natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Položenou otázku je tedy třeba chápat tak, že jejím cílem je objasnit, zda články 6 a 11 směrnice 97/13 ve spojení s články 22 a 25 této směrnice brání, aby členský stát od provozovatele, bývalého držitele výlučného práva k veřejným telekomunikačním službám, jenž se stal držitelem obecného povolení, vyžadoval zaplacení peněžního poplatku, jako je poplatek dotčený v původním řízení, který odpovídá částce dříve vyžadované jako protiplnění za výlučné právo, za rok počítaný od konečného data pro provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu, tedy až do 31. prosince 1998.
Consequently, the question referred must be understood as seeking to ascertain whether Articles 6 and 11 of Directive 97/13, read in conjunction with Articles 22 and 25 thereof, preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for the exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Telecom Italia a Komise Evropských společenství tvrdí, že takový poplatek je v rozporu s článkem 11 směrnice 97/13, tak jak jej vykládá Soudní dvůr, a že jeho zachování po dobu jednoho roku od konečného data stanoveného pro provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu není dovoleno článkem 22 uvedené směrnice.
Telecom Italia and the Commission of the European Communities submit that such a charge is incompatible with Article 11 of Directive 97/13 as interpreted by the Court and that its continuation for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law is not permitted by Article 22 of that directive.
Podle nich tento článek 22 umožňuje zachování podmínek povolení platných ke dni vstupu směrnice 97/13 v platnost, pokud tyto podmínky nepřiznávají zvláštní nebo výlučná práva.
In their view, Article 22 permits the terms of authorisations existing on the date of the entry into force of Directive 97/13 to be continued, in so far as those conditions do not give special or exclusive rights.
Povinnost zaplatit poplatek dotčený v původním řízení je přitom protiplněním k nabytí výlučného práva.
However, the obligation to pay the charge in question in the main proceedings is the consideration for the grant of an exclusive right.
Tato vláda uvádí, že zvláštní a výlučná práva byla v souladu se směrnicí 97/13 k 31. prosinci 1997 odňata.
That government states that the special and exclusive rights were withdrawn on 31 December 1997, in accordance with Directive 97/13.
Platba poplatku uloženého bývalému držiteli výlučného práva spadá do rámce těchto povinností, a je tudíž v souladu s uvedenou směrnicí.
The payment of the charge imposed by the former holder of exclusive rights falls within those obligations and is therefore compatible with the directive.
Soudní dvůr již měl možnost přezkoumat slučitelnost ročního peněžního poplatku uloženého telekomunikačnímu podniku a vypočítaného jako procento z jeho obratu se směrnicí 97/13 v rámci výše uvedeného rozsudku Albacom a Infostrada. V bodu
The Court has previously had the opportunity to examine the compatibility of Directive 97/13 with an annual charge imposed on a telecommunications undertaking and calculated on the basis of a percentage of its turnover in Albacom and
41 tohoto rozsudku Soudní dvůr dospěl k závěru, že takový poplatek je v rozporu s cíli sledovanými zákonodárcem Společenství a stojí mimo společný rámec vytyčený směrnicí 97/13.
Infostrada, cited above. In paragraph 41 of that judgment, the Court held that such a charge is contrary to the objectives sought by the Community legislature and goes beyond the common framework established by Directive 97/13.
Krom toho z bodů 33 a 42 uvedeného rozsudku vyplývá, že takový poplatek je zakázán článkem 11 této směrnice, který stanoví, že poplatky uložené podnikům v rámci postupů pro udělování povolení pokrývají výhradně administrativní náklady spojené s udělováním, správou, kontrolou a uplatňováním individuálních licencí.
Moreover, it follows from paragraphs 33 and 42 of that judgment that such a charge is prohibited by Article 11 of that directive, which provides that the fees imposed on undertakings as part of authorisation procedures seek only to cover the administrative costs incurred in the delivery, management, review and application of individual licences.
Jelikož poplatky uložené na základě článku 6 uvedené směrnice jsou omezené stejným způsobem, stejný zákaz se použije i na základě tohoto posledně uvedeného článku.
Since the fees imposed under Article 6 of that directive are limited in the same way, the same prohibition applies on the basis of that article.
Na základě článku 25 směrnice 97/13 bylo třeba uvedené články 6 a 11, tak jako všechna ustanovení této směrnice, provést do vnitrostátního řádu nejpozději 31. prosince 1997.
Pursuant to Article 25 of Directive 97/13, Articles 6 and 11 had to be implemented, like all provisions of that directive, not later than 31 December 1997.
Článek 22 směrnice 97/13 nicméně obsahuje derogační ustanovení vztahující se na povolení platná ke dni vstupu této směrnice v platnost, na základě kterých je třeba tato povolení uvést do souladu s touto směrnicí před 1. lednem 1999, jinak řečeno nejpozději jeden rok po datu stanoveném v uvedeném článku 25.
Article 22 of Directive 97/13 contains, however, the derogating provisions applicable to the authorisations existing on the date of entry into force of that directive, under which those authorisations had to be brought into line with the latter before 1 January 1999, in other words not later than one year after the date laid down in Article 25.
Otázkou tedy je, zda článek 22 směrnice 97/13 umožňuje, jako odchylku a pouze na období jednoho roku, zachování peněžního poplatku, jakým je poplatek dotčený v původním řízení, ve vztahu k provozovateli, kterému bylo před vstupem této směrnice v platnost uděleno výlučné právo.
The question therefore arises whether Article 22 of Directive 97/13 allows, by way of derogation and for one year only, the continuation of a charge such as the charge in the main proceedings as regards the operator to which an exclusive right had been granted before the entry into force of that directive.
Tento článek 22 ve svém odstavci 1 poskytuje nejen dodatečnou lhůtu jednoho roku, která uplyne 31. prosince 1998, za účelem uvedení povolení platných ke dni vstoupení směrnice 97/13 v platnost do souladu s ní, nýbrž mimoto ve svém odstavci 2
Article 22 allows not only, in subparagraph 1, an additional period of one year, expiring on 31 December 1998, to bring authorisations existing on the date of entry into force of Directive 97/13 into line with its provisions, but in addition provides
TELECOM ITALIA zakotvuje možnost prodloužit platnost podmínek vztahujících se na existující povolení, nicméně s výhradou, že tyto podmínky nepřiznávají zvláštní nebo výlučná práva a že se toto prodloužení platnosti nedotkne práv jiných podniků, která pro ně vyplývají z práva Společenství.
TELECOM ITALIA in subparagraph 2 thereof, that the validity of terms linked to existing authorisations may be extended, without prejudice, however, to those giving special or exclusive rights and provided that that extension of validity does not affect the rights of other undertakings under Community law.
Odstavec 3 téhož článku se týká povinností vztahujících se k povolením platným ke dni vstupu této směrnice v platnost.
Article 22(3) concerns obligations in the authorisations existing on the date of entry into force of that directive.
Tento posledně uvedený odstavec, který se použije s výhradou ustanovení zmiňovaného odstavce 2, stanoví, že uvedené povinnosti je třeba uvést do souladu s uvedenou směrnicí před 1. lednem 1999, ledaže dotčený členský stát získal na svou žádost od Komise odklad tohoto data.
That provision, which applies without prejudice to the provisions in Article 22(2), provides that the obligations referred to must be brought into line with that directive by 1 January 1999, unless the Member State concerned has, upon request, been granted a deferment of that date by the Commission.
Článek 22 směrnice 97/13 tak výslovně neupravuje peněžní poplatky uplatňované na telekomunikační podniky, které jsou držiteli povolení, ať již obecných povolení nebo individuálních licencí.
Article 22 of Directive 97/13 does not therefore deal explicitly with the charges applicable to telecommunications undertakings which are holders of authorisations, be they general authorisations or individual licences.
Tato otázka je řešena výslovně pouze v článcích 6 a 11 této směrnice.
Only Articles 6 and 11 of that directive expressly address that issue.
Za účelem ověření, zda se tento článek 22 nicméně použije na peněžní poplatky, jako je poplatek dotčený v původním řízení, je třeba vykládat uvedený článek nejen s odkazem na jeho znění, ale rovněž na jeho účel, jakož i jeho zařazení v kontextu směrnice 97/13 jako celku.
Before determining whether Article 22 may none the less be applied to charges such as the charge at issue in the main proceedings, it is necessary to interpret that article by reference not only to its wording but also to its objective and scheme in the context of Directive 97/13 taken as a whole.
Dvacátý šestý bod odůvodnění této směrnice umožňuje v tomto ohledu vyjasnit účel uvedeného článku 22.
In that regard, recital 26 in the preamble to that directive serves to clarify the objective of Article 22.
Zákonodárce Společenství v tomto bodu odůvodnění uvedl, že určité telekomunikační licence byly členskými státy uděleny na období, jež přesahuje 1. leden 1999.
The Community legislature stated in that recital that certain telecommunications licences have been granted by the Member States for periods which go beyond 1 January 1999.
Aby se předešlo nárokům na náhradu, bylo považováno za nezbytné umožnit členským státům prodloužit platnost některých podmínek těchto licencí, pokud tyto nepřiznávají zvláštní nebo výlučná práva.
In order to avoid claims for compensation, it was considered necessary to allow the Member States to extend the validity of certain conditions of those licences, in so far as they do not confer special or exclusive rights.
Pokud jde o tato práva, měla být, s výhradou povolení udělených Komisí, odňata zejména na základě směrnice Komise 90/388/EHS ze dne 28. června 1990 o hospodářské soutěži na trhu telekomunikačních služeb (Úř. věst. L 192, s. 10).
As regards those rights, without prejudice to authorisations granted by the Commission, they must be withdrawn in particular pursuant to Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p. 10).
Účelem článku 22 směrnice 97/13 je tedy zamezit soudním sporům tím, že se smluvním vztahům vzniklým mezi členskými státy a telekomunikačními společnostmi před vstupem této směrnice v platnost umožní přetrvat i po 1. lednu 1999, přičemž těmto státům je poskytnuta lhůta pro přizpůsobení obsahu dotčených smluv ustanovením této směrnice pouze do tohoto data.
The objective of Article 22 of Directive 97/13 is therefore to avoid litigation, by making it possible for contractual relationships entered into between those States and telecommunications undertakings before the entry into force of that directive to continue beyond 1 January 1999, while granting the Member States a period only until that date in order to adapt the content of the contracts in question to the provisions of that directive.
Zdá se tedy, že účel článku 22 směrnice 97/13, takto upřesněný ve světle dvacátého šestého bodu jejího odůvodnění, nemá nic společného se zachováním peněžního poplatku spojeného s dřívějším výlučným právem.
The purpose of Article 22 of Directive 97/13, thus clarified in the light of recital 26, therefore appears to have nothing to do with the continuation of a charge connected with a former exclusive right.
Analýza konkrétního znění uvedeného článku potvrzuje tento závěr.
Analysis of the precise wording of that article supports that finding.
22 odst. 2 směrnice 97/13 vylučuje zachování podmínek přiznávajících taková práva po 31. prosinci 1997.
First, so far as concerns a Member State which has not obtained an authorisation from the Commission to maintain special or exclusive telecommunications rights, Article 22(2) of Directive 97/13 precludes the continuation of conditions giving such rights beyond 31 December 1997.
Jak přitom uvedl generální advokát v bodu 37 svého stanoviska, pokud je výlučné právo zrušeno, toto zrušení musí mít obvykle dopad na uplatnění peněžního poplatku, který je jeho protiplněním.
As the Advocate General has pointed out in paragraph 37 of his Opinion, if an exclusive right is withdrawn, that withdrawal must generally affect the application of the pecuniary charge which is the consideration for it.
22 odst. 3 se nemůže týkat povinností spojených s takovými podmínkami, takže jej nelze chápat tak, že umožňuje jejich přetrvání až do 31. prosince 1998.
Since that subparagraph excludes the terms giving special or exclusive rights, Article 22(3) cannot refer to obligations laid down in such terms, so that it cannot be understood as allowing them to continue until 31 December 1998.
22 odst. 3 této směrnice 97/13 a že takový poplatek nelze zachovat po 31. prosinci 1997 na základě článku 25 uvedené směrnice.
Consequently, it must be considered that an obligation taking the form of a charge linked to a former exclusive right does not come within the scope of the obligations referred to in Article 22(3) of Directive 97/13 and such a charge cannot be continued beyond 31 December 1997 pursuant to Article 25 of that directive.
Italská vláda nicméně během jednání tvrdila, že zaplacení poplatku dotčeného v původním řízení není spojeno s přiznáním výlučného práva, které bylo navíc odňato.
The Italian Government stated at the hearing, however, that the payment of the charge in the case in the main proceedings is not linked to the grant of an exclusive right, which has, moreover, been withdrawn.
Cílem tohoto poplatku bylo ve skutečnosti usnadnit Italské republice přechod do režimu hospodářské soutěže.
That charge was designed, in fact, to facilitate on the part of the Italian Republic the transition towards a competitive system.
3 směrnice 97/13 je odlišný od pojmu „podmínky“ použitého v odstavci 2 téhož článku, a je ho tudíž třeba vykládat nezávisle na posledně uvedeném pojmu.
The word ‘obligations’ in Article 22(3) of Directive 97/13 is distinct from the word ‘terms’ used in Article 22(2) and should be read independently of the latter.
Umožňuje tak členskému státu uložit z finančních důvodů peněžní poplatek, jako je poplatek dotčený v původním řízení, do 31. prosince 1998.
It thus provides a means for a Member State to impose, for financial reasons, a charge such as the charge at issue in the main proceedings until 31 December 1998.
V tomto ohledu je třeba uvést, že vnitrostátnímu soudu přísluší určit, zda je poplatek dotčený v původním řízení, u kterého je nesporné, že je založen na článku 188 Codice postale, spojen s výlučným právem týkajícím se veřejných telekomunikačních služeb uděleným Telecom Italia před vstupem směrnice 97/13 v platnost.
In that respect, it should be pointed out that it is for the national court to determine whether the charge at issue in the main proceedings, which it is not denied is based on Article 188 of the Codice Postale, is linked to the exclusive right relating to the public telecommunications service granted to Telecom Italia before the entry into force of Directive 97/13.
22 odst. 3 je odlišný od pojmu „podmínky“ obsaženého v odstavci 2 téhož článku.
In that regard, the Italian Government’s interpretation is based on the premise that the ‘obligations’ referred to in Article 22(3) are distinct from the ‘terms’ in Article 22(2).
Posledně uvedený pojem se týká pouze výhod přiznaných podniku v jeho zájmu, zatímco pojem „povinnosti“ zahrnuje poplatky uložené podnikům, včetně těch, které jsou, jako v původním řízení, uloženy čistě ve finančním zájmu dotčeného členského státu, nezávisle na „podmínkách“ povolení.
The latter notion refers only to the advantages granted to the undertaking in its interest, whereas the word ‘obligations’ includes the charges imposed on undertakings, including those imposed, as in the case in the main proceedings, solely in the financial interest of the Member State concerned, irrespective of the ‘terms’ of the authorisation.
Tuto analýzu nicméně nelze přijmout.
That analysis cannot, however, be accepted.
Podmínky, jež mohou být spojeny s povolením, jak jsou uvedeny v příloze této směrnice, totiž zahrnují řadu povinností, mezi jinými podmínku obsaženou v bodu 4.3 této přílohy, týkající se požadavku v oblasti životního prostředí, urbanismu a uspořádání prostředí.
The conditions which may be attached to authorisations as set out in the annex to that directive cover many obligations, including the condition in point 4.3 of that annex, relating to environmental and town and country planning requirements.
Zadruhé je třeba připomenout, že pouze články 6 a 11 směrnice 97/13 upravují peněžní poplatky ukládané podnikům, které jsou držiteli povolení v oblasti telekomunikačních služeb (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Albacom a Infostrada, bod 26). Pokud jde o individuální licence, čl.
Secondly, only Articles 6 and 11 of Directive 97/13 deal with the charges applicable to undertakings which hold authorisations in the telecommunications services sector (see, to that effect, Albacom and Infostrada, cited above, paragraph 26).
Shodná úvaha se použije i na poplatky uložené členskými státy za obecná povolení na základě článku 6 směrnice 97/13, který mimoto zakotvuje jedinou další formu finančních příspěvků, a to příspěvky spojené s poskytováním univerzální služby.
The same consideration applies to the fees imposed by the Member States for general authorisations pursuant to Article 6 of Directive 97/13, which provides in addition for only one other form of financial contribution, namely contributions to the provision of universal service.
V důsledku toho pojem „podmínky spojené s povoleními“ ve smyslu směrnice 97/13 se vztahuje na různá práva a povinnosti, aniž by však zahrnoval peněžní poplatky uložené telekomunikačním podnikům, které jsou držiteli povolení.
Accordingly, the notion of ‘conditions attached to authorisations’ within the meaning of Directive 97/13 covers different rights and obligations without, however, covering charges imposed on telecommunications undertakings which hold authorisations.
22 odst. 3 směrnice 97/13 nezahrnuje peněžní poplatek, jako je poplatek dotčený v původním řízení, který je telekomunikačnímu podniku uložen bez souvislosti s podmínkami výkonu mu uděleného povolení, s jediným cílem finančně pomoct dotčenému členskému státu.
It follows that the word ‘obligations’ within the meaning of Article 22(3) of Directive 97/13 does not cover a pecuniary charge, such as the charge at issue in the main proceedings, which is imposed on a telecommunications undertaking without any link to the conditions of exercise of the authorisation granted to it, for the sole purpose of assisting financially the Member State concerned.
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že články 6, 11, 22 a 25 směrnice 97/13 brání tomu, aby členský stát od provozovatele, bývalého držitele výlučného práva k veřejným telekomunikačním službám, jenž se stal držitelem obecného povolení, vyžadoval zaplacení peněžního poplatku, jako je poplatek dotčený v původním řízení, který odpovídá částce dříve vyžadované jako protiplnění za uvedené výlučné právo, za rok počítaný od konečného data pro provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu, tedy až do 31. prosince 1998.
Having regard to the foregoing considerations, the answer to the question referred must be that Articles 6, 11, 22 and 25 of Directive 97/13 preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for that exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Články 6, 11, 22 a 25 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/13/ES ze dne 10. dubna 1997 o společném rámci pro obecná povolení a individuální licence v odvětví telekomunikačních služeb brání tomu, aby členský stát od provozovatele, bývalého držitele výlučného práva k veřejným telekomunikačním službám, jenž se stal držitelem obecného povolení, vyžadoval zaplacení peněžního poplatku, jako je poplatek dotčený v původním řízení, který odpovídá částce dříve vyžadované jako protiplnění za uvedené výlučné právo, za rok počítaný od konečného data pro provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu, tedy až do 31. prosince 1998.
Articles 6, 11, 22 and 25 of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for that exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Věc C-348/06 P
Case C-348/06 P
Komise Evropských společenství v.
Commission of the European Communities v Marie-Claude Girardot
„Kasační opravný prostředek – Dočasný zaměstnanec – Žaloba na náhradu škody – Ztráta šance na přijetí – Skutečná a určitá újma – Určení rozsahu náhrady škody“
(Appeal — Temporary staff — Action for damages — Loss of an opportunity to be recruited — Actual and certain damage — Determination of extent of reparation for damage)
Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho přednesené dne 22. listopadu 2007 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Mengozzi delivered on 22 November 2007 . .
Úředníci – Žaloba – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci – Náhrada majetkové újmy spojené se ztrátou šance vyplývající z protiprávního odmítnutí žádosti o pracovní místo
Officials — Actions — Unlimited jurisdiction — Reparation for material damage arising from the loss of a chance as a result of unlawful rejection of a candidature
SHRNUTÍ – VĚC C-348/06 P
SUMMARY — CASE C-348/06 P
Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Pouhé zopakování žalobních důvodů a argumentů předložených před Soudem – Nepřípustnost
Appeals — Grounds — Mere repetition of the pleas and arguments put forward before the Court of First Instance — Inadmissibility
procentního podílu, šance na přijetí, s cílem poměrně zvážit tuto ztrátu, vede soud Společenství nutně k tomu, aby vycházel z řady předpokladů nejisté povahy, které však spadají do svrchovaného posouzení skutkových okolností Soudem a do jeho prostoru pro uvážení.
being recruited in order to weight that loss, necessarily leads the Community judicature to rely on a series of suppositions, by their nature uncertain, but which fall within that appraisal of the facts by the Court of First Instance and the discretion at its disposal.