natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Je totiž nesporné, že využívání nebo uvádění takových ropných látek na trh, rozptýlených ve vodě nebo smíšených s vodou, nebo dokonce seskupených s usazeninami, je velmi nejisté, či dokonce hypotetické.
It is common ground that the exploiting or marketing of such hydrocarbons, spread or forming an emulsion in the water or agglomerated with sediment, is very uncertain or even hypothetical.
Je rovněž nesporné, že i kdyby bylo takové využívání či uvádění na trh technicky proveditelné, předpokládalo by každopádně předchozí proces zpracování, který by byl nejen velmi hospodářsky nevýhodný pro držitele této látky, ale ve skutečnosti by představoval významnou finanční zátěž.
It is also agreed that, even assuming that it is technically possible, such exploiting or marketing would in any event imply prior processing operations which, far from being economically advantageous for the holder of the substance, would in fact be a significant financial burden.
Z toho vyplývá, že takové ropné látky vypuštěné do moře v důsledku havárie je třeba považovat za látky, které neměl jejich držitel v úmyslu vyrobit a jichž se „zbavuje“, i když nedobrovolně, při jejich přepravě, takže musí být kvalifikovány jako odpad ve smyslu směrnice 75/442 (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Van de Walle a další, body 47 a 50).
It follows that such hydrocarbons accidentally spilled at sea are to be regarded as substances which the holder did not intend to produce and which he ‘discards’, albeit involuntarily, while they are being transported, so that they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442 (see, to that effect, Van der Walle, paragraphs 47 and 50).
Krom toho není použitelnost uvedené směrnice zpochybněna okolností, že k vypuštění ropných látek v důsledku havárie došlo nikoli na území členského státu, ale v jeho výlučné ekonomické zóně.
Moreover, the applicability of that directive is not called into question by the fact that the accidental spillage of hydrocarbons took place not on the land territory of a Member State but in its exclusive economic zone.
Aniž by totiž bylo nutné rozhodovat o použitelnosti této směrnice ve vztahu k místu havárie, stačí poznamenat, že ropné látky takto vypuštěné v důsledku havárie byly rozneseny podél pobřeží, kde byly vyvrženy, a nacházejí se tak rozptýlené na území tohoto členského státu.
Without there being any need to rule on the applicability of the directive at the place where the ship sank, it suffices to observe that the hydrocarbons thus accidentally spilled drifted along the coast until they were washed up on it, so being discharged on the Member State’s land territory.
Z toho vyplývá, že za takových okolností havárie ropného tankeru, kterými se vyznačuje věc v původním řízení, je směrnice 75/442 ratione loci použitelná.
It follows that, in the circumstances of the sinking of an oil tanker such as those at issue in the main proceedings, Directive 75/442 applies ratione loci.
V důsledku toho je třeba na druhou otázku odpovědět, že ropné látky vypuštěné do moře v důsledku havárie lodi, které byly smíšeny s vodou, jakož i s usazeninami a byly rozneseny podél pobřeží, kde byly vyvrženy, představují odpad ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 75/442, protože již nemohou být využity nebo uvedeny na trh bez předchozího procesu zpracování.
Consequently, the answer to the second question must be that hydrocarbons accidentally spilled at sea following a shipwreck, mixed with water and sediment and drifting along the coast of a Member State until being washed up on that coast, constitute waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442, where they are no longer capable of being exploited or marketed without prior processing.
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda v případě havárie ropného tankeru mohou být výrobce těžkého topného oleje vypuštěného do moře nebo prodejce tohoto topného oleje a nájemce plavidla, které tuto látku přepravovalo, povinni nahradit náklady spojené s odstraněním takto vzniklého odpadu, přestože byla látka vypuštěná do moře přepravována třetí osobou, v projednávaném případě námořním dopravcem.
By its third question the referring court seeks to know whether, in the event of the sinking of an oil tanker, the producer of the heavy fuel oil spilled at sea and/or the seller of the fuel and charterer of the ship carrying the fuel may be required to bear the cost of disposing of the waste thus generated, even though the substance spilled at sea was transported by a third party, in this case a carrier by sea.
Obec Mesquer se domnívá, že ve věci v původním řízení musí být pro účely použití článku 15 směrnice 75/442 za původce nebo držitele odpadu vzniklého v důsledku vypuštění těžkého topného oleje do moře ve smyslu čl. 1 písm. b) a c) uvedené směrnice považován výrobce tohoto těžkého topného oleje, jakož i prodejce tohoto topného oleje a nájemce plavidla, které uvedenou látku přepravovalo.
The Commune de Mesquer submits that in the main proceedings, for the purposes of the application of Article 15 of Directive 75/442, the producer of the heavy fuel oil and the seller of that fuel oil and charterer of the ship carrying it must be regarded as producers and holders, within the meaning of Article 1(b) and (c) of that directive, of the waste resulting from the spillage into the sea of that substance.
Podle společností Total za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, se článek 15 směrnice 75/442 nepoužije ani na výrobce těžkého topného oleje, ani na prodejce tohoto topného oleje a nájemce plavidla, které tuto látku přepravovalo, jelikož v okamžiku havárie, v jejímž důsledku byla uvedená látka přeměněna v odpad, byla tato látka přepravována třetí osobou.
According to the Total companies, in circumstances such as those at issue in the main proceedings, Article 15 of Directive 75/442 does not apply to the producer of the heavy fuel oil or to the seller of the oil and charterer of the ship carrying that substance, in that, at the time of the accident which converted the substance into waste, it was being carried by a third party.
Mimoto se uvedené ustanovení nepoužije ve vztahu k výrobci těžkého topného oleje jen z toho důvodu, že je výrobcem produktu, z něhož vznikl odpad.
Furthermore, that provision also does not apply to the producer of the heavy fuel oil simply because he produced the product from which the waste came.
Francouzská vláda, se kterou se částečně ztotožňuje italská vláda a Komise, je toho názoru, že výrobce těžkého topného oleje nebo prodejce tohoto topného oleje a nájemce plavidla, které tuto látku přepravovalo, mohou být považováni za původce
The French Government, with which the Italian Government and the Commission agree in part, takes the view that the producer of the heavy fuel oil and/or the
2008 – VĚC C-188/07 nebo držitele odpadu vzniklého v důsledku vypuštění uvedené látky do moře pouze tehdy, pokud havárie plavidla, v jejímž důsledku se náklad těžkého topného oleje přeměnil v odpad, byla přičitatelná různým jednáním, která by mohla zakládat jejich odpovědnost.
2008 — CASE C-188/07 seller of the oil and charterer of the ship carrying that substance may be regarded as producers and/or holders of the waste resulting from the spillage at sea of that substance only if the shipwreck that converted the cargo of heavy fuel oil into waste was attributable to various actions capable of making them liable.
Komise nicméně dodává, že výrobce produktu jako těžký topný olej nemůže být pouze z důvodu této činnosti považován za „původce“ nebo „držitele“ odpadu ve smyslu čl. 1 písm. b) a c) směrnice 75/442, který z tohoto produktu vznikl v důsledku havárie při jeho přepravě.
The Commission adds, however, that the producer of a product such as heavy fuel oil may not, merely because of that activity, be regarded as a ‘producer’ and/or ‘holder’ within the meaning of Article 1(b) and (c) of Directive 75/442 of the waste generated by that product on the occasion of an accident during transport.
Nicméně podle čl. 15 druhé odrážky uvedené směrnice je i on, jakožto „výrobce výrobku, z něhož odpad vznikl“, povinen nahradit náklady na odstranění odpadu.
He is none the less obliged under the second indent of Article 15 of that directive to bear the cost of disposing of the waste, in his capacity as ‘producer of the product from which the waste came’.
Podle názoru belgické vlády je použití směrnice 75/442 vyloučeno z důvodu, že je třeba použít Úmluvu o občanskoprávní odpovědnosti.
According to the Belgian Government, the application of Directive 75/442 is excluded because the Liability Convention applies.
Stejně tak se vláda Spojeného království domnívá, že Soudní dvůr nemusí na tuto otázku odpovídat v rozsahu, v němž se věc v původním řízení týká otázek odpovědnosti z důvodu vypuštění těžkého topného oleje do moře.
Similarly, the United Kingdom Government considers that the Court should not answer this question, in that the case at issue in the main proceedings relates to issues of liability for the spillage of heavy fuel oil at sea.
Za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, stanoví čl. 15 druhá odrážka směrnice 75/442 s ohledem na cíl této směrnice, jak je vyjádřen v třetím bodě jejího odůvodnění, že v souladu se zásadou „znečišťovatel platí“ musí být náklady na odstranění odpadu nahrazeny předchozími držiteli nebo výrobcem výrobku, z něhož odpad vznikl.
In circumstances such as those of the main proceedings, having regard to the aim of Directive 75/442 as stated in the third recital in the preamble to the directive, the second indent of Article 15 of the directive provides that, in accordance with the ’polluter pays’ principle, the cost of disposing of the waste is to be borne by the previous holders or the producer of the product from which the waste came.
Podle článku 8 směrnice 75/442 je každý „držitel odpadu“ povinen buďto manipulaci s ním přenechat soukromému nebo veřejnému zařízení, které odpad sbírá, nebo podniku, který provádí operace uvedené v příloze II A či II B této směrnice, nebo sám zajistit jeho využití nebo odstranění v souladu s ustanoveními uvedené směrnice (rozsudek ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko, C-494/01, Sb. rozh. s. I-3331, bod 179).
Under Article 8 of Directive 75/442, any ‘holder of waste’ is obliged to have it handled by a private or public waste collector or by an undertaking which carries out the operations listed in Annex II A or B to the directive, or to recover or dispose of it himself in accordance with the provisions of the directive (Case C-494/01 Commission v Ireland [2005] ECR I-3331, paragraph 179).
Z výše uvedených ustanovení vyplývá, že směrnice 75/442 rozlišuje mezi odpovědností za věcné provedení operací spočívajících ve využití nebo odstranění odpadu, kterou ukládá každému „držiteli odpadu“, ať již se jedná o původce odpadu, nebo o osobu, která má odpad ve svém držení, a odpovědností za finanční zátěž vyplývající z uvedených operací, kterou na základě zásady „znečišťovatel platí“ ukládá osobám, které vznik odpadu způsobily, ať již se jedná o držitele, nebo předchozí držitele odpadu, či dokonce o výrobce výrobku, z něhož odpad vznikl (výše uvedený rozsudek Van de Walle a další, bod 58).
It follows from those provisions that Directive 75/442 distinguishes the actual recovery or disposal operations, which it makes the responsibility of any ’holder of waste’, whether producer or possessor, from the financial burden of those operations, which, in accordance with the ’polluter pays’ principle, it imposes on the persons who cause the waste, whether they are holders or former holders of the waste or even producers of the product from which the waste came (Van de Walle, paragraph 58).
– K pojmům „držitel“ a „předchozí držitelé“
— The terms ‘holder’ and ‘previous holders’
Pokud jde o ropné látky vypuštěné při havárii následkem úniku z uskladňovacích zařízení čerpací stanice, které byly posledně uvedenou zakoupeny pro potřeby jejího provozování, měl Soudní dvůr za to, že tyto ropné látky měl fakticky v držení provozovatel této čerpací stanice.
The Court has held, in the case of hydrocarbons spilled by accident as the result of a leak from a service station’s storage facilities which had been bought by that service station to meet its operating needs, that those hydrocarbons were in fact in the possession of the service station’s manager.
Soudní dvůr měl tedy za to, že v tomto kontextu může být ten, kdo tyto ropné látky pro potřeby své činnosti uskladňoval v době, kdy se z nich stal odpad, považován za osobu, která je „původcem“ odpadu ve smyslu čl. 1 písm. b) směrnice 75/442.
The Court thus found that, in that context, the person who, for the purpose of his activity, had the hydrocarbons in stock when they became waste could be regarded as the person who ‘produced’ them within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Jelikož je provozovatel takové čerpací stanice současně osobou, která tento odpad má ve svém držení, a osobou, která je jeho původcem, musí být totiž považován za držitele tohoto odpadu ve smyslu čl. 1 písm. c) uvedené směrnice (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Van de Walle a další, bod 59).
Since he is at once the possessor and the producer of that waste, such a service station manager must be regarded as its holder within the meaning of Article 1(c) of that directive (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 59).
Stejně tak v případě ropných látek vypuštěných do moře v důsledku havárie je třeba uvést, že vlastník plavidla přepravujícího uvedené ropné látky je měl fakticky ve svém držení bezprostředně předtím, než se z nich stal odpad.
In the same way, in the case of hydrocarbons spilled by accident at sea, it must be held that the owner of the ship carrying those hydrocarbons is in fact in possession of them immediately before they become waste.
Uvedená směrnice nicméně nevylučuje, aby v určitých případech nesl odpovědnost za náklady na odstranění odpadu jeden nebo více předchozích držitelů (výše uvedený rozsudek Van de Walle a další, bod 57).
However, that directive does not rule out the possibility that, in certain cases, the cost of disposing of waste is to be borne by one or more previous holders (Van de Walle, paragraph 57).
– K určení osob, které musí nahradit náklady na odstranění odpadů
— Determination of the persons liable to bear the cost of disposing of the waste
Ve věci v původním řízení vyvstává otázka, zda ten, kdo prodal zboží konečnému příjemci a za tímto účelem najal plavidlo, které bylo na moři poškozeno, může být rovněž považován za „držitele“, v tomto případě „předchozího držitele“ odpadu, který byl takto vypuštěn.
In the main proceedings, the question which arises is whether the person who sold the goods to the final consignee and for that purpose chartered the ship which sank may also be regarded as a ‘holder’, a ‘previous’ one, of the waste thus spilled.
Krom toho si předkládající soud klade otázku, zda může být výrobce výrobku, z něhož tento odpad vznikl, rovněž povinen nahradit náklady na odstranění takto vzniklého odpadu.
The referring court is also uncertain whether the producer of the product from which the waste came may also be responsible for bearing the cost of disposing of the waste thus produced.
V tomto ohledu článek 15 směrnice 75/442 stanoví, že některé kategorie osob, v projednávaném případě „předchozí držitelé“ nebo „výrobce výrobku, z něhož odpad vznikl“, mohou být v souladu se zásadou „znečišťovatel platí“ povinny nahradit náklady na odstranění odpadu.
On this point, Article 15 of Directive 75/442 provides that certain categories of persons, in this case the ‘previous holders’ or the ‘producer of the product from which the waste came’, may, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, be responsible for bearing the cost of disposing of waste.
Tato finanční odpovědnost jim tak náleží z důvodu jejich podílu na vzniku uvedeného odpadu a popřípadě na riziku z něj vyplývajícího znečištění.
That financial obligation is thus imposed on them because of their contribution to the creation of the waste and, in certain cases, to the consequent risk of pollution.
Pokud tedy jde o ropné látky vypuštěné do moře v důsledku havárie ropného tankeru, může mít vnitrostátní soud za to, že prodejce těchto ropných látek a nájemce plavidla, které je přepravovalo, způsobil „vznik odpadu“, pokud tento soud vzhledem k okolnostem, které je schopen posoudit pouze on sám, dospěje k závěru, že tento prodejcenájemce přispěl k riziku vzniku znečištění způsobeného uvedenou havárií, zejména pokud nepřijal opatření k předejití takové události, jako například opatření týkající se volby plavidla.
In the case of hydrocarbons accidentally spilled at sea following the sinking of an oil tanker, the national court may therefore consider that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has ’produced’ waste, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
Za těchto okolností bude moci být uvedený prodejcenájemce považován za předchozího držitele odpadu pro účely použití čl. 15 první části druhé odrážky směrnice 75/442.
In such circumstances, it will be possible to regard the seller-charterer as a previous holder of the waste for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of Directive 75/442.
Jak bylo připomenuto v bodě 69 tohoto rozsudku, za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, čl. 15 druhá odrážka směrnice 75/442 prostřednictvím použití spojky „nebo“ stanoví, že náklady na odstranění odpadu musí být nahrazeny buď „předchozími držiteli“, nebo „výrobcem výrobku, z něhož vznikl“ dotčený odpad.
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
V tomto ohledu jsou členské státy, jimž je směrnice 75/442 určena, v souladu s článkem 249 ES vázány výsledkem, jehož má být dosaženo, jímž je stanovení finanční odpovědnosti za náklady spojené s odstraněním odpadu, přičemž mají volbu formy a prostředků.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
V důsledku toho jsou povinny zajistit, aby jejich vnitrostátní právo umožňovalo přičíst odpovědnost za uvedené náklady buď předchozím držitelům, nebo výrobci výrobku, z něhož odpad vznikl.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
Jak uvedla generální advokátka v bodě 135 svého stanoviska, článek 15 směrnice 75/442 nebrání tomu, aby členské státy v souladu s mezinárodními závazky, které v dané oblasti přijaly, jako je Úmluva o občanskoprávní odpovědnosti a Úmluva o Fondu, stanovily, že vlastník plavidla a jeho nájemce mohou odpovídat za škody způsobené vypuštěním ropných látek do moře pouze do výše částek určených podle prostornosti plavidla nebo pouze za zvláštních okolností souvisejících s jejich nedbalým chováním.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Uvedené ustanovení nebrání ani tomu, aby podle uvedených mezinárodních závazků převzal odpovědnost za náklady spojené s odstraněním odpadu vzniklého ropnými látkami vypuštěnými do moře v důsledku havárie namísto „držitele“ ve smyslu čl. 1 písm. c) směrnice 75/442 fond odškodnění, jako je Fond, do výše stanovené pro každou škodnou událost.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
Jestliže se nicméně ukáže, že náklady spojené s odstraněním odpadu vzniklého vypuštěním ropných látek do moře v důsledku havárie nejsou nahrazeny uvedeným Fondem nebo nemohou být takto nahrazeny z důvodu překročení výše odškodnění stanovené pro tuto škodnou událost a že ustanovení vnitrostátního práva členského státu o omezení či zproštění odpovědnosti – včetně práva vyplývajícího z mezinárodních úmluv – brání tomu, aby tyto náklady byly nahrazeny vlastníkem plavidla nebo nájemcem plavidla, přestože je třeba je považovat za „držitele“ ve smyslu čl. 1 písm. c) směrnice 75/442, bude tedy muset takové vnitrostátní právo k zajištění náležitého provedení článku 15 této směrnice umožnit, aby byly uvedené náklady nahrazeny výrobcem výrobku, z něhož vznikl odpad, který se takto rozšířil.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Nicméně v souladu se zásadou „znečišťovatel platí“ může být takový výrobce povinen nahradit tyto náklady pouze tehdy, pokud v důsledku své činnosti přispěl k riziku vzniku znečištění způsobeného havárií plavidla.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Povinnost členského státu přijmout všechna opatření nezbytná k dosažení výsledku stanoveného směrnicí je v tomto ohledu závaznou povinností uloženou čl. 249 třetím pododstavcem ES a samotnou směrnicí.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
Tato povinnost přijmout všechna všeobecná nebo zvláštní opatření je uložena všem orgánům členských států, včetně soudů v rámci jejich pravomoci (viz rozsudek ze dne 13. listopadu 1990, Marleasing, C-106/89, Recueil, s. I-4135, bod 8, a výše uvedený rozsudek Inter-Environnement Wallonie, bod 40).
That duty to take all appropriate measures, whether general or particular, is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8, and Inter-Environnement Wallonie, paragraph 40).