodnutí se totiž uvádí, že žalobci v původním řízení naproti tomu připustili, že znění použité v článku 9 zákona z roku 2003 samo o sobě vylučuje, aby tento článek, kterým se provádí ustanovení 5 rámcové dohody, měl zpětný účinek, jinak by takový výklad byl výkladem contra legem.
It is indicated in the order for reference that the complainants in the main proceedings have, on the other hand, conceded that the wording used in section 9 of the 2003 Act makes it impossible for retrospective effect to be given to that section (which effectively transposes Clause 5 of the framework agreement), and to interpret it in that way would be contra legem.
Je tudíž třeba zkoumat, zda je předkládající soud v případě uvedeném v bodě 93 tohoto rozsudku, že by byl příslušný pouze k rozhodování o nárocích v původním řízení v rozsahu, v němž jsou založeny na porušení zákona z roku 2003, povinen na základě požadavku konformního výkladu přiznat článku 6 uvedeného zákona zpětný účinek ke dni uplynutí lhůty k provedení směrnice 1999/70.
It is thus necessary to consider whether, in the situation referred to in paragraph 93 of this judgment where it would have jurisdiction only to rule on the complaints in the main proceedings in so far as they are based on an infringement of the 2003 Act, the referring court is required — in accordance with the obligation to interpret national law in conformity with Community law — to give section 6 of the 2003 Act retrospective effect to the date by which Directive 1999/70 should have been transposed.
Předkládající soud v tomto ohledu upřesňuje, že je sice pravda, že znění tohoto článku zákona z roku 2003 výslovně nevylučuje, aby byl takový zpětný účinek tomuto ustanovení přiznán, avšak vnitrostátní právní pravidlo o výkladu zákonů vylučuje, aby byl zákon uplatňován se zpětnou účinností, s výjimkou případu, kdy je jasně a jednoznačně uveden opak.
The referring court states in that regard that, while it is true that the wording of section 6 of the 2003 Act does not expressly preclude a retrospective construction, a domestic rule of construction does preclude the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že vnitrostátní soudy jsou při použití vnitrostátního práva, a zejména ustanovení právní úpravy specificky přijaté za účelem provedení požadavků směrnice povinny vykládat toto právo v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu této směrnice, aby tak dosáhly výsledku jí zamýšleného, a dosáhly tak souladu s třetím pododstavcem článku 249 ES (viz zejména výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 113 a citovaná judikatura).
In that regard, when applying domestic law and, in particular, legislative provisions specifically adopted for the purpose of implementing the requirements of a directive, national courts are bound to interpret that law, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive in order to achieve the result sought by it and thus to comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, in particular, Pfeiffer and Others, paragraph 113 and the caselaw cited).
Požadavek konformního výkladu vnitrostátního práva je totiž inherentní systému Smlouvy o ES v tom, že umožňuje, aby vnitrostátní soudy v rámci svých pravomocí zajistily plnou účinnost práva Společenství, rozhodují-li o sporu, který jim byl předložen (viz zejména výše uvedené rozsudky Pfeiffer a další, bod 114 a Adeneler a další, bod 109).
The requirement that national law be interpreted in conformity with Community law is inherent in the system of the EC Treaty, since it permits national courts, for the matters within their jurisdiction, to ensure the full effectiveness of Community law when they determine the disputes before them (see, inter alia, Pfeiffer and Others, paragraph 114, and Adeneler and Others, paragraph 109).
Zásada konformního výkladu nicméně vyžaduje, aby vnitrostátní soudy učinily vše, co spadá do jejich pravomoci, tím, že vezmou v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, tak aby zajistily plnou účinnost dotčené směrnice a došly k výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (viz výše uvedené rozsudky Pfeiffer a další, body 115, 116, 118 a 119, jakož i Adeneler a další, bod 111).
The principle that national law must be interpreted in conformity with Community law none the less requires national courts to do whatever lies within their jurisdiction, taking the whole body of domestic law into consideration and applying the interpretative methods recognised by domestic law, with a view to ensuring that the directive in question is fully effective and achieving an outcome consistent with the objective pursued by it (see Pfeiffer and Others, paragraphs 115, 116, 118 and 119, and Adeneler andOthers, paragraph 111).
Jelikož se v projednávané věci podle údajů obsažených v předkládacím rozhodnutí zdá, že vnitrostátní právo obsahuje pravidlo vylučující zpětný účinek zákona, není-li jasně a jednoznačně uveden opak, přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda v tomto právu, zejména v zákoně z roku 2003, existuje ustanovení obsahující údaj, který může přiznat takový zpětný účinek článku 6 uvedeného zákona.
In the present case, since, according to the information given in the order for reference, domestic law appears to include a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, it is for the referring court to ascertain whether there is a provision in that legislation, in particular in the 2003 Act, which contains such an indication capable of giving retrospective effect to section 6 of the 2003 Act.
V případě neexistence takového ustanovení nemůže být právo Společenství, zejména požadavek konformního výkladu, vykládáno tak, že předkládajícímu soudu ukládá, aby článku 6 zákona z roku 2003 přiznal zpětný účinek ke dni uplynutí lhůty k provedení směrnice 1999/70, jinak by byl předkládající soud nucen vykládat vnitrostátní právo contra legem.
In the absence of such a provision, Community law — in particular the requirement for national law to be interpreted in conformity with Community law — cannot be interpreted as requiring the referring court to give section 6 of the 2003 Act retrospective effect to the date by which Directive 1999/70 should have been transposed, as the referring court would otherwise be constrained to interpret national law contra legem.
Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že pokud použitelné vnitrostátní právo obsahuje pravidlo vylučující zpětné použití zákona, není-li jasně a jednoznačně uveden opak, je vnitrostátní soud, kterému byla předložena žaloba založená na porušení ustanovení vnitrostátního zákona provádějícího směrnici 1999/70, povinen podle práva Společenství uvedenému ustanovení přiznat zpětný účinek ke dni uplynutí lhůty k provedení této směrnice pouze v tom případě, že vnitrostátní právo obsahuje údaj, který může tomuto ustanovení takový zpětný účinek přiznat.
In the light of the foregoing, the answer to the fourth question must be that, in so far as the applicable national law contains a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, a national court hearing a claim based on an infringement of a provision of national legislation transposing Directive 1999/70 is required, under Community law, to give that provision retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed only if that national legislation includes an indication of that nature capable of giving that provision retrospective effect.
V případě, že by se vzhledem k odpovědi na první otázku předkládající soud musel prohlásit za příslušný k rozhodnutí o žalobě založené přímo na směrnici 1999/70, je třeba odpovědět na jeho pátou otázku, kterou se táže, zda pracovní podmínky ve smyslu ustanovení 4 rámcové dohody zahrnují podmínky sjednané v pracovní smlouvě týkající se odměny a důchodového zabezpečení.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine a claim based directly on Directive 1999/70, it is necessary to answer the fifth question, by which the referring court asks whether ‘employment conditions’ within the meaning of Clause 4 of the framework agreement include conditions of an employment contract relating to remuneration and pensions.
137 odst. 1 písm. b) ES uvedeny „pracovní podmínky“.
Those matters include, in Article 137(1)(b) EC, ‘working conditions’.
137 odst. 1 písm. b) ES ani ustanovení 4 rámcové dohody neumožňuje rozhodnout, zda pracovní podmínky uvedené v těchto dvou ustanoveních zahrnují, či nezahrnují podmínky týkající se takových aspektů, jako jsou odměny za práci a důchodové zabezpečení, dotčené v původním řízení.
It cannot be determined from the wording of Article 137(1)(b) EC alone, any more than from that of Clause 4 of the framework agreement, whether or not the working conditions or employment conditions respectively referred to in those two provisions include conditions relating to matters such as the remuneration and pensions at issue in the main proceedings.
3 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání
In that regard, the fact, noted by the United Kingdom Government, that a number of Community-law provisions — such as Article 3(1)(c) of Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, vocational training
V tomto ohledu, jak již Soudní dvůr uvedl (výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso, bod 36), ze znění ustanovení 1 písm. a) rámcové dohody vyplývá, že jedním z jejích cílů je „zlepšit kvalitu práce na dobu určitou zajištěním uplatňování zásady zákazu diskriminace“.
In that regard, as the Court has already noted (Del Cerro Alonso, paragraph 36), it is apparent from the wording of Clause 1(a) of the framework agreement that one of its objectives is to ‘improve the quality of fixedterm work by ensuring the application of the principle of non-discrimination’.
Krom toho preambule rámcové dohody ve svém třetím pododstavci upřesňuje, že tato rámcová dohoda „dokládá vůli sociálních partnerů vytvořit obecný rámec pro zajištění rovného zacházení pro zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou jejich ochranou před diskriminací“.
Similarly, the third paragraph of the preamble to the framework agreement states that this framework agreement ‘illustrates the willingness of the Social Partners to establish a general framework for ensuring equal treatment for fixedterm workers by protecting them against discrimination’.
Čtrnáctý bod odůvodnění směrnice 1999/70 k tomu uvádí, že účel rámcové dohody spočívá zejména ve zlepšení kvality pracovních poměrů na dobu určitou stanovením minimálních požadavků takové povahy, které zaručí uplatňování zásady zákazu diskriminace.
Recital (14) in the preamble to Directive 1999/70 states that the aim of the framework agreement is, in particular, to improve the quality of fixedterm work by setting out the minimum requirements in order to ensure the application of the principle of non-discrimination.