natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I přesto, podle Rady, Komise a Spojeného království, vyplývá z rozhodnutí o přípustnosti ve věci Berhami, že opatření, která jsou nezbytná k provedení rezolucí Rady bezpečnosti, automaticky spadají mimo rozsah působnosti Úmluvy [ESLP 2. května 2007, Behrami v. Francie (č.
Still, according to the Council, the Commission and the United Kingdom, it would follow from the admissibility decision in Behrami that measures that are necessary for the implementation of Security Council resolutions automatically fall outside the ambit of the Convention (Behrami and Behrami v. France and Saramati v. France, Germany and Norway (dec.)
71412/01) a Saramati v. Francie, Německo a Norsko (č.
[GC], nos.
78166/01)]; viz také rozhodnutí o přípustnosti ze dne 5. července 2007 ve věci Kasumaj v. Řecko (č.
71412/01 and 78166/01 ECtHR, 2 May 2007); see also the admissibility decisions of 5 July 2007 in Kasumaj v. Greece (dec.), no.
6974/05), a ze dne 28. srpna 2007 ve věci Gajic v. Německo (č. 31446/02).
6974/05, and of 28 August 2007 in Gajic v. Germany (dec.), no. 31446/02).
To se však zdá být příliš extenzivním výkladem rozhodnutí ESLP.
However, that seems to be an overly expansive reading of the Court’s decision.
Věc Berhami se týkala údajného porušení základních práv bezpečnostními silami rozmístěnými v Kosovu, které působily pod záštitou OSN.
The Behrami case concerned an alleged infringement of fundamental rights by a security force deployed in Kosovo which operated under the auspices of the United Nations.
Státy, jež byly odpůrci v této věci, dodaly jednotky do těchto bezpečnostních sil.
The respondent States had contributed troops to this security force.
Evropský soud pro lidská práva popřel, že by měl pravomoc ratione personae zejména proto, že vrchní velení a kontrola nad bezpečnostní misí zůstaly svěřeny Radě bezpečnosti, a tudíž napadená jednání a opominutí byla přičitatelná OSN, a nikoli státům, jež byly odpůrci v této věci (viz body 121 a 133 až 135 rozsudku).
Yet, the European Court of Human Rights declined jurisdiction ratione personae mainly because the ultimate authority and control over the security mission remained with the Security Council and, therefore, the impugned actions and inactions were attributable to the United Nations and not to the respondent States (see §§ 121 and 133 to 135 of the decision).
V tomto ohledu totiž ESLP pečlivě odlišoval tento případ od případu Bosphorus Airways (viz, zejména, bod 151 rozsudku).
Indeed, in this respect the Court carefully distinguished the case from Bosphorus Airways (see, in particular, § 151 of the decision).
Postoj Evropského soudu pro lidská práva se tedy zdá být takový, že pokud jsou podle pravidel mezinárodního práva veřejného napadené akty přičitatelné OSN, soud nemá pravomoc ratione personae, jelikož OSN není smluvní stanou Úmluvy.
Thus, the position of the European Court of Human Rights seems to be that, where, pursuant to the rules of public international law, the impugned acts are attributable to the United Nations, the court has no jurisdiction ratione personae, since the United Nations are not a contracting party to the Convention.
Naopak, pokud orgány smluvního státu podnikly procesní kroky k provedení rezoluce Rady bezpečnosti do domácího právního řádu, opatření takto přijatá jsou přičitatelná tomuto státu, a tudíž podléhají soudnímu přezkumu podle Úmluvy (viz rovněž body 27 až 29 rozhodnutí o přípustnosti ze dne 16. října 2007 ve věci Beric a další v. Bosna a Hercegovina).
By contrast, when the authorities of a contracting State have taken procedural steps to implement a Security Council resolution in the domestic legal order, the measures thus taken are attributable to that State and therefore amenable to judicial review under the Convention (see also §§ 27 to 29 of the admissibility decision of 16 October 2007 in Beric and Others v. Bosnia and Herzegovina).
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA M. POIARESE MADURA – VĚC C-402/05 P si nemyslím, že by to mělo nějaký vliv na projednávanou věc.
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-402/05 P that would be of consequence in the present case.
lelu přesně tam, kde analogie mezi těmito dvěma soudy končí.
the Commission and the United Kingdom attempt to draw a parallel precisely where the analogy between the two Courts ends.
Rada při jednání tvrdila, že kdyby Soudní dvůr plnil svou soudní úlohu ve vztahu k aktům orgánů Společenství, jejichž zdrojem jsou rezoluce Rady bezpečnosti, jednal by nad rámec své vlastní funkce a „mluvil by za mezinárodní společenství“.
The Council asserted at the hearing that, by exercising its judicial task in respect of acts of Community institutions which have their source in Security Council resolutions, the Court would exceed its proper function and ‘speak on behalf of the international community’.
Nicméně toto tvrzení je zjevně přehnané.
However, that assertion clearly goes too far.
Samozřejmě, že pokud by Soudní dvůr shledal, že napadená rezoluce nemůže být uplatněna v právním řádu Společenství, vyvolalo by to pravděpodobně odezvu na mezinárodní scéně.
Of course, if the Court were to find that the contested resolution cannot be applied in the Community legal order, this is likely to have certain repercussions on the international stage.
Je třeba nicméně poznamenat, že tato odezva nemusí být nutně negativní.
It should be noted, however, that these repercussions need not necessarily be negative.
Byla by přímým následkem skutečnosti, že za současného stavu systému upravujícího fungování OSN je jedinou možnou volbou jednotlivců, kteří si přejí mít přístup k nezávislému soudu, aby dosáhli odpovídající ochrany svých základních práv, napadnout vnitrostátní prováděcí opatření před vnitrostátním soudem 46.
They are the immediate consequence of the fact that, as the system governing the functioning of the United Nations now stands, the only option available to individuals who wish to have access to an independent tribunal in order to obtain adequate protection of their fundamental rights is to challenge domestic implementing measures before a domesticcourt.
Je určitě správné říct, že při zajišťování dodržování základních práv v rámci Společenství se Soudní dvůr inspiruje judikaturou Evropského soudu pro lidská práva 43.
It is certainly correct to say that, in ensuring the observance of fundamental rights within the Community, the Court of Justice draws inspiration from the caselaw of the European Court of Human Rights.
Přesto zůstávají značné rozdíly mezi těmito dvěma soudy.
43None the less, there remain important differences between the two courts.
Úlohou Evropského soudu pro lidská práva je zajistit plnění závazků přijatých smluvními státy v Úmluvě.
The task of the European Court of Human Rights is to ensure the observance of the commitments entered into by the Contracting States under the Convention.
Ačkoli účelem Úmluvy je ochrana a další rozvoj lidských práv a základních svobod jednotlivců, je navržená tak, aby fungovala především jako mezistátní dohoda, která vytváří povinnosti mezi smluvními stranami na mezinárodní úrovni 44, což ilustruje mezivládní mechanismus vymáhání Úmluvy 45.
Although the purpose of the Convention is the maintenance and further realisation of human rights and fundamental freedoms of the individual, it is designed to operate primarily as an interstate agreement which creates obligations between the Contracting Parties at the international level. 44This is illustrated by the Convention’s intergovernmental enforcement mechanism.
Naopak Smlouva o ES založila autonomní právní řád, v rámci kterého mají jak státy, tak i jednotlivci bezprostřední práva a povinnosti.
45The EC Treaty, by contrast, has founded an autonomous legal order, within which States as well as individuals have immediate rights and obligations.
Povinností Soudního dvora je jednat jako ústavní soud vnitřního právního řádu, jímž je Společenství.
The duty of the Court of Justice is to act as the constitutional court of the municipal legal order that is the Community.
Evropský soud pro lidská práva a Soudní dvůr jsou tedy jedinečné, pokud jde o jejich pravomoc ratione personae a pokud jde o vztah jejich právního systému s mezinárodním právem veřejným.
The European Court of Human Rights and the Court of Justice are therefore unique as regards their jurisdiction ratione personae and as regards the relationship of their legal system with public international law.
43 — Viz, například, rozsudek ze dne 14. října 2004, Omega (C-36/02, Sb. rozh. s. I-9609, bod 33).
43 — See, for instance, Case C-36/02 Omega Spielhallen [2004] ECR I-9609, paragraph 33.
46 — Viz bod 39 zprávy zvláštního zpravodaje OSN k podpoře a ochraně lidských práv a základních svobod při potlačování terorismu ze dne 16. srpna 2006 (A/61/267): „Jestliže účinkem zapsání [na seznam] je zmrazení aktiv, právo napadnout zapsání je nezbytností.
46 — See paragraph 39 of the Report of 16 August 2006 of the UN Special Rapporteur on the promotion and protection of human rights and fundamental freedoms while countering terrorism (A/61/267): ‘Given that the effect of inclusion [on the list] is the freezing of assets, the right to contest inclusion is a necessity.
Na mezinárodní úrovni tyto postupy v současné době neexistují.
At the international level, these procedures do not at present exist.
Existují v některých případech na vnitrostátní úrovni.
They are present, in some instances, at the national level.
Zvláštní zpravodaj je toho názoru, že pokud neexistuje řádný nebo odpovídající mezinárodní přezkum, vnitrostátní přezkumná řízení – i pro mezinárodní seznamy – jsou nezbytná.
The Special Rapporteur is of the view that if there is no proper or adequate international review available, national review procedures — even for international lists — are necessary.
Měla by být dostupná ve státech, které uplatňují tyto sankce“.
These should be available in the States that apply the sanctions’.
46 odst. 2 EÚLP.
45 — See Article 46(2) ECHR.
KADI v. RADA A KOMISE by si pravomoc přesahující hranice právního řádu Společenství, je tudíž nesprávné.
KADI v COUNCIL AND COMMISSION of the Community legal order is therefore misconceived.
tickou podporu a monitorování sankcí Výboru pro sankce se jí výslovně zabýval 47.
challenge cannot be entirely unexpected on the Security Council’s part, given that it was expressly contemplated by the Analytical Support and Sanctions Monitoring Team of the Sanctions Committee. 47
Jsem proto toho názoru, že se Soud prvního stupně dopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že nemá pravomoc přezkoumat napadené nařízení z hlediska základních práv, která jsou součástí obecných zásad práva Společenství.
I accordingly conclude that the Court of First Instance erred in law in holding that it had no jurisdiction to review the contested regulation in the light of fundamental rights that are part of the general principles of Community law.
Soudní dvůr by měl tudíž posoudit druhý žalobní důvod navrhovatele jako odůvodněný a napadený rozsudek zrušit.
In consequence, the Court should consider the appellant’s second plea well founded and set aside the judgment under appeal.
IV – K tvrzeným porušením základních práv
IV — The alleged breaches of fundamental rights
Mimoto právní účinky rozhodnutí Soudního dvora se omezují na vnitřní právní řád Společenství.
Moreover, the legal effects of a ruling by this Court remain confined to the municipal legal order of the Community.
V rozsahu, ve kterém by takové rozhodnutí zabránilo Společenství a jeho členským státům v provedení rezolucí Rady bezpečnosti, by právní následky v rámci mezinárodního právního řádu bylo třeba určit na základě pravidel mezinárodního práva veřejného.
To the extent that such a ruling would prevent the Community and its Member States from implementing Security Council resolutions, the legal consequences within the international legal order remain to be determined by the rules of public international law.
I když je pravdou, že omezení, která obecné zásady práva Společenství ukládají, pokud jde o akce orgánů mohou způsobit nepříjemnosti Společenství a jeho členským státům při jejich vystupování na mezinárodní scéně, uplatňováním těchto zásad Soudním dvorem není dotčeno uplatnění mezinárodních pravidel o odpovědnosti států nebo pravidla uvedeného v článku 103 Charty OSN.
While it is true that the restrictions which the general principles of Community law impose on the actions of the institutions may inconvenience the Community and its Member States in their dealings on the international stage, the application of these principles by the Court of Justice is without prejudice to the application of international rules on State responsibility or to the rule enunciated in Article 103 of the UN Charter.
Tvrzení Rady, že kdyby Soudní dvůr přezkoumal napadené nařízení, přisvojil
The Council’s contention that, by reviewing the contested regulation, the Court would assume jurisdiction beyond the perimeters
Namísto toho, aby byla věc vrácena zpět Soudu prvního stupně navrhuji, aby Soudní dvůr využil možnosti vydat v této věci konečné rozhodnutí 48.
Instead of referring the matter back to the Court of First Instance, I suggest that the Court make use of the possibility of giving final judgment in this case.
Z důvodu účelnosti se domnívám, že by bylo vhodné se v tomto ohledu zaměřit na základní aspekt tohoto případu, tedy otázku, zda napadené nařízení porušuje navrhovatelova základní práva.
48 For reasons of expediency, I think it would be appropriate, in this regard, to concentrate on the principal aspect of the case, namely the issue whether the contested regulation infringes the appellant’s fundamental rights.
47 — Viz, zejména, druhá zpráva týmu pro analytickou podporu a monitorování sankcí (S/2005/83), ve které je v bodě 54 uvedeno, že „způsob, kterým jsou subjekty anebo jednotlivci zapisování na seznam teroristů spravovaný Radou, a neexistence přezkumu nebo odvolání pro ty, kteří jsou na seznamu, vyvolávají vážné otázky ohledně odpovědnosti a případně porušují základní práva, normy a úmluvy“, a v bodě 58, že „revize postupů by mohly pomoci snížit možnost jednoho nebo více případných záporných rozhodnutí soudů“.
47 — See, in particular, the Second Report of the Analytical Support and Sanctions Monitoring Team (S/2005/83), in which it is noted, in paragraph 54, that ‘the way entities or individuals are added to the terrorist list maintained by the Council and the absence of review or appeal for those listed raise serious accountability issues and possibly violate fundamental rights, norms and conventions’ and, in paragraph 58, that ‘revisions to the process could help to reduce the possibility of one or more potentially negative court decisions’.
V této souvislosti zpráva výslovně zmiňuje Soudní dvůr Evropských společenství.
In that connection, the Report specifically mentions the European Court of Justice.
Viz rovněž příloha I šesté zprávy týmu pro analytickou podporu a monitorování sankcí (S/2007/132), pokud jde o přehled právních prostředků, jimiž byly zpochybněny některé aspekty sankčního programu.
See also Annex I to the Sixth Report of the Analytical Support and Sanctions Monitoring Team (S/2007/132) for an overview of legal challenges to aspects of the sanctions programme.
48 — V souladu s článkem 61 statutu Soudního dvora.
48 — In accordance with Article 61 of the Statute of the Court.
Radou bezpečnosti s krajní úctou a, pokud by měl vůbec něco udělat, měl by provést minimální přezkum ve vztahu k aktům Společenství založeným na těchto posouzeních.
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-402/05 P the respondents conclude that the Court should treat assessments made by the Security Council with the utmost deference and, if it does anything at all, should exercise a minimal review in respect of Community acts based on those assessments.
Navrhovatel uplatňuje několik porušení svých základních práv a na základě těchto důvodů se domáhá zrušení napadeného nařízení v rozsahu, ve kterém se ho týká.
The appellant alleges several breaches of his fundamental rights and, on those grounds, seeks the annulment of the contested regulation in so far as it concerns him.
Odpůrci – zejména Komise a Spojené království – tvrdí, že v rozsahu, ve kterém může napadené nařízení zasahovat do základních práv navrhovatele, je to odůvodněno důvody týkajícími se potlačení mezinárodního terorismu.
The respondents — in particular the Commission and the United Kingdom — argue that, to the extent that the contested regulation may interfere with the appellant’s fundamental rights, this is justified for reasons relating to the suppression of international terrorism.
V této souvislosti rovněž tvrdí, že Soudní dvůr by neměl uplatnit běžný standard přezkumu, ale namísto toho – ve světle zájmů mezinárodní bezpečnosti, které jsou v sázce – použít méně přísná kritéria pro ochranu základních práv.
In this connection, they also argue that the Court should not apply normal standards of review, but instead should — in the light of the international security interests at stake — apply less stringent criteria for the protection of fundamental rights.
Obhajují typ soudního přezkumu, který je v podstatě velmi podobný přístupu přijatému Soudem prvního stupně pod názvem jus cogens.
They advocate a type of judicial review that at heart is very similar to the approach taken by the Court of First Instance under the heading of jus cogens.
V jistém smyslu je tak jejich argument jiným výrazem přesvědčení, že projednávaná věc se týká „politické otázky“ a že Soudní dvůr, narozdíl od politických institucí, není v postavení, které by mu umožnilo se takovými otázkami odpovídajícím způsobem zabývat.
In a sense, their argument is yet another expression of the belief that the present case concerns a ‘political question’ and that the Court, unlike the political institutions, is not in a position to deal adequately with such questions.
Důvodem má být, že věci, o které se jedná, mají mezinárodní význam a jakýkoliv zásah Soudního dvora by mohl narušit globálně koordinované úsilí v boji proti terorismu.
The reason would be that the matters at issue are of international significance and any intervention of the Court might upset globally-coordinated efforts to combat terrorism.
Tento argument je rovněž úzce spojen s názorem, že soudy jsou špatně vybavené k tomu, aby určily, která opatření jsou vhodná k předcházení mezinárodnímu terorismu.
The argument is also closely connected with the view that courts are ill equipped to determine which measures are appropriate to prevent international terrorism.
Rada bezpečnosti má naopak podle všeho kvalifikaci provést takové určení.
The Security Council, in contrast, presumably has the expertise to make that determination.
Je pravdou, že soudy by neměly zůstávat institucionálně slepé.
It is true that courts ought not to be institutionally blind.
Soudní dvůr by tedy měl mít na paměti mezinárodní kontext, ve kterém funguje, a svá omezení.
Thus, the Court should be mindful of the international context in which it operates and conscious of its limitations.
Měl by si být vědom vlivu, který jeho rozhodnutí mohou mít mimo hranice Společenství.
It should be aware of the impact its rulings may have outside the confines of the Community.
Ve stále vzájemně provázanějším světě se různé právní řády budou muset snažit sladit své nároky na soudní pravomoc.
In an increasingly interdependent world, different legal orders will have to endeavour to accommodate each other’s jurisdictional claims.
V důsledku toho Soudní dvůr nemůže vždy uplatňovat monopol na určení způsobu, jakým by měly být určité základní zájmy uvedeny do vzájemného souladu.
As a result, the Court cannot always assert a monopoly on determining how certain fundamental interests ought to be reconciled.
Musí tam, kde je to možné uznávat autoritu takových institucí, jakou je Rada bezpečnosti, které jsou zřízeny podle právního řádu, který se liší od jeho vlastního, a které jsou někdy v lepším postavení k tomu, aby mohly posoudit tyto základní zájmy.
It must, where possible, recognise the authority of institutions, such as the Security Council, that are established under a different legal order than its own and that are sometimes better placed to weigh those fundamental interests.
Soudní dvůr se ale nemůže sklonit před názory těchto institucí a obrátit se tak zády k základním hodnotám právního řádu Společenství, které má povinnost chránit.
However, the Court cannot, in deference to the views of those institutions, turn its back on the fundamental values that lie at the basis of the Community legal order and which it has the duty to protect.
Ohled na jiné instituce má smysl pouze tehdy, pokud může být založen na sdíleném chápání těchto hodnot a vzájemném závazku je chránit.
Respect for other institutions is meaningful only if it can be built on a shared understanding of these values and on a mutual commitment to protect them.
Společenství, i když tato opatření odrážejí přání Rady bezpečnosti.
KADI v COUNCIL AND COMMISSION where the Community’s fundamental values are in the balance, the Court may be required to reassess, and possibly annul, measures adopted by the Community institutions, even when those measures reflect the wishes of the Security Council.
„Právě v okamžiku, kdy hřmí děla, potřebujeme zákony […]. Každý boj státu – proti terorismu nebo jakémukoliv jinému nepříteli – je veden podle pravidel a práva.
‘It is when the cannons roar that we especially need the laws … Every struggle of the state — against terrorism or any other enemy — is conducted according to rules and law.
Vždy existuje právo, kterým se stát musí řídit.
There is always law which the state must comply with.
Neexistují žádné ‚černé díry‘. […] Důvod, na němž stojí tento přístup, není pouze pragmatickým důsledkem politické a normativní reality.
There are no “black holes”. … The reason at the foundation of this approach is not only the pragmatic consequence of the political and normative reality.
Jeho kořeny sahají mnohem hlouběji.
Its roots lie much deeper.
Je to výraz rozdílu mezi bojem demokratického státu za svůj život a bojem teroristů, kteří se proti němu bouří.
It is an expression of the difference between a democratic state fighting for its life and the fighting of terrorists rising up against it.
Stát bojuje ve jménu práva a ve jménu dodržování práva.
The state fights in the name of the law and in the name of upholding the law.
Teroristé bojují proti právu, přičemž ho porušují.
The terrorists fight against the law, while violating it.
Válka proti terorismu je rovněž válkou práva proti těm, kdo se proti němu bouří.“ 49
The war against terrorism is also law’s war against those who rise up against it.’ 49
Neexistuje tudíž žádný důvod, aby se Soudní dvůr v projednávané věci odklonil od svého běžného výkladu základních práv, kterých se navrhovatel dovolává.
There is no reason, therefore, for the Court to depart, in the present case, from its usual interpretation of the fundamental rights that have been invoked by the appellant.
Novou otázkou je pouze to, zda konkrétní potřeby, které vyvstaly z důvodu předcházení mezinárodnímu terorismu, odůvodňují omezení základních práv navrhovatele, která by jinak byla nepřijatelná.
The only novel question is whether the concrete needs raised by the prevention of international terrorism justify restrictions on the fundamental rights of the appellant that would otherwise not be acceptable.
To nemá za následek rozdílné pojetí těchto základních práv a použitelného standardu přezkumu.
This does not entail a different conception of those fundamental rights and the applicable standard of review.
Znamená to pouze, že váha, kterou je třeba přikládat různým zájmům, které musí
It simply means that the weight to be given to the different interests
49 — Nejvyšší soud státu Izrael, HCJ 769/02 (2006), Veřejný výbor proti mučení v Izraeli a další v. vláda státu Izrael a další, body 61 a 62 (uvozovky vynechány).
49 — Supreme Court of Israel, HCJ 769/02 [2006] The Public Committee Against Torture in Israel et. al. v. The Govern­ment of Israel et. al., paragraphs 61 and 62 (internal quotation marks omitted).