natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Následoval obecný růst cen, který mohl být jedním z důvodů pádu Západořímské říše. Stabilnější východořímský solidus, který zavedl Konstantin Veliký ve čtvrtém století našeho letopočtu, si udržel svou původní hmotnost a nezměněný obsah drahých kovů až do poloviny 11. století, a získal tak důvěryhodnost, která z něj učinila nejdůležitější platidlo v mezinárodním obchodě po více než pět století.
With the intrinsic value of the coins declining, the prices of goods and services began to rise.This was followed by a general rise in prices that may have contributed to the downfall of the Western Roman Empire.The more stable Eastern Roman solidus, introduced by Constantine the Great in the fourth century A. D., was maintained at its original weight and precious metal content until the middle of the 11th century, thus gaining a reputation that made it the most important coinage for international trade for over five centuries.
Byzantské mince se používaly jako mezinárodní platidlo a archeologové je dokonce nalezli až v Altaji v Mongolsku.
Byzantine Greek coins were used as international money and were found by archaeologists as far away as Altai in Mongolia.
V polovině 11. století však došlo ke zhroucení byzantského měnového systému. Nahradil jej systém nový, který byl používán po celé 12. století, a ukončilo jej až dobytí Konstantinopole křižáky v roce 1204, kdy také končí historie starého řeckého a římského mincovnictví.
In the mid-11th century, however, the Byzantine monetary economy collapsed and was replaced by a new system which lasted throughout the 12th century, until the Crusader conquest of Constantinople in 1204 eventually ended the history of Graeco-Roman coinage.
Řekové a Římané rozšířili používání mincí a technologii ražby na obrovském území.
The Greeks and Romans had spread the custom of using coins and the technical knowledge of how to strike them over a vast geographical area.
Po velkou část středověku byly hlavním platebním prostředkem místní zlaté a stříbrné mince, stále častěji však byly také používány mince měděné.
For most of the Middle Ages locally minted gold and silver coins were the dominant means of payment, although copper coins were increasingly being used.
Řecké mince byly proto velice rozšířené (a jejich oblibu ještě zvýšil Alexandr Veliký), archeologové je našli na územích od Španělska až po dnešní Indii.
Greek coins were therefore widely used (their use was further spread by Alexander the Great), and have been found by archaeologists in a geographical area ranging from Spain to modern India.
Římané původně jako peníze používali poněkud nepraktické bronzové destičky aes signatum, později však přijali řeckou inovaci – používání oficiálních mincí – a jako první zavedli bimetalismus, kdy se používal stříbrný denár i zlatý aureus.
The Romans, who had previously used cumbersome bronze bars called aes signatum as money, adopted the Greek innovation of using official coins and were the first to introduce a bi-metal scheme using both the silver denarius and the gold aureus.
Za císaře Nerona v prvním století našeho letopočtu se začal obsah drahých kovů v mincích snižovat, jelikož císařské mincovny stále častěji nahrazovaly zlato a stříbro slitinami, aby mohly
Under the Emperor Nero in the first century A. D., the precious metal content of the coins started to diminish as the imperial mints increasingly substituted gold and silver for alloy in order to
Po pádu Konstantinopole zavedly italské městské státy Janov a Florencie v roce 1252 své zlaté mince, janovský genoin a florentskou fiorinu (nebo florin).
After the fall of Constantinople, the Italian merchant citystates of Genoa and Florence introduced gold coinage in 1252 with the genoin of Genoa and the fiorina (or florin) of Florence.
V patnáctém století je v jejich pozici vystřídal benátský dukát.
In the 15th century their place was taken by the ducato of Venice.
Papírové peníze Papírové peníze se začaly používat v Číně kolem roku 800 za vlády císaře Te-Cunga a udržely se po několik století. Papírové peníze nepředstavovaly žádné zboží nebo komodity, a neměly tedy žádnou vnitřní hodnotu, byly to peníze pouze na základě císařského výnosu, tedy takzvané neplnohodnotné peníze.
Paper money The Chinese began using paper money around 800 A. D. under Emperor Hien Tsung and continued to do so for several hundred years.This paper money had no commodity value and was money only by imperial decree, or socalled fiat money (i.e. money without intrinsic value).
Papírové peníze byly v Číně nejrozšířenější kolem roku 1000, používat se přestaly kolem roku 1500, kdy došlo v čínské společnosti k úpadku po dobytí Mongoly.
Paper money was most widespread in China around 1000 A. D., but it was abandoned around 1500 when Chinese society went into decline following the Mongol Conquest.
Obligace používali i nadále především italští obchodníci a bimetalismus zůstal hlavním systémem až do třicetileté války.
Obligations It was, however, difficult to conduct long-distance trade as long as value could only be stored in the form of commodities and coins.The Italian citystates were therefore the first to introduce certificates of indebtedness (“obligations” or “bills of exchange”) as a means of payment.
Vzhledem ke zmatku, který do ekonomiky válka vnesla, začali někteří panovníci – jako například švédští králové – dávat přednost papírovým penězům.
The Chinese began using paper money around 800 A. D. and continued to do so for several hundred years.
Papírové peníze pak v roce 1694 zavedla Bank of England a v roce 1716 francouzská Banque générale.
Gold standard Since the adoption of fiat money approximately two centuries ago, the monetary system has undergone great change.
Vzestup papírových neplnohodnotných peněz v Evropě představoval novou etapu ve vývoji peněz.
Paper money was – and still is – legal tender only by an act of the competent authority.
Odpovědnost za zřízení a regulaci systému neplnohodnotných peněz v jednotlivých zemích si ponechal stát, avšak jiné soukromé i veřejné instituce, jako například centrální banky nebo finanční ústavy, hrály stále důležitější roli pro úspěšnost národní měny.
It was issued in fixed units of national currency and had a clearly defined nominal value.
Obligace Dokud bylo možné uchovávat hodnotu pouze prostřednictvím komodit nebo mincí, bylo obchodování na dálku poměrně složité.
For along time, the nation states held gold reserves in their central banks to ensure the credibility of their currency – a system known as the Gold Standard.
Proto italské městské státy jako první zavedly dlužní úpisy (obligace, cizí směnky) jako platební prostředek.
Currencies in the form of coins and fiduciary paper notes were convertible into gold at a fixed parity.
Papírové peníze se začaly používat v Číně kolem roku 800 a udržely se po několik století.
The United Kingdom was effectively the first country to set up a gold standard in 1816, the exchange rate of pounds into gold having been determined in 1717 at 3.811 pounds sterling per ounce by Sir Isaac Newton himself.
Obchodníci si pro snížení rizika krádeže hotovosti brali obligace s sebou na cesty.
To reduce the risk of being robbed on their journeys, merchants took these obligations with them.
Na těchto dokumentech byl uveden dlužník i poskytovatel půjčky, byl stanoven den splatnosti a byl zde zaznamenán objem zlata nebo stříbra.
Debtor and lender were mentioned in the certificates, a payment date was fixed, and the amount of gold or silver noted.
Obchodní bankéři s těmito obligacemi brzo začali obchodovat. První doklady o obchodech s obligacemi pocházejí z roku 1156.
Soon, merchant bankers began to trade these obligations.The first evidence of such a contract dates back to 1156.
Zlatý standard Od zavedení neplnohodnotných peněz před zhruba dvěma stoletími se měnový systém výrazně změnil.
With the start of World War I, many countries began printing more and more money in order to finance the cost of the war.
Papírové peníze byly (a stále jsou) zákonným platidlem pouze v důsledku rozhodnutí příslušného orgánu.
In Germany, for instance, the number of banknotes issued by the Reichsbank grew from 2,593 million in 1913 to a total of 92,844,720.7 billion banknotes in circulation on 18 November 1923.
Vydávaly se v pevně určených jednotkách národní měny a měly jasně stanovenou nominální hodnotu.
Obligations continued to be used mostly by Italian merchants, and the bi-metal scheme remained dominant until the Thirty Years’ War.
Po dlouhou dobu si národní státy v centrálních bankách udržovaly zlaté rezervy, aby tak zajistily důvěryhodnost své měny. Tento systém se nazývá zlatý standard.
Due to the economic turmoil caused by the war, rulers such as the Swedish kings started to prefer paper money.
Mince a neplnohodnotné papírové peníze bylo možné vyměnit za zlato v pevně stanoveném poměru.
The advent of paper fiat money in Europe marked the beginning of a new phase in the evolution of money.
Brettonwoodský systém se rozpadl v roce 1971 a od té doby jsou měny hlavních světových ekonomik čistě neplnohodnotnými neboli nekrytými penězi.
The nation states held gold reserves in central banks to ensure the credibility of their currency.
Na začátku první světové války začala řada zemí tisknout stále více a více peněz k financování válečných nákladů.
Gold exchange standard The British gold standard finally collapsed in 1931, but the system was revived at the 1944 international conference held in Bretton Woods, New Hampshire.
V Německu například počet bankovek vydaných Říšskou bankou vzrostl z 2 593 milionů kusů obíhajících v roce 1913 na 92 844 720,7 miliard k 18. listopadu 1923.
Here, a revised gold standard was agreed upon: the exchange rates of the national currencies of the major economic powers were pegged to the dollar and the dollar was convertible into gold at a fixed price of USD 35 per ounce.
To nevyhnutelně vedlo k hyperinflaci.5 S rostoucím objemem obíhajících peněz většina zemí zrušila směnitelnost svých měn za zlato, a celkový objem peněz už nebyl krytý státními zlatými rezervami.
The Bretton Woods monetary system is therefore sometimes called the gold exchange standard.
Státy si v centrálních bankách udržovaly zlaté rezervy, aby tak zajistily důvěryhodnost své měny.
Central banks stood ready to provide dollars in exchange for their national currency and vice versa.
Vývoj peněz se však nezastavil. Od 90. let 20. století se objevují různé podoby nehmotných peněz, například takzvané elektronické peníze (epeníze) nebo elektronické platební prostředky.
The Bretton Woods monetary system collapsed in 1971 and since then the currencies of the major economies have remained pure fiat money.
Tyto formy peněz lze používat k platbám za zboží a služby na internetu nebo prostřednictvím jiných elektronických médií.
In addition, most countries have allowed the exchange rates of their currencies to float.
V současnosti funguje v Evropě řada systémů využívajících elektronické peníze uložené na různých kartách a tyto systémy provozují finanční instituce.
These days, various forms of intangible money have emerged, among them socalled “electronic money”.
Standard zlaté devizy Britský zlatý standard se definitivně rozpadl roku 1931, ale v roce 1944 byl oživen na mezinárodní konferenci, která se konala v Bretton Woods v americkém státě New Hampshire.
The evolution of money has not stopped. These days, various forms of intangible money have emerged, among them socalled “electronic money” (“e-money”), or electronic means of payment, which first appeared in the 1990s.
Zde byl schválen upravený zlatý standard, ve kterém byly národní měny nejsilnějších ekonomik zavěšeny na americký dolar a ten byl směnitelný za zlato za pevně stanovený kurz 35 USD za unci zlata.
This kind of money can be used to pay for goods and services on the internet or using other electronic media.
Brettonwoodský měnový systém se proto někdy také označuje jako standard zlaté devizy, standard zlaté měny nebo zlatý měnový standard.
Upon receiving authorisation from the buyer for the payment to take place, the vendor contacts the issuing bank and is transferred the funds.
Nyní se objevují různé podoby nehmotných peněz, například tzv. elektronické peníze.
At present there are various card-based electronic money schemes in Europe, generally operated by financial institutions.
VÝZNAM CENOVÉ STABILITY
THE IMPORTANCE OF PRICE STABILITY
Tato kapitola obsahuje podrobnější informace, které nám pomohou odpovědět na otázky, co je cenová stabilita, inflace a deflace, jak se inflace měří, jaký je rozdíl mezi nominální úrokovou mírou a reálnou výnosností a jaké jsou výhody cenové stability, nebo, jinak řečeno, proč je důležité, aby centrální banky cenovou stabilitu zajišťovaly.
This chapter provides detailed information to help answer questions such as what price stability, inflation and deflation are, how inflation is measured, what the difference between nominal interest rates and the real return is, and what the benefits of price stability are, or in other words, why it is important for central banks to ensure price stability.
3.1 vysvětluje některé základní ekonomické pojmy jako inflace, deflace a cenová stabilita.
3.1 explains some basic economic terms such as the concepts of inflation, deflation and price stability.
3.2 se zaměřuje na problémy spojené s měřením inflace.
3.2 focuses on the problems associated with measuring inflation.
podává přehled výhod cenové stability.
3.3 provides an overview of the benefits of price stability.
VÝZNAM CENOVÉ
THE IMPORTANCE OF PRICE
Inflace a deflace Inflace a deflace jsou významné ekonomické jevy, které mají negativní vliv na ekonomiku.
Inflation and deflation Inflation and deflation are important economic phenomenona that have negative consequences for the economy.
Inflace je v zásadě definována jako celkový nebo všeobecný růst cen zboží a služeb během delšího období, který vede k poklesu hodnoty peněz, a tudíž i k poklesu jejich kupní síly.
Basically, inflation is defined as a general, or broadly-based, increase in the prices of goods and services over an extended period which consequently leads to a decline in the value of money and thus its purchasing power.
Deflace se často definuje jako opak inflace, tedy jako situace, kdy celková cenová hladina po delší období klesá.
Deflation is often defined as the opposite of inflation, namely as a situation in which the overall price level falls over an extended period.
Pokud nedochází k inflaci ani k deflaci, můžeme tvrdit, že existuje cenová stabilita, tedy že ceny s časem ani nerostou ani neklesají, ale zůstávají stabilní.
When there is no inflation or deflation, we can say that there is price stability if, on average, prices neither increase nor decrease but stay stable over time.
Pokud si například lze za 100 eur koupit stejný koš zboží, jaký bylo za tuto částku možné pořídit před rokem nebo před dvěma lety, dá se tato situace nazvat absolutní cenovou stabilitou.
If, for instance, EUR 100 can buy the same basket of goods as it could, say, one and two years ago, then this can be called a situation of absolute price stability.
Změny jednotlivých cena celkové cenové hladiny Je důležité rozlišovat mezi změnami cen jednoho konkrétního zboží nebo jedné služby a změnami celkové cenové hladiny.
Movements in individual prices and in the general price level It is important to make a distinction between movements in prices of any individual good or service and movements in the general price level.
V tržní ekonomice jsou časté změny jednotlivých cen běžné, i když panuje obecná cenová stabilita.
Frequent changes in individual prices are quite normal in market-based economies, even if there is price stability overall.
Změny v nabídce nebo poptávce jednotlivých druhů zboží nebo služeb nevyhnutelně vedou také ke změnám jejich cen.
The changes in supply and/or demand conditions of individual goods or services inevitably lead to changes in their price.
Během posledních let jsme například byli svědky výrazného poklesu cen počítačů a mobilních telefonů, který byl především důsledkem technického pokroku.
For example, in recent years we have seen substantial declines in the prices of computers and mobile phones, mainly resulting from rapid technological progress.
V rozmezí od začátku roku 1999 do poloviny roku 2006 však naopak došlo k výraznému vzestupu cen ropy a energií, který byl částečně způsoben obavami ohledně dodávek energie v budoucnu a částečně zvýšenou poptávkou po energiích, především v rychle rostoucích ekonomikách.
However, from the beginning of 1999 to mid-2006, oil and other energy prices increased, partly as a result of concerns regarding the future supply of energy and partly as a result of increased demand for energy, in particular from fast-growing economies.
3.2 seznamu položek a zvážení jejich důležitosti v rozpočtu spotřebitele vede ke vzniku takzvaného spotřebního koše.7 Každý měsíc velká skupina inspektorů zjišťuje ceny těchto položek v různých prodejnách.
MEASURING INFLATION leads to the creation of what is referred to as a “market basket”.7 Each month, a host of “price surveyors” checks on the prices of these items in various outlets.
Vývoj ceny tohoto koše se pak sleduje s postupem času a z tohoto sledování vzejde časová řada cenového indexu.
Subsequently, the costs of this basket are then compared over time, determining a series for the price index.
Roční míru inflace pak lze vypočítat tím, že v procentech vyjádříme změnu ceny spotřebního koše v současnosti oproti ceně stejného koše před rokem.
The annual rate of inflation can then be calculated by expressing the change in the costs of the market basket today as a percentage of the costs of the identical basket the previous year.
Problematika měření inflace Jak se měří inflace?
Measurement issues How can inflation be measured?
V ekonomice existují miliony cen jednotlivých věcí. Tyto ceny se neustále mění a jejich změny jsou v podstatě odrazem změn v nabídce a poptávce po jednotlivých statcích a službách, a tudíž ukazují jejich „relativní vzácnost“.
There are millions of individual prices in an economy.These prices are subject to continuous moves which basically reflect changes in the supply of and the demand for individual goods and services and thus give an indication of the “relative scarcity” of the respective goods and services.
Je zjevné, že zkoumání změn všech cen není prakticky možné a ani se nevyžaduje. Zkoumání pouze několika z nich však také není vhodné, protože nemusejí vypovídat o obecné cenové hladině.
It is obvious that it is neither feasible nor desirable to take all of these prices into account, but neither is it appropriate to look at just a few of them, since they may not be representative of the general price level.
Vývoj cenové hladiny vyjádřený pomocí tohoto koše však vyjadřuje situaci pouze pro průměrného nebo reprezentativního spotřebitele.
However, the developments of the price level as identified by such a basket only reflect the situation of an “average” or representative consumer.
Pokud se však něčí nákupní chování výrazně odlišuje od průměru, a tudíž i od spotřebního koše, na kterém je index založen, mohou se životní náklady tohoto člověka měnit jinak, než jak by naznačoval vývoj indexu spotřebitelských cen.
If a person’s buying habits differ substantially from the average consumption pattern and thus from the market basket on which the index is based, that person may experience a change in the cost of living that is different to the one shown in the index.
Proto budou vždy existovat lidé, pro něž bude míra inflace jejich osobního spotřebního koše vyšší nebo nižší.
There will therefore always be some people who experience a higher “inflation rate” for their “individual basket” and some who face a lower “individual rate of inflation”.
Jinak řečeno, inflace měřená pomocí indexu spotřebitelských cen je vhodným ukazatelem průměrné situace v ekonomice. Není však stejná jako celkové změny cen zboží, které nakupuje jeden konkrétní spotřebitel.
In other words, the inflation measured by the index is only an approximate measure of the average situation in the economy; it is not identical to the overall price changes faced by each individual consumer.
Index spotřebitelských cen Ve většině zemí se k měření inflace používá jednoduchá a logická metoda, inflace se měří pomocí takzvaného indexu spotřebitelských cen (často označovaného zkratkou CPI podle anglického consumer price index).6 Při této metodě se zkoumá nákupní chování spotřebitelů a zjišťuje se tak, jaké zboží a služby spotřebitelé obvykle kupují, a jaké zboží a služby lze tedy považovat za reprezentativní pro průměrného spotřebitele v ekonomice.
Consumer Price Index Most countries have a simple common-sense approach to measuring inflation, using the socalled “Consumer Price Index” (CPI).6 For this purpose, the purchasing patterns of consumers are analysed to determine the goods and services which consumers typically buy and which can therefore be considered as somehow representative of the average consumer in an economy.
Nepočítá se přitom pouze s běžnými nákupy věcí, které si pořizujeme často (např. chléb nebo ovoce), ale také s nákupy dlouhodobých statků (např. automobil, počítač, pračka atd.) as pravidelnými transakcemi (např. platba nájemného).
As such they do not only include those items which consumers buy on a day-to-day basis (e.g. bread and fruit), but also purchases of durable goods (e.g. cars, PCs, washing machines, etc.) and frequent transactions (e.g. rents).
6 Index spotřebitelských cen, kterým se měří změny cen spotřebního zboží a služeb, však není jediným ekonomickým cenovým indexem.
6 In fact, the Consumer Price Index, which measures the price changes in consumer goods and services, is not the only price index in an economy.
Dalším indexem, který má podobný hospodářský význam, je index cen výrobců. Pomocí něj se s postupem času měří změny cen, za které domácí výrobci prodávají své zboží a služby.
Another index which is of similar economic importance is the Producer Price Index.This index measures the changes made by domestic producers of goods and services to sales prices over time.
7 Přesněji řečeno, těmto statkům se přiřazují váhy podle podílů na konečných peněžních výdajích domácností.
7 More precisely, these goods are weighted according to final monetary expenditure shares of private households.
V praxi jsou váhy přiřazené v koši jednotlivým položkám pravidelně upravovány, aby tento koš skutečně odrážel nákupní chování spotřebitelů.
In practice, the weights in the basket are periodically revised in order to reflect changes in consumer behaviour.
RÁMEČEK 3.1 MĚŘENÍ INFLACE – JEDNODUCHÝ PŘÍKLAD
BOX 3.1: MEASURING INFLATION – A SIMPLE EXAMPLE
Výše popsanou problematiku lze ilustrovat pomocí jednoduchého početního příkladu.
Let us illustrate the considerations above by means of a simple numerical example.
Předpokládejme, že reprezentativní spotřební koš celoročních výdajů studenta střední školy obsahuje 100 hamburgerů, 50 limonád, deset energetických nápojů a jedno horské kolo.
Suppose that a representative market basket of the yearly expenditure of teenagers is 100 sandwiches, 50 soft drinks, ten energy drinks and one mountain bike.
Z výsledků je patrné, že cena tohoto spotřebního koše vzrostla mezi prvním a druhým rokem ze 300 EUR na 330 EUR, tedy o 10 %.
that between the first and second year, the cost of this basket of goods has risen from EUR 300 to EUR 330, or by 10 %.
Mezi prvním a třetím rokem vzrostla ze 300 EUR na 360 EUR, tedy o 20 %.
From the first to the third year, the cost has risen from EUR 300 to EUR 360, or by the equivalent of 20 %.
Cena (1. rok)
Price (Year 1)
Cena (2. rok)
Price (Year 2)
Cena (3. rok)
Price (Year 3)
V naší tabulce je základním obdobím první rok.
Sandwiches Soft drinks Energy drinks Mountain bike
Cena spotřebního koše
Price Index = (P3/P1) x 100 = (360/300) x 100 = 120
Cenový index
Price index
Cenový index je tedy pokusem o vyjádření, co se děje s velkým množstvím cen v ekonomice. Jak je z tohoto příkladu patrné, cenový index může růst, přestože některé ceny klesají.
The total cost of the basket can then be calculated by multiplying the quantities by the respective prices and adding everything up. It is easy to see