natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Členské státy mohou také podle článku 15 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech 79uložit výrobci obalu náklady na likvidaci odpadů podle odpadového práva 80.
78 In addition, under Article 15 of European Parliament and Council Directive 94/62/EC of 20 December 1994 on packaging and packaging waste 79 the Member States may impose the costs of disposal under the law on waste on the producer of the packaging. 80
Takový výklad této zásady jakožto zásady rozdělení nákladů odpovídá jiným jazykovým zněním, která – na rozdíl od znění německého („Verursacher zahlt“ = původce platí – pozn. překladatele) nepoužívají pojem „kauzalita“, nýbrž uvádějí, že „znečišťovatel platí“ (Polluter pays, pollue­ur­payeur).
This interpretation of the polluterpays principle, as a principle governing the apportionment of costs, is consistent with other language versions which — unlike the German version — do not use a notion of causality, but state that the polluter pays (polluter pays, pollueur-payeur).
V souladu s tím chápal Soudní dvůr zásadu „znečišťovatel platí“ jako výraz zásady proporcionality, která členské státy – a zákonodárce Společenství – zavazuje, neukládat nikomu náklady, které s ohledem na dané skutečnosti nejsou nezbytné 76.
Accordingly, the Court has interpreted the polluterpays principle as an expression of the proportionality principle, which requires the Member States — and the Community legislature — to refrain from imposing on anyone costs that are unnecessary having regard to the circumstances.
V konkrétním případě šlo o to, zda smí být zemědělství vedeno k redukci dusičnanů ve větší míře, než odpovídá jeho podílu na celkové produkci.
76In the case at issue the question was whether agriculture could be called on to reduce nitrate discharges more than is commensurate with its proportion of the total amount.
Ve vztahu k právním předpisům o odpadech lze z toho především dovodit, že nikdo nemusí nést náklady na odstranění odpadu, jenž pochází od někoho jiného.
With regard to the law on waste, it can be inferred, first of all, that a person cannot bear the cost of disposing of waste which comes from others.
Tato právní úprava vychází ze skutečnosti, že článek 15 rámcové směrnice o odpadech, a zejména ani zásada „znečišťovatel platí“, na niž se v tomto článku odkazuje, nepředstavuje žádnou jasnou a konečnou úpravu odpovědnosti za náklady na odstranění odpadu.
Those rules have their basis in the fact that Article 15 of the Waste Framework Directive, and in particular the polluterpays principle referred to therein, do not constitute clear and definitive rules on responsibility for costs.
Zásada „znečišťovatel platí“ by spíše měla být a musí být dále konkretizována.
The polluterpays principle can and must be clarified further.
Tento úkol přísluší přednostně zákonodárci.
This is a priority task for the legislature.
Pokud se určitý produkt stane odpadem, je jeho poslední držitel v zásadě původcem odpadu, protože on se produktu zbavuje.
If a product becomes waste, the final holder is in principle the producer of the waste since he discards the product.
Jak uvádí Total, zdá se tedy, že odpovědnost výrobce produktu za náklady na odstranění odpadu – jež je možná podle článku 15 rámcové směrnice o odpadech – odporuje zásadě „znečišťovatel platí“.
As Total argues, responsibility for costs on the part of the producer of the product — as is possible under Article 15 of the Waste Framework
224) a článek 8 směrnice 2002/96/ES ze dne 27. ledna 2003 o odpadních elektrických a elektronických zařízeních (Úř. věst. L 37, s. 24; Zvl. vyd. 15/07, s. 359).
34) and in Article 8 of Directive 2002/96/EC of 27 January 2003 on waste electrical and electronic equipment (OJ 2002 L 37, p. 24).
80 — Usnesení ze dne 16. února 2006, Plato Plastik Robert Frank, (C-26/05, Sb. rozh. s. I-24, bod 34).
80 — Order in Case C-26/05 Plato Plastik Robert Frank [2006] ECR I-24, paragraph 34.
76 — Rozsudek ze dne 29. dubna 1999, Standley a další (C-293/97, Recueil, s. I-2603, bod 52).
76 — Case C-293/97 Standley and Others [1999] ECR I-2603, paragraph 52.
Soudy musí tuto konkretizaci použít, v případě nutnosti vyložit a mimo jiné ji posoudit z hlediska toho, zda respektuje meze zásady „znečišťovatel platí“.
Courts must apply and if necessary interpret that clarification and possibly verify whether it respects the limits of the polluterpays principle.
Odpovědnost výrobce za náklady odstranění odpadu má některé výhody.
Responsibility for costs on the part of the producer has some benefits.
Pokud musí odpovídat za odstranění, potrvá motivace vytvořit produkt tak, aby se dal z hlediska nákladů co možná nejvýhodněji odstranit. To splňuje cíl uložený v čl.
If the producer has to pay for disposal, there is an incentive to design the product in such a way that it can be disposed of as inexpensively as possible.
Zároveň může výrobce zahrnout náklady na odstranění odpadu do ceny, a tím je přesunout na posledního držitele jakožto vlastního původce odpadu.
At the same time, the producer can integrate disposal costs into the price and pass them on to the final holder as the actual producer of the waste.
A konečně tato úprava odstraňuje motivaci pro posledního držitele zbavit se daného produktu nelegálně, aby ušetřil náklady na odstranění odpadu.
Lastly, this arrangement for costs removes any incentive for the final holder to dispose of the product illegally in order to save disposal costs.
Některé v článku 174 ES uvedené cíle a zásady však musí být posouzeny vzájemně.
There is however a need to strike a balance between certain of the objectives and principles mentioned in Article 174.
Také použití kritérií je komplexní.
The implementation of those criteria is also complex.
Proto se následný soudní přezkum musí nutně omezit na otázku, zda při právní úpravě nedošlo k zjevně nesprávnému posouzení předpokladů použití článku 174 ES 81.
The review by the Court must therefore necessarily be limited to the question whether there was a manifest error of appraisal regarding the conditions for the application of Article 174 EC. 81
Zvláštní právní úpravy o odpovědnosti výrobce hovoří ovšem také ve prospěch toho, že zatížení výrobce produktu náklady na odstranění odpadu vyžaduje výslovnou právní úpravu.
However, the special rules on the responsibility of the producer also suggest that the imposition of the disposal costs on the producer of the product requires express provision to that effect.
Popsané výhody nastupují zejména tam, kde výrobce a poslední držitel právní úpravu nákladů na odstranění odpadu znají.
In particular, the benefits described occur only if the producer and the final holder are aware of the arrangements governing costs.
Na tomto pozadí nemůže být rozhodnutí zákonodárce Společenství nebo vnitrostátních zákonodárců uložit výrobci určitého výrobku, od něhož pocházejí odpady, náklady na jejich odstranění v zásadě shledáno závadným.
Against this background, there can be no objection in principle to a decision by the Community legislature or by the national legislature to order the producer of a product from which waste came to bear the cost of its disposal.
U většiny produktů musí totiž již výrobce vycházet z toho, že se při používání podle jejich určení jednou stanou odpadem.
In the case of most products the producer must assume that they will become waste at some time when they are used as intended.
Výrobce se tak produkcí hospodářských statků stává původcem odpadu a je přiměřeně tomu také podle zásady „znečišťovatel platí“ odpovědný.
By producing economic goods the producer therefore causes waste and is therefore also responsible in accordance with the polluterpays principle.
Jinak nelze úvahy ohledně odpovědnosti za náklady při využití produktů podle jejich určení přenést neomezeně na odpady, které vzniknou v důsledku mimořádných událostí.
Moreover, the considerations relating to responsibility for costs where products are used as intended cannot be applied unreservedly to waste which is created through extraordinary events.
COMMUNE DE MESQUER odstranění mohlo být z hlediska nákladů relativně výhodné, protože vznikají v elektrárně, která je právě na toto zařízená. Po úniku těžkého topného oleje a jeho smíchání s vodou a usazeninami vzniká naproti tomu mnohem větší množství odpadů, které mohou být shromážděny a odstraněny pouze s velkými těžkostmi.
COMMUNE DE MESQUER solely on the basis of Article 15 of the Waste Framework Directive, it would follow from the above considerations that as the producer of heavy fuel oil and/or the seller and carrier they may be ordered to bear the cost of disposing of oil waste following a shipping accident in so far as they can be accused of contributing personally to causing the leak of the heavy fuel oil.
Riziko vzniku odpadu tohoto druhu nemůže být proto podle zásady „znečišťovatel platí“ přeneseno bez dalšího na výrobce těžkého topného oleje, nýbrž pouze v rozsahu, v němž může mimořádný vznik odpadu ovlivnit.
The risk of such waste being created cannot therefore simply be imposed on the producer of the heavy fuel oil in accordance with the polluterpays principle, but only in so far as he can influence the extraordinary creation of waste.
Ustanovení směrnice, jako je článek 15 rámcové směrnice o odpadech, nemůže však samo o sobě zakládat povinnosti jednotlivci, a není tudíž možno se jej, jako takového, vůči němu dovolávat 82.
However, a directive provision like Article 15 of the Waste Framework Directive cannot of itself impose obligations on an individual and cannot therefore be relied upon as such against an individual.
Povinnosti uvedené v článku 15 mohou být proto vůči společnostem Total uplatněny jen do té míry, v níž nacházejí základ ve francouzském právu.
82The stipulations of Article 15 can therefore be applied as against the Total companies only in so far as they have a basis in French law.
Tím se vysvětluje rozsudek Van de Walle a další: riziko vzniku odpadu v důsledku nehody nese ten, kdo nehodě mohl zabránit.
This is the explanation for the judgment in Van de Walle: the risk of the creation of waste as a result of an accident is borne by the person who is able to prevent the accident.
Pouze výjimečně jsou odpovědné další osoby, pokud je jim možné klást k tíži samostatný podíl na zavinění.
Other persons are responsible only exceptionally where they can be accused of contributing independently to causing the waste.
Francouzské právo by se mohlo stavět proti odpovědnosti společností Total.
French law might preclude liability on the part of the Total companies.
Článek III odst. 4 písm. c) úmluvy o odpovědnosti, který ve Francii platí, vylučuje totiž všechny nároky na náhradu škody vůči nájemci.
Article III(4)(c) of the Liability Convention, which applies in France, precludes in principle any claim for compensation against a charterer.
Výjimky platí jen tehdy, pokud škody způsobené znečištěním vyplývají z jeho osobního konání nebo opomenutí, spáchaného s úmyslem tuto škodu způsobit, nebo v důsledku nedbalosti s vědomím, že by k takové škodě mohlo pravděpodobně dojít.
Exceptions arise only when the damage resulted from the charterer’s personal act or omission, committed with the intent to cause such damage, or recklessly and with knowledge that such damage would probably result.
Zda je toto vyloučení odpovědnosti použitelné pro společnosti Total, musí rozhodnout příslušné soudy 83.
The competent courts must decide whether that exclusion from liability is applicable to the Total companies. 83
83 — Rozsudek Tribunal de grande instance de Paris ze dne 16. ledna 2008 (uvedený v poznámce pod čarou 15, s.
83 — The judgment of the Tribunal de grande instance de Paris of 16 January 2008 (cited in footnote 15, p.
235) toto v případě Total S.A. vyloučil.
35) ruled this out in the case of Total S.A.
Pokud by se odpovědnost společností Total za náklady odstranění odpadu posuzovala pouze na základě článku 15 rámcové směrnice o odpadech, vyplývalo by
If responsibility for costs on the part of the Total companies were to be assessed
Vyloučení odpovědnosti se ovšem ani v případě, že na vzniku škody mají svůj podíl i osoby mající z dodávky prospěch, nejeví jako neslučitelné s článkem 15 rámcové směrnice o odpadech, nýbrž jako přípustné využití prostoru pro úpravu, který otvírá zásada „znečišťovatel platí“ členským státům při jejím provedení.
However, the exclusion from liability does not appear to be incompatible with Article 15 of the Waste Framework Directive, even if the persons concerned contributed to causing the waste, but is a permissible full utilisation of the scope which the polluterpays principle allows the Member States in connection with implementation.
přímo při přísnější odpovědnosti, totiž pokud škoda způsobená znečištěním vyplývá z jejich osobního konání nebo opomenutí, spáchaného s úmyslem tuto škodu způsobit, nebo v důsledku nedbalosti s vědomím, že by k takové škodě mohlo pravděpodobně dojít. Dále pak může od nich vlastník podle čl.
First of all, claims can be made directly against those persons, in the event of increased responsibility, where the damage resulted from their personal act or omission, committed with the intent to cause such damage, or recklessly and with knowledge that such damage would probably result.
III odst. 5 úmluvy o odpovědnosti vyžadovat zpětnou úhradu.
Secondly, the owner may have recourse against them under Article III(5) of the Liability Convention.
Tím je zajištěno, že také těmto osobám mohou být podle zásady „znečišťovatel platí“ uloženy náklady na odstranění odpadu za jejich spolupřispění.
It is therefore ensured that these persons too may be ordered to bear costs for their contribution in accordance with the polluterpays principle.
Takový nárok by bylo třeba přezkoumat zejména tehdy, pokud jsou společnosti Total částečně nebo plně odpovědné za nehodu lodi, jak shledal Tribunal de grande instance 85a jak považují za možné také Komise a Francie.
It would be necessary to examine such a claim in particular if the Total companies are partially or wholly responsible for the ship’s accident, as the Tribunal de grande instance found 85 and as the Commission and France also consider to be possible.
Úmluva o odpovědnosti a úmluva o fondu upřesňují rozdělení odpovědnosti za náklady při ropných neštěstích na moři.
The Liability Convention and the Fund Convention clarify the apportionment of responsibility for costs in connection with oil accidents at sea.
Směrování odpovědnosti za náklady na odstranění odpadu k vlastníkovi lodi zavedené úmluvou o odpovědnosti odpovídá zásadě „znečišťovatel platí“.
The channelling of responsibility for costs to the owner of the ship under the Liability Convention is consistent with the polluterpays principle.
Vlastník lodi je při nehodách zpravidla odpovědný za to, že se náklad jeho lodi stal odpadem, protože nese odpovědnost za řízení a stav lodi, kterou provozuje nebo nechává provozovat.
As a rule, in the event of an accident the owner is responsible for the cargo of his ship becoming waste since he has responsibility for the command and condition of the ship which he operates or has operated.
III odst. 2 a 3 osvobození od odpovědnosti vlastníka lodi.
For certain cases where third parties are responsible for the damage, Article III(2) and (3) provide for exemption from liability for the ship’s owner.
Tato forma odpovědnosti odpovídá Soudním dvorem konstatované odpovědnosti provozovatelky čerpací stanice za pohonné hmoty, které unikly z uskladňovacích zařízení čerpací stanice do okolní půdy 84.
This form of liability is consistent with the liability which the Court established in connection with the manager of a service station in relation to hydrocarbons leaked from storage facilities into the surrounding ground. 84
Překážky, provázející směrování odpovědnosti, pro nároky vůči třetím osobám podle čl.
The barriers to claims against third parties which accompany the channelling
Odpovědnost vlastníka lodi je ovšem podle článku V úmluvy o odpovědnosti omezena tehdy, pokud se neprokáže, že škoda způsobená znečištěním vyplývá z jeho osobního konání nebo opomenutí, spáchaného s úmyslem tuto škodu způsobit, nebo v důsledku nedbalosti s vědomím, že by k takové škodě mohlo pravděpodobně dojít. Pokud se toto omezení odpovědnosti uplatní, budou jednotlivé nároky podle čl.
However, under Article V of the Liability Convention liability on the part of the owner is limited if it is not proved that the pollution damage resulted from his personal act or omission, committed with the intent to cause such damage, or recklessly and with knowledge that such damage would probably result.
V odst. 4 vlastníkem lodi uspokojeny pouze pro rata, tedy částečně.
If this limitation of liability applies, the individual claims under Article V(4) are settled only pro rata, that is to say partially, by the owner of the ship.
To se může zpočátku jevit jako prolomení zásady „znečišťovatel platí“.
This appears prima facie to be a breach of the polluterpays principle.
85 — Rozsudek Tribunal de grande instance de Paris ze dne 16. ledna 2008 (uvedený v poznámce pod čarou 15, s. 228).
85 — Judgment of 16 January 2008 (cited in footnote 15, p. 228).
COMMUNE DE MESQUER nebo k tíži určitých osob, vůči nimž mohou být náklady podle vnitrostátního práva rovněž uplatněny.
COMMUNE DE MESQUER persons who are likewise required to pay the costs under national law.
Zatížení jednotlivce náklady na odstranění odpadů, které nezpůsobil, by bylo neslučitelné se zásadou „znečišťovatel platí“ 87.
The imposition on individuals of the cost of disposing of waste which they have not caused would be incompatible with the polluterpays principle.
Dotčené osoby se mohou proti takovému požadavku státních orgánů v souladu s článkem 15 rámcové směrnice o odpadech ohradit.
87Those concerned could therefore apply Article 15 of the Waste Framework Directive vis-à-vis such a demand made by State authorities.
Omezená odpovědnost vlastníka lodi je však podle úmluvy o fondu doplněna odpovědností fondu pro náhradu škod způsobených ropným znečištěním.
However, the limited liability of the owner of the ship is supplemented under the Fund Convention by liability under the International Oil Pollution Damage Compensation Fund.
Fond je podle článku 12 úmluvy o fondu financován těmi, jimž bude námořní dopravou dodáváno velké množství ropy nebo těžkého topného oleje.
Under Article 12, the Fund is financed by those who have received large quantities of crude oil or heavy fuel oil after sea transport.
Tyto podniky dávají svou poptávkou podnět k přepravě ropy, zakládající riziko ropných nehod na moři.
Through their demand those undertakings cause the oil transportation which creates the risk of oil accidents at sea.
Také jim mohou být tedy podle zásady „znečišťovatel platí“ přičítány náklady na odstranění ropných odpadů, které vznikají při ropných neštěstích.
They too may therefore be apportioned the cost of disposing of oil waste which is created in the event of oil accidents in accordance with the polluterpays principle.
Odpovědnost fondu je v případě válečných škod podle čl. 4 odst.
Liability under the Fund is excluded in the event of damage resulting from an act of war under Article 4(2) of the Fund Convention and may be limited, under Article 4(3), if the party which suffered the damage is partially at fault.
2 úmluvy o fondu vyloučena a může být při podílu samotného poškozeného na vzniku škody podle odstavce 3 tohoto článku omezena.
In addition, under Article 9 of the Fund Convention there is the right of recourse against other responsible persons in relation to costs borne by the Fund.
Jinak zůstává podle článku 9 úmluvy o fondu možnost také u nákladů, které fond převezme, požadovat zpětnou úhradu od ostatních odpovědných.
In the present case the Fund has therefore brought proceedings as a precaution against various persons, including the Total companies which are party to the present case. 86
Zatížení veřejnosti zbývajícími náklady na odstranění je naproti tomu se zásadou „znečišťovatel platí“ ve smyslu článku 15 rámcové směrnice o odpadech slučitelná.
On the other hand, the imposition of the remaining costs of disposal on the general public is compatible with the polluterpays principle under Article 15 of the Waste Framework Directive.
Veřejnost bude alespoň počítat s odpovídajícími riziky, neboť státy připouštějí rizikovou přepravu ropy po moři.
The general public at least accepts the relevant risks, since the States permit risky maritime oil transportation.
Zároveň státy prostřednictvím požadavků uvedených v Marpol 73/78 88zaručují minimální standard bezpečnosti lodi.
At the same time, through the requirements laid down in Marpol 73/78 88the States guarantee a minimum level of maritime safety.
Veřejnost má z této přepravy prospěch, poněvadž zabezpečuje zásobování požadovaným zdrojem energie.
The general public benefits from these transportation operations because they ensure the supply of a desired energy source.
Bez poptávky po ropných produktech by neexistovala jejich přeprava.
Without demand for oil products there would be no transportation.
Tímto je ospravedlněno počínání, kdy je veřejnosti přičítán podíl na způsobených ropných nehodách a na riziku.
It is thus justified to apportion to the general public a causal contribution for oil accidents and some of the risk.
Odpovědnost fondu je rovněž omezená.
Liability under the Fund is also limited.
Toto omezení odpovědnosti může vést k tomu, že ani vlastník lodi, ani fond neponesou části nákladů na odstranění odpadů ze škod způsobených ropným znečištěním na moři.
This limited liability can mean that neither the ship’s owner nor the Fund bears some of the cost of disposing of waste resulting from oil pollution damage at sea.
Tyto zbývající náklady půjdou proto k tíži státu, tedy všech daňových poplatníků,
These remaining costs are borne either by the state, i.e. the community of taxpayers, or by certain
87 — Viz výše, bod 120.
87 — See point 120 above.
88 — Mezinárodní úmluva o zabránění znečišťování z lodí z roku 1973, ve znění protokolu z roku 1978 (Recueil des traités des Nations unies/UN Treaty Series, svazek 1341, č. 22484).
88 — International Convention for the Prevention of Pollution from Ships 1973, as modified by the Protocol of 1978 thereto (UN Treaty Series, Vol. 1341, No. 22484).
86 — Sdělení ředitele Mezinárodního fondu pro náhradu škod způsobených ropným znečištěním 92FUND/EXC.33/5 ze dne 4. května 2006, http://www.iopcfund-docs.org/ds/pdf/92exc33-5_e.pdf, s. 5 a násl.
86 — Note 92FUND/EXC.33/5 by the Director of the International Oil Pollution Compensation Fund of 4 May 2006, http://www.iopcfund-docs.org/ds/pdf/92exc33-5_e.pdf, p. 5 et seq.
Úmluva o odpovědnosti a úmluva o fondu ukazují, že smluvní státy, včetně téměř všech členských států, považují omezení odpovědnosti za přiměřené a počítají s rizikem, že budou muset nést další náklady.
The Liability Convention and the Fund Convention show that the Contracting States, including nearly all the Member States, consider the limitation of liability to be reasonable and accept the risk of having to bear further costs.
Pokud ropné škody překročí meze odpovědnosti vlastníka lodi a fondu, mohou být totiž sotva zvládnuty ještě pomocí prostředků soukromých aktérů.
If oil damage exceeds the limits of the liability of the ship’s owner and of the Fund, the costs cannot really be afforded by private funds.
Také další řešení prostřednictvím pojištění se jeví jako nepravděpodobná.
More extensive insurance solutions also appear unlikely.
Proto je tedy s článkem 15 rámcové směrnice o odpadech a se zásadou „znečišťovatel platí“ zakotvenou v tomto článku slučitelné jednak, je-li odpovědnost za ropná neštěstí na moři směrována v souladu s úmluvou o odpovědnosti a úmluvou o fondu na vlastníka lodi a fond pro náhradu škod způsobených ropným znečištěním, a jednak, je-li odpovědnost co do výše omezena.
Consequently, it is compatible with Article 15 of the Waste Framework Directive and the polluterpays principle contained therein to channel liability for oil accidents at sea to the owner of the ship and to limit the level of that liability in accordance with the Liability Convention and the Fund Convention.