natgillin/translations-raw huggingface dataset:
V druhém sledu přikročil Soud k vymezení rozsahu přezkumu legality zejména z hlediska základních práv, který je oprávněn provádět u aktů Společenství, kterými se provádí rezoluce Spojených národů, jako je sporné nařízení, přičemž nejprve v bodě 209 napadeného rozsudku Kadi a v bodě 260 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat připomněl, že Evropské společenství je společenstvím práva v tom, že ani jeho členské státy, ani jeho orgány nejsou vyňaty z možnosti přezkoumat soulad jejich aktů se základní ústavní listinou, kterou je Smlouva o ES a že tato Smlouva zavedla úplný systém procesních prostředků a řízení určený k tomu, aby byl Soudnímu dvoru svěřen přezkum legality aktů orgánů.
Being thus called upon, in the second place, to determine the scope of the review of legality, especially in the light of fundamental rights, that it must carry out concerning Community measures giving effect to resolutions of the Security Council, such as the contested regulation, the Court of First Instance first recalled, in Kadi, paragraph 209, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 260, that, according to caselaw, the European Community is based on the rule of law, inasmuch as neither its Member States nor its institutions can avoid review of the question whether their acts are in conformity with the basic constitutional charter, the EC Treaty, which established a complete system of legal remedies and procedures designed to enable the Court of Justice to review the legality of acts of the institutions.
Soud nicméně v bodě 212 napadeného rozsudku Kadi a v bodě 263 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat uvedl, že ve věcech, o nichž rozhoduje, vyvstala otázka, zda existují strukturální meze uvedeného soudního přezkumu stanovené obecným mezinárodním právem nebo samotnou Smlouvou o ES.
In Kadi, paragraph 212, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 263, the Court of First Instance considered, however, that the question arising in the cases before it was whether there exist any structural limits, imposed by general international law or by the EC Treaty itself, on that judicial review.
Soud v tomto ohledu v bodě 213 napadeného rozsudku Kadi a v bodě 264 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat připomněl, že sporné nařízení, přijaté s přihlédnutím ke společnému postoji 2002/402, je provedením, na úrovni Společenství, povinnosti, jež byla uložena jeho členským státům, jakožto členům OSN, aby zavedly,
In that connection the Court of First Instance recalled, in Kadi, paragraph 213, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 264, that the contested regulation, adopted in the light of Common Position 2002/402, constitutes the implementation at Community level of the obligation placed on the Member States of the Community, as Members
KADI A AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v. RADA A KOMISE případně i prostřednictvím aktu Společenství, sankce proti Usámovi bin Ládinovi, síti Al-Kajdá a Talibanu a dalším osobám, skupinám, podnikům a subjektům, které jsou s nimi spojeny, jež byly stanoveny a následně zesíleny několika rezolucemi Rady bezpečnosti na základě kapitoly VII Charty Spojených národů.
KADI AND AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v COUNCIL AND COMMISSION of the United Nations, to give effect, if appropriate by means of a Community act, to the sanctions against Usama bin Laden, members of the Al-Qaeda network and the Taliban and other associated individuals, groups, undertakings and entities, which have been decided and later strengthened by several resolutions of the Security Council adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations.
Soud zastává názor, že v tomto kontextu Společenství jednalo na základě úzce vymezené pravomoci, která mu neponechává žádný prostor pro autonomní uvážení při jejím výkonu, takže v daném případě nemohlo přímo změnit obsah příslušných rezolucí ani zavést mechanismus, který by mohl vést k takové změně (napadené rozsudky Kadi, bod 214, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 265).
In that situation, the Community acted, according to the Court of First Instance, under circumscribed powers leaving it no autonomous discretion in their exercise, so that it could, in particular, neither directly alter the content of the resolutions at issue nor set up any mechanism capable of giving rise to such alteration (Kadi, paragraph 214, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 265).
Soud z toho dovodil, že skutečnost, že navrhovatelé napadli vnitřní legalitu sporného nařízení, implikuje návrh na to, aby Soud provedl nepřímý či incidenční přezkum legality rezolucí, které uvedené nařízení provádí, z hlediska základních práv chráněných právním řádem Společenství (napadené rozsudky Kadi, bod 215 a 216, jakož i Yusuf a Al Barakaat, body 266 a 267).
The Court of First Instance inferred therefrom that the applicants’ challenging of the internal lawfulness of the contested regulation implied that the Court of First Instance should undertake a review, direct or indirect, of the lawfulness of the resolutions put into effect by that regulation in the light of fundamental rights as protected by the Community legal order (Kadi, paragraphs 215 and 216, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 266 and 267).
V bodech 217 až 225 napadeného rozsudku Kadi, které jsou totožné s body 268 až 276 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat, dospěl Soud k následujícímu:
In paragraphs 217 to 225 of Kadi, drawn up in terms identical to those of paragraphs 268 to 276 of Yusuf and Al Barakaat, the Court of First Instance held as follows:
Orgány a Spojené království vyzývají Soud, aby již ze zásady odmítl jakoukoliv pravomoc k takovému nepřímému přezkumu legality těchto rezolucí, které se, coby předpisy mezinárodního práva zavazující členské státy Společenství, vztahují i na něj, stejně jako na všechny orgány Společenství.
The institutions and the United Kingdom ask the Court as a matter of principle to decline all jurisdiction to undertake such indirect review of the lawfulness of those resolutions which, as rules of international law binding on the Member States of the Community, are mandatory for the Court as they are for all the Community institutions.
Tito účastníci řízení se v podstatě domnívají, že přezkum Soudu by měl být omezen jednak na ověření dodržení formálních náležitostí, procesních pravidel a pravidel o příslušnosti, která jsou v projednávaném případě závazná pro orgány Spole-
Those parties are of the view, essentially, that the Court’s review ought to be confined, on the one hand, to ascertaining whether the rules on formal and procedural requirements
2008 – SPOJENÉ VĚCI C-402/05 P a C-415/05 P čenství, a jednak na ověření vhodnosti a přiměřenosti dotčených opatření Společenství ve vztahu k rezolucím Rady bezpečnosti, které provádějí.
2008 — JOINED CASES C-402/05 P AND C-415/05 P and jurisdiction imposed in this case on the Community institutions were observed and, on the other hand, to ascertaining whether the Community measures at issue were appropriate and proportionate in relation to the resolutions of the Security Council which they put into effect.
Je nutné uznat, že takové omezení pravomoci je jediným možným logickým následkem zásad vytyčených výše v rámci přezkumu vztahů mezi mezinárodním právním řádem vytvořeným v rámci Spojených národů a právním řádem Společenství.
It must be recognised that such a limitation of jurisdiction is necessary as a corollary to the principles identified above, in the Court’s examination of the relationship between the international legal order under the United Nations and the Community legal order.
Jak již bylo uvedeno, dotčené rezoluce Rady bezpečnosti byly přijaty na základě kapitoly VII Charty Spojených národů.
As has already been explained, the resolutions of the Security Council at issue were adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations.
V tomto kontextu náleží určení toho, co představuje hrozbu mezinárodnímu míru a bezpečnosti, jakož i opatření nezbytných k jejich zachování nebo opětovnému nastolení, do výlučné pravomoci Rady bezpečnosti a jako takové se vymyká pravomoci vnitrostátních orgánů a soudů nebo orgánů a soudů Společenství, s jedinou výhradou přirozeného práva na individuální nebo kolektivní sebeobranu, zmíněného v článku 51 uvedené Charty.
In these circumstances, determining what constitutes a threat to international peace and security and the measures required to maintain or re-establish them is the responsibility of the Security Council alone and, as such, escapes the jurisdiction of national or Community authorities and courts, subject only to the inherent right of individual or collective self-defence mentioned in Article 51 of the Charter.
Pokud Rada bezpečnosti, jednajíc na základě kapitoly VII Charty Spojených národů, prostřednictvím svého Výboru pro sankce rozhodne, že prostředky některých jednotlivců nebo subjektů mají být zmrazeny, její rozhodnutí platí v souladu s článkem 48 Charty pro všechny členy Spojených národů.
Where, acting pursuant to Chapter VII of the Charter of the United Nations, the Security Council, through its Sanctions Committee, decides that the funds of certain individuals or entities must be frozen, its decision is binding on the members of the United Nations, in accordance with Article 48 of the Charter.
S ohledem na úvahy uvedené v bodech 193 až 204 výše tedy nelze tvrzení o pravomoci Soudu přezkoumávat incidenčně legalitu takového rozhodnutí z hlediska standardu ochrany základních práv, jak jsou uznána v právním řádu Společenství, odůvodnit ani na základě mezinárodního práva, ani na základě práva Společenství.
In light of the considerations set out in paragraphs 193 to 204 above, the claim that the Court of First Instance has jurisdiction to review indirectly the lawfulness of such a decision according to the standard of protection of fundamental rights as recognised by the Community legal order, cannot be justified either on the basis of international law or on the basis of Community law.
Jednak by taková pravomoc byla neslučitelná se závazky členských států podle Charty Spojených národů, zejména jejích článků 25, 48 a 103, stejně jako s článkem 27 Vídeňské úmluvy o smluvním právu [uzavřené ve Vídni dne 23. května 1969].
First, such jurisdiction would be incompatible with the undertakings of the Member States under the Charter of the United Nations, especially Articles 25, 48 and 103 thereof, and also with Article 27 of the Vienna Convention on the Law of Treaties [concluded in Vienna on 25 May 1969].
Kromě toho by taková pravomoc byla v rozporu jak s ustanoveními Smlouvy o ES, především s články 5 ES, 10 ES, 297 ES a čl. 307 prvním pododstavcem ES, tak s ustanoveními Smlouvy o EU, především s článkem 5 EU, podle nějž soud Společenství vykonává své pravomoci za podmínek a pro účely, které vymezují ustanovení Smluv o ES a EU.
Second, such jurisdiction would be contrary to provisions both of the EC Treaty, especially Articles 5 EC, 10 EC, 297 EC and the first paragraph of Article 307 EC, and of the Treaty on European Union, in particular Article 5 EU, in accordance with which the Community judicature is to exercise its powers on the conditions and for the purposes provided for by the provisions of the EC Treaty and the Treaty on European Union.
Je tedy nutné mít za to, že dotčené rezoluce Rady bezpečnosti jsou v zásadě vyloučeny ze soudního přezkumu ze strany Soudu a že Soud není oprávněn zpochybňovat, ani incidenčně, jejich legalitu vzhledem k právu Společenství.
It must therefore be considered that the resolutions of the Security Council at issue fall, in principle, outside the ambit of the Court’s judicial review and that the Court has no authority to call in question, even indirectly, their lawfulness in the light of Community law.
Naopak, Soud je povinen v co největším možném rozsahu vykládat a uplatňovat toto právo způsobem slučitelným se závazky členských států podle Charty Spojených národů.“
On the contrary, the Court is bound, so far as possible, to interpret and apply that law in a manner compatible with the obligations of the Member States under the Charter of the United Nations.’
V bodě 226 napadeného rozsudku Kadi a bodě 277 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat Soud dospěl k závěru, že je nicméně oprávněn incidenčně přezkoumávat legalitu rezolucí Rady bezpečnosti s ohledem na ius cogens, chápané jako mezinárodní veřejný pořádek, který je závazný pro veškeré subjekty mezinárodního práva, včetně orgánů OSN, a od nějž se nelze odchýlit.
In Kadi, paragraph 226, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 277, the Court of First Instance found that it was, none the less, empowered to check, indirectly, the lawfulness of the resolutions of the Security Council in question with regard to jus cogens, understood as a body of higher rules of public international law binding on all subjects of international law, including the bodies of the United Nations, and from which no derogation is possible.
V tomto ohledu Soud v bodech 227 až 231 napadeného rozsudku Kadi a v totožných bodech 278 až 282 napadeného rozsudku Yusuf a Barakaat dospěl k následujícímu závěru:
In paragraphs 227 to 231 of Kadi, drawn up in terms identical to those of paragraphs 278 to 282 of Yusuf and Al Barakaat, the Court of First Instance held as follows:
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že Vídeňská úmluva o smluvním právu, která kodifikuje mezinárodní zvykové právo (a jejíž článek 5 stanoví, že se vztahuje ‚na každou smlouvu, která je zakládající listinou mezinárodní organizace, a na každou smlouvu přijatou v mezinárodní organizaci‘), ve svém článku 53 stanoví neplatnost smluv, které jsou v rozporu s imperativní normou obecného mezinárodního práva (ius cogens), definovanou jako ‚norma přijatá a uznaná mezinárodním společenstvím států jako celkem za normu, od níž není dovoleno se odchýlit a která může být změněna pouze novou normou obecného mezinárodního práva stejné povahy‘.
In this connection, it must be noted that the Vienna Convention on the Law of Treaties, which consolidates the customary international law and Article 5 of which provides that it is to apply “to any treaty which is the constituent instrument of an international organisation and to any treaty adopted within an international organisation”, provides in Article 53 for a treaty to be void if it conflicts with a peremptory norm of general international law (jus cogens), defined as “a norm accepted and recognised by the international community of States as a whole as a norm from which no derogation is permitted and which can be modified only by a subsequent norm of general international law having the same character”.
Stejně tak článek 64 Vídeňské úmluvy o smluvním právu stanoví, že ‚vznikne-li nová imperativní norma obecného mezinárodního práva, každá smlouva, která je v rozporu s touto normou, se stane neplatnou a zanikne‘.
Similarly, Article 64 of the Vienna Convention provides that: “If a new peremptory norm of general international law emerges, any existing treaty which is in conflict with that norm becomes void and terminates”.
Ostatně samotná Charta Spojených národů předpokládá existenci kogentních zásad mezinárodního práva a zejména ochranu základních práv lidské osobnosti.
Furthermore, the Charter of the United Nations itself presupposes the existence of mandatory principles of international law, in particular, the protection of the fundamental rights of the human person.
V preambuli Charty tak lid Spojených národů prohlásil, že je odhodlán ‚prohlásiti […] svou víru v základní lidská práva, v důstojnost a hodnotu lidské osobnosti‘.
In the preamble to the Charter, the peoples of the United Nations declared themselves determined to “reaffirm faith in fundamental human rights, in the dignity and worth of the human person”.
Z první kapitoly Charty nazvané ‚Cíle a zásady‘ krom toho vyplývá, že cílem Spojených národů je mimo jiné podporovat úctu k lidským právům a základním svobodám.
In addition, it is apparent from Chapter I of the Charter, headed “Purposes and Principles”, that one of the purposes of the United Nations is to encourage respect for human rights and for fundamental freedoms.
Tyto zásady platí jak pro členy OSN, tak pro její orgány. Podle čl.
Those principles are binding on the Members of the United Nations as well as on its bodies.
24 odst. 2 Charty Spojených národů tak Rada bezpečnosti musí při plnění povinností, které jí ukládá hlavní odpovědnost za zachování mezinárodního míru a bezpečnosti, jednat podle cílů a zásad Spojených národů.
Thus, under Article 24(2) of the Charter of the United Nations, the Security Council, in discharging its duties under its primary responsibility for the maintenance of international peace and security, is to act “in accordance with the Purposes and Principles of the United Nations”.
Při využívání pravomoci ukládat sankce, kterou má Rada bezpečnosti při výkonu této odpovědnosti, tedy musí být dodržováno mezinárodní právo a především cíle a zásady Spojených národů.
The Security Council’s powers of sanction in the exercise of that responsibility must therefore be wielded in compliance with international law, particularly with the purposes and principles of the United Nations.
Mezinárodní právo tak umožňuje dojít k závěru, že existuje omezení zásady závazného účinku rezolucí Rady bezpečnosti: tyto rezoluce musí dodržovat základní kogentní ustanovení ius cogens.
International law thus permits the inference that there exists one limit to the principle that resolutions of the Security Council have binding effect: namely, that they must observe the fundamental peremptory provisions of jus cogens.
V opačném případě, ať je jakkoliv nepravděpodobný, by jimi nebyly vázány ani členské státy OSN, a tedy ani Společenství.
If they fail to do so, however improbable that may be, they would bind neither the Member States of the United Nations nor, in consequence, the Community.
Incidenční soudní přezkum prováděný Soudem v rámci žaloby na neplatnost aktu Společenství přijatého, bez jakéhokoliv prostoru pro uvážení, za účelem provést rezoluci Rady bezpečnosti, tedy může být velice výjimečně rozšířen na ověření dodržení vyšších norem mezinárodního práva, náležejících k ius cogens, a zejména imperativních norem týkajících se univerzální ochrany lidských práv, od nichž se ani členské státy, ani orgány OSN nemohou odchýlit, protože představují ‚nezadatelné zásady mezinárodního zvykového práva‘ (poradní stanovisko Mezinárodního soudního dvora ze dne 8. července 1996, Přípustnost hrozby atomovými zbraněmi nebo jejich použití, Sbírka MSD 1996, s.
The indirect judicial review carried out by the Court in connection with an action for annulment of a Community act adopted, where no discretion whatsoever may be exercised, with a view to putting into effect a resolution of the Security Council may therefore, highly exceptionally, extend to determining whether the superior rules of international law falling within the ambit of jus cogens have been observed, in particular, the mandatory provisions concerning the universal protection of human rights, from which neither the Member States nor the bodies of the United Nations may derogate because they constitute “intransgressible principles of international customary law” (Advisory Opinion of the International Court of Justice of 8 July 1996, The Legality of the Threat or Use of Nuclear Weapons, Reports 1996, p.
226, bod 79; viz v tomto smyslu rovněž [bod 65] stanoviska generálního advokáta […] Jacobse [ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 30. července 1996,] Bosphorus, [(C-84/95, Recueil, s. I-3953)].“
226, paragraph 79; see also, to that effect, Advocate General Jacobs’s Opinion in Case C-84/95 Bosphorus [1996] ECR I-3953, paragraph 65).’
Konkrétně, pokud jde zaprvé o tvrzené porušení základního práva na ochranu vlastnictví, Soud v bodu 237 napadeného rozsudku Kadi a bodě 288 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat uvedl, že je třeba posoudit, zda zmrazení prostředků stanovené
Firstly, with particular regard to the alleged breach of the fundamental right to respect for property, the Court of First Instance considered, in Kadi, paragraph 237, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 288, that it fell to be assessed whether the freezing of funds provided for by the contested regulation, as amended by Regulation
2008 – SPOJENÉ VĚCI C-402/05 P a C-415/05 P napadeným nařízením, ve znění nařízení č.
2008 — JOINED CASES C-402/05 P AND C-415/05 P
561/2003, a nepřímo rezolucemi Rady bezpečnosti, které tato nařízení provádějí, porušuje základní práva žalobce.
No 561/2003, and, indirectly, by the resolutions of the Security Council put into effect by those regulations, infringed the applicant’s fundamental rights.
V bodě 238 napadeného rozsudku Kadi a v bodě 289 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat rozhodl Soud, že z hlediska standardu univerzální ochrany základních práv lidské osobnosti náležejících k ius cogens tomu tak není.
In Kadi, paragraph 238, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 289, the Court of First Instance decided that such was not the case, measured by the standard of universal protection of the fundamental rights of the human person covered by jus cogens.
Soud k tomu v bodech 239 a 240 napadeného rozsudku Kadi a bodech 290 a 291 napadeného rozsudku Yusuf a Barakaat uvedl, že odchylky a výjimky ze zmrazení prostředků stanovené sporným nařízením po jeho změnách nařízením č. 561/2003, které provádí rezoluci 1452 (2002), svědčí o tom, že cílem ani důsledkem tohoto opatření není zacházet s osobami zapsanými na konsolidovaný seznam nelidským nebo ponižujícím způsobem.
In Kadi, paragraphs 239 and 240, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 290 and 291, the Court of First Instance held that the exemptions to and derogations from the obligation to freeze funds provided for in the contested regulation as a result of its amendment by Regulation No 561/2003, itself putting into effect Resolution 1452 (2002), show that it is neither the purpose nor the effect of that measure to submit the persons entered in the summary list to inhuman or degrading treatment.
Soud v bodech 243 až 251 napadeného rozsudku Kadi a v bodech 294 až 302 napadeného rozsudku Yusuf a Barakaat dospěl mimo jiné k závěru, že zmrazení prostředků není svévolným, nevhodným nebo nepřiměřeným zásahem do soukromého vlastnictví dotčených osob, a nelze tedy mít za to, že odporuje ius cogens, vzhledem k následujícím okolnostem:
In Kadi, paragraphs 243 to 251, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 294 to 302, the Court of First Instance held, in addition, that the freezing of funds did not constitute an arbitrary, inappropriate or disproportionate interference with the right to private property of the persons concerned and could not, therefore, be regarded as contrary to jus cogens, having regard to the following facts:
– dotčená opatření sledují základní cíl obecného zájmu pro mezinárodní společenství, tj. boj proti mezinárodnímu terorismu, a OSN má legitimitu k podniknutí akce na ochranu před činnostmi teroristických organizací;
— the measures in question pursue an objective of fundamental public interest for the international community, that is to say, the campaign against international terrorism, and the United Nations are entitled to undertake protective action against the activities of terrorist organisations;
– zmrazení prostředků je zajišťovací opatření, které na rozdíl od konfiskace nezasahuje do samotné podstaty vlastnického práva zúčastněných osob k jejich finančním aktivům, ale pouze do jejich užívání;
— freezing of funds is a temporary precautionary measure which, unlike confiscation, does not affect the very substance of the right of the persons concerned to property in their financial assets but only the use thereof;
– tyto rezoluce stanoví mechanismus pravidelného přezkumu obecného režimu sankcí;
— the resolutions of the Security Council at issue provide for a means of reviewing, after certain periods, the overall system of sanctions;
– rezoluce upravují postup umožňující dotčeným osobám předložit kdykoliv svůj případ prostřednictvím členského státu, jehož jsou státními příslušníky nebo v němž mají bydliště, Výboru pro sankce k přezkumu.
— those resolutions set up a procedure enabling the persons concerned to present their case at any time to the Sanctions Committee for review, through the Member State of their nationality or that of their residence.