natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Předkládající soud v podstatě žádá Soudní dvůr o výklad ustanovení směrnice 2000/43 za účelem posouzení rozsahu pojmu „přímá diskriminace“, pokud jde o veřejná prohlášení učiněná zaměstnavatelem v rámci náboru do zaměstnání (první a druhá otázka), podmínek, za kterých může být použito pravidlo o obrácení důkazního břemene stanovené stejnou směrnicí (třetí až pátá otázka), a povahy sankcí, které přicházejí v úvahu za takových předpokladů, jako v projednávané věci (šestá otázka).
The national court has requested the Court to interpret the provisions of Direct- ive 2000/43 for the purpose, essentially, of assessing the scope of the concept of direct discrimination in the light of the public statements made by an employer in the course of a recruitment procedure (first and second questions), the conditions in which the rule of the reversal of the burden of proof laid down in that directive can be applied (third to fifth questions) and what penalties may be considered appropriate in a case such as that in the main proceedings (sixth question).
Irsko, jakož i Spojené království Velké Británie a severního Irska k první a druhé otázce uvádí, že k přímé diskriminaci ve smyslu směrnice 2000/43 nedochází, a směrnice se tudíž nepoužije, pokud údajná diskriminace vyplývá z veřejných prohlášení učiněných zaměstnavatelem ve věci jeho náborové politiky, ale neexistuje konkrétní stěžovatel tvrdící, že byl obětí takové diskriminace.
With regard to the first and second questions, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland maintain that it is not possible for there to be direct discrimination within the meaning of Directive 2000/43, so that the direct- ive is inapplicable where the alleged discrimination results from public statements made by an employer concerning its recruitment policy but there is no identifiable complainant contending that he has been the victim of that discrimination.
Článek 7 téže směrnice rovněž vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby soudní řízení byla dostupná „všem osobám, které se cítí poškozeny nedodržováním zásady rovného zacházení“, a subjektům zastupujícím veřejný zájem jednajícím „ve prospěch nebo na podporu žalobce“.
Likewise, Article 7 of that directive requires Member States to ensure that judicial procedures are available to ‘all persons who consider themselves wronged by failure to apply the principle of equal treatment to them’ and to public interest bodies bringing judicial proceedings ‘on behalf or in support of the complainant’.
Z toho však nelze dovodit, že neexistence konkrétního stěžovatele umožňuje konstatovat neexistenci jakékoliv diskriminace ve smyslu směrnice 2000/43.
Nevertheless, it cannot be inferred from this that the lack of an identifiable complainant leads to the conclusion that there is no direct discrimination within the meaning of Directive 2000/43.
Ta má totiž za cíl, jak připomíná její osmý bod odůvodnění, „podporovat trh práce prospívající soci-
The aim of that directive, as stated in recital 8 of its preamble, is ‘to foster conditions for a socially inclusive labour market’. For that
3 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice uvádí, že se tato směrnice vztahuje zejména na kritéria výběru a podmínky náboru.
FERYN purpose, Article 3(1)(a) states that the directive covers, inter alia, selection criteria and recruitment conditions.
Dosáhnout cíle podpory trhu práce prospívajícího sociálnímu začlenění by bylo obtížné, kdyby byla působnost směrnice 2000/43 omezena pouze na situace, ve kterých by neúspěšný uchazeč o zaměstnání mající za to, že se stal obětí přímé diskriminace, podal na zaměstnavatele žalobu.
The objective of fostering conditions for a socially inclusive labour market would be hard to achieve if the scope of Directive 2000/43 were to be limited to only those cases in which an unsuccessful candidate for a post, considering himself to be the victim of direct discrimination, brought legal proceedings against the employer.
Skutečnost, že zaměstnavatel veřejné prohlásí, že nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, je totiž zjevně takové povahy, že může skutečně odradit některé uchazeče od toho, aby se přihlásili, a tudíž představuje překážku jejich přístupu na trh práce, zakládá přímou diskriminaci při náboru ve smyslu směrnice 2000/43.
The fact that an employer declares publicly that it will not recruit employees of a certain ethnic or racial origin, something which is clearly likely to strongly dissuade certain candidates from submitting their candidature and, accordingly, to hinder their access to the labour market, constitutes direct discrimination in respect of recruitment within the meaning of Directive 2000/43.
Existence takové přímé diskriminace nepředpokládá existenci konkrétního stěžovatele, který tvrdí, že se stal obětí takové diskriminace.
The existence of such direct discrimination is not dependant on the identification of a complainant who claims to have been the victim.
Otázka, zda se jedná o přímou diskriminaci ve smyslu směrnice 2000/43, musí být odlišena od otázky týkající se právních prostředků stanovených v článku 7 směrnice pro účely konstatování a potrestání nerespektování zásady rovného zacházení.
The question of what constitutes direct discrimination within the meaning of Di -rective 2000/43 must be distinguished from that of the legal procedures provided for in Article 7 of that directive for a finding of failure to comply with the principle of equal treatment and the imposition of sanctions in that regard.
Tyto právní prostředky totiž musí být, v souladu s ustanoveními tohoto článku, přístupné osobám údajně poškozeným diskriminací.
Those legal procedures must, in accordance with the provisions of that article, be available to persons who consider that they have suffered discrimination.
Požadavky článku 7 směrnice 2000/43 jsou nicméně, jak je uvedeno v článku 6 této směrnice, pouze minimálními požadavky, a uvedená směrnice nezakazuje členským státům, aby přijaly nebo zachovaly předpisy, které jsou pro ochranu zásady rovného zacházení příznivější.
However, the requirements of Article 7 of Directive 2000/43 are, as stated in Article 6 thereof, only minimum requirements and the Directive does not preclude Member States from introducing or maintaining provisions which are more favourable to the protection of the principle of equal treatment.
Článek 7 směrnice 2000/43 v důsledku toho nijak nebrání tomu, aby členské státy ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovily právo sdružení majících oprávněný zájem na zajištění dodržování této směrnice nebo subjektů určených v souladu s jejím článkem 13, podat návrh na zahájení soudního nebo správního řízení k zajištění dodržování povinností vyplývajících z uvedené směrnice, aniž by jednaly jménem určitého stěžovatele, nebo pokud konkrétní stěžovatel neexistuje. Nicméně přísluší
Consequently, Article 7 of Directive 2000/43 does not preclude Member States from laying down, in their national legislation, the right for associations with a legitimate interest in ensuring compliance with that directive, or for the body or bodies designated pursuant to Article 13 thereof, to bring legal or administrative proceedings to enforce the obligations resulting therefrom without acting in the name of a specific
2008 – VĚC C-54/07 pouze vnitrostátnímu soudci, aby posoudil, zda právní předpisy takovou možnost připouští.
2008 — CASE C-54/07 complainant or in the absence of an identifiable complainant. It is, however, solely for the national court to assess whether national legislation allows such a possibility.
Ke třetí až páté otázce
The third to fifth questions
Článek 8 směrnice 2000/43 v tomto ohledu uvádí, že přísluší žalovanému, aby prokázal, že k porušení zásady rovného zacházení nedošlo, pokud skutečnosti nasvědčují tomu, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci.
Article 8 of Directive 2000/43 states in that regard that, where there are facts from which it may be presumed that there has been direct or indirect discrimination, it is for the defendant to prove that there has been no breach of the principle of equal treatment.
Povinnost předložit důkaz opaku, která tak zatěžuje původce údajné diskriminace, podléhá pouhému konstatování domněnky diskriminace, pokud je založena na prokázaných skutečnostech.
The precondition of the obligation to adduce evidence in rebuttal which thus arises for the alleged perpetrator of the discrimination is a simple finding that a presumption of discrimination has arisen on the basis of established facts.
Takovými skutečnostmi, které mohou odůvodnit domněnku, že se jedná o diskriminační náborovou politiku, jsou prohlášení, kterými zaměstnavatel veřejně oznamuje, že v rámci své náborové politiky nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu.
Statements by which an employer publicly lets it be known that, under its recruitment policy, it will not recruit any employees of a certain ethnic or racial origin may constitute facts of such a nature as to give rise to a presumption of a discriminatory recruitment policy.
Takovému zaměstnavateli tedy přísluší, aby předložil důkaz, že neporušil zásadu rovného zacházení, což může učinit zejména tím, že prokáže, že skutečná náborová politika podniku těmto prohlášením neodpovídá.
It is, thus, for that employer to adduce evidence that it has not breached the principle of equal treatment, which it can do, inter alia, by showing that the actual recruitment practice of the undertaking does not correspond to those statements.
Předkládajícímu soudu přísluší jednak ověřit, zda skutečnosti vytýkané uvedenému zaměstnavateli jsou prokázány, a jednak posoudit, zda skutečnosti, které uvádí na podporu svých tvrzení, podle kterých neporušil zásadu rovného zacházení, jsou dostatečné.
It is for the national court to verify that the facts alleged against that employer are established and to assess the sufficiency of the evidence which the employer adduces in support of its contentions that it has not breached the principle of equal treatment.
Tomuto zaměstnavateli pak přísluší, aby prokázal, že k porušení zásady rovného zacházení nedošlo.
It is then for that employer to prove that there was no breach of the principle of equal treatment.
K šesté otázce
The sixth question
Šestá otázka se týká v zásadě toho, jaké sankce mohou být považovány za přiměřené diskriminaci při náboru, prokázané na základě veřejných prohlášení zaměstnavatele.
The sixth question asks, essentially, what sanctions may be considered to be appropriate for employment discrimination established on the basis of the employer’s public statements.
Článek 15 směrnice 200/43 ukládá členským státům, aby stanovily systém sankcí za porušování vnitrostátních ustanovení přijatých podle této směrnice.
Article 15 of Directive 2000/43 confers on Member States responsibility for determining the rules on sanctions for breaches of national provisions adopted pursuant to that directive.
Tento článek
Article 15 specifies that those sanctions must be effective, propor-
2008 – VĚC C-54/07 uvádí, že tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující, a stanoví, že mohou zahrnovat vyplácení náhrad oběti.
2008 — CASE C-54/07 tionate and dissuasive and that they may comprise the payment of compensation to the victim.
Článek 15 směrnice 2000/43 tak členským státům ukládá povinnost zavést do svého právního řádu opatření dostatečně účinná pro dosažení cíle této směrnice a k zajištění toho, aby tato opatření mohla být účinně uplatňována před vnitrostátními soudy, tak aby soudní ochrana byla skutečná a účinná.
Article 15 of Directive 2000/43 thus imposes on Member States the obligation to introduce into their national legal systems measures which are sufficiently effect- ive to achieve the aim of that directive and to ensure that they may be effectively relied upon before the national courts in order that judicial protection will be real and effective.
Směrnice 2000/43 nicméně členským státům neukládá, aby stanovily určité sankce, nýbrž ponechává členským státům svobodu volby mezi různými řešeními vhodnými k uskutečnění cíle, který stanoví.
Directive 2000/43 does not, however, prescribe a specific sanction, but leaves Member States free to choose between the different solutions suitable for achieving its objective.
V takovém případě, jakým je případ předložený Soudnímu dvoru předkládajícím soudem, kde není přímá oběť diskriminace, ale kde orgán, který je k tomu oprávněn zákonem, požaduje, aby diskriminace byla konstatována a potrestána, musí být sankce, jejichž stanovení ve vnitrostátním právu požaduje článek 15 směrnice 2000/43, rovněž účinné, přiměřené a odrazující.
In a case such as that referred by the national court, where there is no direct victim of discrimination but a body empowered to do so by law seeks a finding of discrim -ination and the imposition of a penalty, the sanctions which Article 15 of Direct- ive 2000/43 requires to be laid down in national law must also be effective, proportionate and dissuasive.
Mohou případně, pokud se to jeví přiměřené situaci dotčené v původním řízení, spočívat v konstatování diskriminace soudem nebo příslušným správním orgánem, spolu s vhodnou mírou publicity, jejíž náklady pak přísluší uhradit žalovanému.
If it appears appropriate to the situation at issue in the main proceedings, those sanctions may, where necessary, include a finding of discrimination by the court or the competent administrative authority in conjunction with an adequate level of publicity, the cost of which is to be borne by the defendant.
Mohou rovněž spočívat, podle pravidel stanovených vnitrostátními předpisy, v soudním příkazu adresovanému zaměstnavateli, jenž mu ukládá, aby ukončil konstatovanou diskriminační praxi, případně doprovázeném penále.
They may also take the form of a prohibitory injunction, in accordance with the rules of national law, ordering the employer to cease the discriminatory practice, and, where appropriate, a fine.
Mohou krom toho spočívat v přiznání náhrady škody ve prospěch orgánu, který byl účastníkem řízení.
They may, moreover, take the form of the award of damages to the body bringing the proceedings.
Na šestou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 15 směrnice 2000/43 vyžaduje, aby systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice byl i v případě, kdy neexistuje konkrétní oběť, účinný, přiměřený a odrazující.
The answer to the sixth question must therefore be that Article 15 of Direct- ive 2000/43 requires that rules on sanctions applicable to breaches of national provisions adopted in order to transpose that directive must be effective, proportionate and dissuasive, even where there is no identifiable victim.
Může to učinit tak, že prokáže, že skutečná náborová praxe podniku těmto
It can do so by showing that the undertaking’s actual recruitment practice does not correspond to those
2008 – VĚC C-54/07 prohlášením neodpovídá.
2008 — CASE C-54/07 statements.
Věc C-156/07
Case C-156/07
„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Směrnice 85/337/EHS – Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí – Výstavba silnice v Miláně“
(Reference for a preliminary ruling — Directive 85/337/EEC — Assessment of the effects of certain public and private projects on the environment — Construction of a road in Milan)
Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 10. července 2008 . . . . . .
Order of the Court (Sixth Chamber), 10 July 2008 . . . . . . . . . . . . . .
Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337 – Povinnost členských států podrobit záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, posuzování vlivů na životní prostředí – Rozsah
Environment — Assessment of the effects of certain projects on the environment — Directive 85/337 — Obligation of the Member States to ensure that projects likely to have a significant impact on the environment are made subject to an environmental assessment — Scope
2 odst. 1)
(Council Directive 85/337, as amended by Directive 97/11, Art. 2(1))
SHRNUTÍ – VĚC C-156/07
SUMMARY — CASE C-156/07
Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337 – Určení záměrů, které spadají do přílohy II a které povinně podléhají posuzování vlivů na životní prostředí, členskými státy
Environment — Assessment of the effects of certain projects on the environment — Directive 85/337 — Determination by the Member States of the projects in the classes listed in Annex II requiring to be made subject to an environmental assessment
(Směrnice Rady 85/337, ve znění směrnice 97/11, článek 4 a přílohy II a III)
(Council Directive 85/337, as amended by Directive 97/11, Art. 4 and Annexes II and III)
příloha II této směrnice, buď na základě posouzení každého jednotlivého případu, nebo na základě jimi stanovených prahových hodnot a kritérií o tom, zda předmětný záměr musí být podroben postupu posuzování vlivů na životní prostředí.
in respect of the projects in the classes listed in Annex II thereto, either on the basis of case-by-case assessments, or on the basis of thresholds or criteria fixed by the Member State, whether the projects concerned must be subject to the environmental impact assessment procedure.
Článek 2 odst. 1 směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice 97/11, musí být vykládán tak, že nevyžaduje, aby postupu posuzování vlivů na životní prostředí upravenému touto směrnicí podléhaly veškeré záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, ale pouze ty záměry, které jsou uvedeny v přílohách I a II směrnice, za podmínek stanovených článkem 4 této směrnice a s výhradou jejího čl.
Article 2(1) of Directive 85/337 on the assessment of the impact of certain public and private projects on the environment, as amended by Direct- ive 97/11, must be interpreted as not requiring that any project likely to have a significant effect on the environment be made subject to the environmental impact assessment provided for in that directive, but only those referred to in Annexes I and II to that directive, under the conditions set out in Article 4 thereof and subject to Articles 1(4) and (5) and 2(3) thereof.
2 odst. 3.
(see para.
(viz bod 34, výrok 1)
34, operative part 1)
Toto ustanovení dává členským státům dvě možnosti.
That provision leaves the Member States two options.
První možnost spočívá v rozhodování v každém jednotlivém případě o tom, má-li být záměr uvedený v příloze II předmětem tohoto posouzení.
The first is to decide on a case-by-case basis whether a project covered by Annex II must be made subject to the assessment.
Druhou možností je obecně a abstraktně vymezit, v závislosti na prahových hodnotách a kritériích, ty záměry z této přílohy, které budou povinně předmětem posouzení.
The second is to determine, in a general and abstract manner and according to thresholds or criteria, the projects in that annex which must be made subject to the assessment.
Výběrová kritéria uvedená v příloze III směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice 97/11, jsou pro členské státy závazná, rozhodují-li členské státy v případě záměrů, na něž se vztahuje
Directive 85/337 on the assessment of the impact of certain public and private projects on the environment, as amended by Directive 97/11, requires the Member States to take account of the relevant selection criteria listed in Annex III to Directive 85/337 when they determine,
AIELLO A DALŠÍ ukládá jak v prvním, tak v druhém případě povinnost brát v úvahu odpovídající výběrová kritéria definovaná v příloze III této směrnice, tj. ta kritéria, která musí být vzhledem k povaze předmětného záměru použita.
AIELLO AND OTHERS quires Member States, in both cases, to take into account the relevant selection criteria set out in Annex III to the directive, that is to say, those of the criteria which must be applied in the light of the characteristics of the project concerned.
(viz body 37–40, 46, výrok 2) odkazu na kritéria přílohy III této směrnice ve svých vnitrostátních právních předpisech nebo tak, že převezme kritéria, jejichž výčet tato příloha uvádí, do svých vnitrostátních právních přepisů, zajistit, aby veškerá tato kritéria mohla být skutečně vzata v úvahu, je-li to či ono kritérium relevantní pro předmětný záměr, aniž je oprávněn některé z těchto kritérií vyloučit.
(see paras 37-40, 46, operative part 2) be made subject to an environmental impact assessment, it must, either by referring in its national rules to Annex III to that directive or by reproducing in its national rules the criteria listed there, ensure that all of those criteria can in fact be taken into account where one or more of them is relevant for the purposes of the project concerned, and cannot expressly or impliedly exclude them.
Takovéto vyloučení by totiž mohlo vzhledem k charakteristickým rysům příslušného vnitrostátního právního řádu buď odradit příslušný orgán od zohlednění předmět -ného kritéria nebo kritérií, nebo mu v něm dokonce zabránit.
Depending on the characteristics of the national legal order in question, such an exclusion might dissuade or even prevent the competent national authority from taking into account the criterion or criteria in question.
Vydá-li se členský stát cestou posuzování u každého jednotlivého případu, zda záměry, na něž se vztahuje příloha II směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí ve znění směrnice 97/11, musí prostřednictvím
Where a Member State opts for determining on a case-by-case basis those of the projects in the classes listed in Annex II to Directive 85/337 on the assessment of the impact of certain public and private projects on the environment, as amended by Directive 97/11, which must
USNESENÍ ZE DNE 10. 7.
ORDER OF 10. 7.
2008 – VĚC C-156/07
2008 — CASE C-156/07
Ve věci C-156/07, jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Consiglio di Stato (Itálie) ze dne 24. října 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 21. března 2007, v řízení
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Consiglio di Stato (Italy), made by decision of 24 October 2006, received at the Court on 21 March 2007, in the proceedings
Salvatore Aiello a další proti
Salvatore Aiello and Others v
Comune di Milano a další, za přítomnosti:
Comune di Milano and Others, intervening parties:
AIELLO A DALŠÍ
AIELLO AND OTHERS
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát), ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J.-C. Bonichot (zpravodaj) a C. Toader, soudci, generální advokát: J. Mazák, vedoucí soudní kanceláře: R. Grass, po vyrozumění předkládajícího soudu o tom, že Soudní dvůr hodlá rozhodnout usnesením s odůvodněním v souladu s čl.
THE COURT (Sixth Chamber), composed of L. Bay Larsen, President of the Chamber, J.-C. Bonichot, (Rapporteur) and C. Toader, Judges,
104 odst. 3 druhým pododstavcem svého jednacího řádu, po vyslechnutí generálního advokáta, vydává toto
Advocate General: J. Mazák, Registrar: R. Grass, having informed the referring court that the Court proposes to give its decision by reasoned order in accordance with the second subparagraph of Article 104(3) of its Rules of Procedure, after hearing the Advocate General, makes the following
2008 – VĚC C-156/07
2008 — CASE C-156/07 public and private projects on the environment (OJ 1985 L 175, p.
151; dále jen „směrnice 85/337“).
5; ‘Directive 85/337’).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi S. Aiellem a Comune di Milano ohledně realizace silnice spojující některé severní čtvrti Milána.
The reference was made in the course of proceedings between Salvatore Aiello and Others and the Comune di Milano (Municipality of Milan) and Others concerning the construction of a road linking certain districts in the north of Milan.
Článek 1 odst. 2 směrnice 85/337 stanoví:
Article 1(2) of Directive 85/337 states:
‚povolením‘: rozhodnutí příslušného orgánu nebo orgánů, které opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru.“
“development consent” means: the decision of the competent authority or authorities which entitles the developer to proceed with the project.’
Článek 1 odst. 4 směrnice 85/337 stanoví:
Article 1(4) of Directive 85/337 provides: