natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Pokud se vnitrostátní zákonodárce rozhodl za těchto podmínek svěřit příslušnost k rozhodování o žalobách založených na zákoně provádějícím směrnici 1999/70 specializovaným soudům, bylo by v rozporu se zásadou efektivity vyžadovat od jednotlivců v situaci žalobců v původním řízení, jejichž záměrem bylo se na takový specializovaný soud obrátit s žalobou vycházející z porušení uvedeného zákona, aby se souběžně obrátili na obecný soud s jinou žalobou za účelem uplatnění práv, která mohou odvozovat přímo ze samotné směrnice, pokud jde o období mezi dnem uplynutí lhůty k jejímu provedení a dnem vstupu zákona zajišťujícího toto provedení v platnost, jestliže, což musí ověřit předkládající soud, by z toho pro tyto jednotlivce vyplývaly nepříznivé procesní následky, zejména pokud jde o náklady a délku řízení a pravidla zastupování, která by mohla nadměrně ztěžovat výkon práv vyplývajících z uvedené směrnice.
In those circumstances, where the national legislature has chosen to confer on specialised courts jurisdiction to hear and determine actions based on the legislation transposing Directive 1999/70, the obligation which would be placed on individuals in the situation of the complainants — who sought to bring a claim based on an infringement of that legislation before such a specialised court — to bring at the same time a separate action before an ordinary court to assert the rights which they can derive directly from that directive in respect of the period between the deadline for transposing it and the date on which the transposing legislation entered into force, would be contrary to the principle of effectiveness if — which is for the referring court to ascertain — it would result in procedural disadvantages for those individuals, in terms, inter alia, of cost, duration and the rules of representation, such as to render excessively difficult the exercise of rights deriving from that directive.
Irsko na jednání uvedlo, že příslušnost přiznaná rights commissioners a Labour Court zákonem z roku 2003 je fakultativní, a tudíž jednotlivcům nebrání podat u obecného
At the hearing, Ireland claimed that the jurisdiction given to the Rights Commissioners and the Labour Court by the 2003 Act is optional and therefore does not
IMPACT soudu tutéž žalobu, založenou částečně na vnitrostátním právu a částečně na právu Společenství.
IMPACT prevent individuals from bringing a single action, based partly on national law and partly on Community law, before an ordinary court.
I kdyby bylo toto tvrzení správné, nic to nemění na tom, že pokud jednotlivci, podobně jako žalobci v původním řízení, měli v úmyslu využít příslušnosti svěřené, byť fakultativně, vnitrostátním zákonodárcem při provádění směrnice 1999/70 těmto specializovaným soudům, aby rozhodovaly spory založené na zákoně z roku 2003, zásada efektivity by vyžadovala, aby se u týchž soudů rovněž mohli dovolávat ochrany práv, která mohou vyvozovat přímo ze samotné směrnice, pokud by z šetření uskutečněných předkládajícím soudem vyplývalo, že povinnost rozdělit jejich procesní prostředek na dvě samostatné žaloby a směřovat žalobu založenou přímo na uvedené směrnici k obecnému soudu vede k procesním komplikacím, které mohou nadměrně ztěžovat výkon práv, jež dotčeným osobám přiznává právní řád Společenství.
Even if that is so, the fact remains that where individuals intended — as the complainants did in the main proceedings — to rely on the, albeit optional, jurisdiction which the national legislature, when transposing Directive 1999/70, conferred on those specialised courts to hear and determine disputes arising from the 2003 Act, the principle of effectiveness requires that those individuals should also be able to seek before the same courts the protection of the rights which they can derive directly from the directive itself, if it should emerge from the checks undertaken by the referring court that the obligation to divide their action into two separate claims and to bring the claim based directly on the directive before an ordinary court leads to procedural complications liable to render excessively difficult the exercise of those rights conferred on the parties by Community law.
Jestliže by předkládající soud shledal takové porušení zásady efektivity, musel by vnitrostátní pravidla příslušnosti vyložit v co nejvyšším možném rozsahu takovým způsobem, aby tyto podmínky mohly být použity způsobem přispívajícím k provedení cíle spočívajícího v zajištění účinné soudní ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Unibet, bod 44).
If the referring court were to find such an infringement of the principle of effectiveness, it would be for that court to interpret the domestic jurisdictional rules in such a way that, wherever possible, they contribute to the attainment of the objective of ensuring effective judicial protection of an individual’s rights under Community law (see, to that effect, Unibet, paragraph 44).
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že právo Společenství, zejména zásada efektivity, vyžaduje, aby specializovaný soud v rámci příslušnosti, která mu byla, byť fakultativně, svěřena právními předpisy zajišťujícími provedení směrnice 1999/70, k rozhodování o žalobě založené na porušení těchto právních předpisů, se prohlásil za příslušný rovněž k rozhodnutí o nárocích žalobce opírajících se přímo o samotnou směrnici pro období mezi dnem uplynutí lhůty
Having regard to the foregoing considerations, the answer to the first question must be that Community law, in particular the principle of effectiveness, requires that a specialised court which is called upon, under the, albeit optional, jurisdiction conferred on it by the legislation transposing Directive 1999/70, to hear and determine a claim based on an infringement of that legislation, must also have jurisdiction to hear and determine an applicant’s claims arising directly from the directive itself
2008 – VĚC C-268/06 k jejímu provedení a dnem vstupu uvedených právních předpisů v platnost, pokud se ukáže, že povinnost tohoto žalobce obrátit se souběžně na obecný soud s jinou žalobou založenou přímo na uvedené směrnici by měla nepříznivé procesní následky, které by mohly nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných mu právním řádem Společenství.
2008 — CASE C-268/06 in respect of the period between the deadline for transposing the directive and the date on which the transposing legislation entered into force if it is established that the obligation on that applicant to bring, at the same time, a separate claim based directly on the directive before an ordinary court would involve procedural disadvantages liable to render excessively difficult the exercise of the rights conferred on him by Community law.
Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby v tomto ohledu provedl nezbytná šetření.
It is for the national court to undertake the necessary checks in that regard.
V případě, že by se vzhledem k odpovědi na první otázku předkládající soud musel prohlásit za příslušný k rozhodnutí o nárocích žalobců v původním řízení opírajících se přímo o směrnici 1999/70, je třeba odpovědět na jeho druhou otázku, jejíž podstatou je, zda ustanovení 4 bod 1 a ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody mohou být jednotlivci uplatňována před vnitrostátním soudem.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it is necessary to answer the second question, by which the referring court asks, in essence, whether Clauses 4(1) and 5(1) of the framework agreement are capable of being relied upon by individuals before their national courts.
K ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody
Clause 4(1) of the framework agreement
Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody uvádí zákaz zacházet se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou, co se týče pracovních podmínek, méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou pouze z toho důvodu, že mají pracovní smlouvu nebo pracovní poměr na dobu určitou, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.
Clause 4(1) of the framework agreement prohibits, in respect of employment conditions, the treatment of fixedterm workers in a less favourable manner than com -parable permanent workers solely because they have a fixedterm contract or relation unless different treatment is justified on objective grounds.
Toto ustanovení obecně a jednoznačně zakazuje jakékoli rozdílné zacházení, které není objektivně odůvodněno, se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou, pokud jde o pracovní podmínky.
That provision prohibits, in a general manner and in unequivocal terms, any difference in treatment of fixedterm workers in respect of employment conditions which is not objectively justified.
Jak tvrdila Impact, jeví se tak jeho obsah dostatečně přesný, aby se jej mohl jednotlivec dovolávat a aby jej mohl použít soud (viz obdobně výše uvedený rozsudek Marshall, bod 52).
As Impact maintained, its subjectmatter appears therefore to be sufficiently precise to be relied upon by an individual and to be applied by the national court (see, by analogy, Marshall, paragraph 52).
Na rozdíl od toho, co uvedlo Irsko, skutečnost, že dotyčné ustanovení neobsahuje definici pojmu „pracovní podmínky“, nebrání možnosti, aby soud použil toto ustanovení na okolnosti sporu, který rozhoduje, a nemůže tedy zbavit obsah tohoto ustanovení jeho dostatečně přesné povahy.
Contrary to Ireland’s submission, the fact that there is no definition of ‘employment conditions’ in Clause 4(1) does not render that provision incapable of being applied by a national court to the facts of a dispute which it is to hear and determine and, consequently, is unlikely to render the subjectmatter of that provision insufficiently precise.
Ustanovení směrnice již byla shledána dostatečně přesnými i navzdory skutečnosti, že na úrovni Společenství nejsou definovány pojmy sociálního práva obsažené v těchto ustanoveních (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C-6/90 a C-9/90, Recueil, s. I-5357, body 13 a 14).
Thus, the provisions of a directive have already been deemed to be sufficiently precise notwithstanding the absence of a Community definition of the sociallaw terms included in those provisions (see, in that respect, Joined Cases C-6/90 and C-9/90 Francovich and Others [1991] ECR I-5357, paragraphs 13 and 14).
Mimoto jasný zákaz uvedený v ustanovení 4 bodě 1 rámcové dohody není závislý na vydání žádného dalšího aktu orgánů Společenství (viz obdobně rozsudek ze dne 4. prosince 1974, van Duyn, 41/74, Recueil, s. 1337, bod 6).
Furthermore, the precise prohibition laid down by Clause 4(1) of the framework agreement does not require the adoption of any further measure of the Community institutions (see, by analogy, Case 41/74 van Duyn [1974] ECR 1337, paragraph 6).
Krom toho zkoumané ustanovení nedává členským státům možnost, aby při jeho provádění do vnitros-
Besides, the provision under consideration does not in any way confer on
2008 – VĚC C-268/06 tátního práva byl podmíněn nebo omezen rozsah zákazu, který stanoví v oblasti pracovních podmínek (viz obdobně výše uvedený rozsudek Marshall, bod 55).
Member States the right, when transposing it into domestic law, to limit the scope of the prohibition laid down in respect of employment conditions (see, by analogy, Marshall, paragraph 55).
Jak uvedlo Irsko, toto ustanovení ve vztahu ke stanovené zásadě zákazu diskriminace zajisté obsahuje výhradu týkající se ospravedlnění na základě objektivních důvodů.
Admittedly, as Ireland submitted, that provision includes, in relation to the principle of nondiscrimination there laid down, a qualification concerning justification on objective grounds.
Na přesnost a bezpodmínečnost ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody nemá vliv ani bod 2 uvedeného ustanovení.
The precision and unconditionality of Clause 4(1) of the framework agreement are not affected by Clause 4(2) either.
Jak uvedla generální advokátka v bodě 101 svého stanoviska, bod 2 totiž pouze zdůrazňuje jeden z důsledků, které mohou být za určitých okolností spojeny, za případné soudní kontroly, s použitím zásady zákazu diskriminace ve prospěch zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou, aniž by jakkoli ohrožoval samotný obsah této zásady.
As the Advocate General noted at point 101 of her Opinion, Clause 4(2) simply articulates one of the consequences which may be associated, where appropriate, subject to judicial control, with the application of the principle of nondiscrimination in favour of fixedterm workers, without in any way undermining the substance of that principle.
Co se týče ustanovení 4 bodu 3 rámcové dohody, rovněž uplatňovaného Irskem pro popření přímého účinku bodu 1 tohoto ustanovení, je třeba poznamenat, že ponechává na členských státech a sociálních partnerech, aby vymezili pravidla určená k usnadnění „provádění“ zásady zákazu diskriminace stanovené v tomto ustanovení.
As regards Clause 4(3) of the framework agreement, upon which Ireland also relied in order to deny Clause 4(1) direct effect, it must be observed that Clause 4(3) entrusts the Member States and/or the social partners with the definition of the arrangements for facilitating the ‘application’ of the principle of nondiscrimination laid down by that clause.
Taková pravidla se tudíž nemohou nijak týkat definice samotného obsahu této zásady (viz obdobně rozsudek ze dne 19. ledna 1982, Becker, 8/81, Recueil, s. 53, body 32 a 33).
Such arrangements cannot therefore in any way relate to the actual substance of that principle (see, by analogy, Case 8/81 Becker [1982] ECR 53, paragraphs 32 and 33).
Z toho vyplývá, že ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody se z hlediska svého obsahu jeví jako bezpodmínečné a dostatečně přesné pro to, aby se ho jednotlivec mohl dovolávat u vnitrostátního soudu.
It follows that Clause 4(1) of the framework agreement appears, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
K ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody
Clause 5(1) of the framework agreement
Ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody členským státům ukládá, aby s cílem zabránit zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou přijaly jedno nebo více zde vyjmenovaných opatření, pokud jejich vnitrostátní právo neobsahuje rovnocenná právní opatření.
Clause 5(1) of the framework agreement requires Member States to adopt one or more of the measures listed where domestic law does not include equivalent legal measures, in order to prevent abuse arising from the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Vyjmenovaná opatření, v počtu tří, se týkají objektivních důvodů ospravedlňujících obnovení těchto pracovních smluv a poměrů, maximálního celkového trvání těchto po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů a počtu obnovení těchto smluv a poměrů.
The measures listed, of which there are three, relate, respectively, to objective reasons justifying the renewal of such contracts or relationships, the maximum total duration of successive fixedterm employment contracts or relationships, and the number of renewals of such contracts or relationships.
Podle tohoto ustanovení je totiž v posuzovací pravomoci členských států, zda za tímto účelem využijí jedno, nebo více opatření uvedených v tomto ustanovení, nebo existující rovnocenná právní opatření, a to při zohlednění potřeb specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců.
Under Clause 5(1), it is effectively left to the discretion of the Member States to rely to that end on one or more of the measures listed in that clause, or even on existing equivalent legal measures, while taking account of the needs of specific sectors and/or categories of workers.
Jak uvedla Komise s odvoláním na výše uvedený rozsudek Francovich a další (bod 17), právo členských států zvolit za účelem dosažení výsledku stanoveného směrnicí jeden z několika možných prostředků zajisté nevylučuje možnost, aby jednotlivci před vnitrostátními soudy uplatnili práva, jejichž obsah může být s dostatečnou přesností určen již na základě samotných ustanovení této směrnice (viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 2. srpna 1993, Marshall, C-271/91, Recueil, s. I-4367, bod 37, jakož i výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 105).
Admittedly, as the Commission contended when referring to the judgment in Francovich and Others (paragraph 17), the right of the Member States to choose among several possible means of achieving the result required by a directive does not preclude the possibility for individuals of enforcing before the national courts rights the content of which can be determined sufficiently precisely on the basis of the provisions of that directive alone (see also, to that effect, Case C-271/91 Marshall [1993] ECR I-4367, paragraph 37, and Pfeiffer and Others, paragraph 105).
Je však třeba konstatovat, že na rozdíl od ustanovení dotčených ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Francovich a další, ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody neobsahuje žádnou bezpodmínečnou a dostatečně přesnou povinnost, které se jednotlivec může dovolávat u vnitrostátního soudu v případě, že prováděcí opatření nebyla ve lhůtě přijata.
However, it must be held that, unlike the provisions at issue in the case giving rise to the judgment in Francovich and Others, Clause 5(1) of the framework agreement does not contain any unconditional and sufficiently precise obligation capable of being relied upon, in the absence of transposing measures taken within the requisite period, by an individual before a national court.
Ve výše uvedeném rozsudku Francovich a další Soudní dvůr, nehledě na svobodu volby, kterou dotyčná směrnice ponechala členským státům pro dosažení výsledku stanoveného touto směrnicí, mohl v této směrnici identifikovat ustanovení definující bezpodmínečně a dostatečně přesně obsah minimální ochrany ve prospěch jednotlivců, v tomto případě minimální záruky za uhrazení mzdových pohledávek v případě insolvence zaměstnavatele (ohledně dalších případů identifikace takové minimální ochrany viz zejména rozsudek ze dne 3. října 2000, Simap, C-303/98, Recueil, s. I-7963, body 68 a 69, jakož i výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 105).
In Francovich and Others, notwithstanding the freedom of choice given to the Member States by the directive in question to achieve the result required by that directive, the Court of Justice was able to identify in the directive provisions defining, unconditionally and sufficiently precisely, content comprising minimum protection in favour of individuals: in that case, a minimum guarantee for the payment of wage claims in the event of the employer’s insolvency (for other cases of identificat- ion of minimum protection, see also Case C-303/98 Simap [2000] ECR I-7963, paragraphs 68 and 69, and Pfeiffer and Others, paragraph 105).
Avšak v projednávané věci nelze přijmout tvrzení Komise, podle kterého ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody rovněž určuje takovou minimální materiální ochranu v rozsahu, v němž v případě neexistence jiného opatření určeného pro předcházení zneužití nebo alespoň dostatečně účinného objektivního a transparentního opatření k tomuto účelu požaduje, aby obnovení po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou bylo ospravedlněno objektivními důvody.
In the present case, however, the Court cannot accept the Commission’s suggestion that Clause 5(1) of the framework agreement also establishes such minimum material protection in that, in the absence of any other measure intended to combat abuse or at least of any sufficiently effective, objective and transparent measure to that end, it requires objective reasons to justify the renewal of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Jednak je totiž sice pravda, jak Soudní dvůr zdůraznil v bodě 67 výše uvedeného rozsudku Adeneler a další, že podle bodu 7 obecného odůvodnění rámcové dohody měly strany této dohody za to, že „použití pracovních smluv na dobu určitou, založených na objektivních příčinách, představuje určitý způsob, jak zabránit jejich zneužívání“, avšak výklad upřednostňovaný Komisí by vedl k zavedení hierarchie mezi různými opatřeními uvedenými v ustanovení 5 bodě 1 uvedené rámcové dohody, ačkoli samotné znění tohoto ustanovení jednoznačně ukazuje, že jednotlivá zamýšlená opatření jsou míněna jako „rovnocenná“.
First, while it is true, as the Court stated in paragraph 67 of the judgment in Adeneler and Others, that, according to paragraph 7 of the general considerations in the framework agreement, the signatory parties to that agreement took the view that ‘the use of fixedterm employment contracts founded on objective reasons is a way to prevent abuse’, the fact remains that the construction advocated by the Commission effectively introduces a hierarchy between the various measures referred to in Clause 5(1) of the framework agreement, whereas the terms of that provision themselves unequivocally show that the various measures envisaged are intended to be ‘equivalent’.
Zároveň, jak rovněž uvedla generální advokátka v bodě 116 svého stanoviska, by výklad navrhovaný Komisí měl za následek to, že by volba prostředků ponechaná ustanovením 5 bodem 1 rámcové dohody byla zcela zbavena smyslu, jelikož by
Second, as the Advocate General also noted at point 116 of her Opinion, the interpretation proposed by the Commission would have the effect of rendering meaningless the choice of means allowed by Clause 5(1) of the framework agreement, since
2008 – VĚC C-268/06 jednotlivci umožňovala dovolávat se neexistence objektivních důvodů, aby mohl napadnout obnovení své smlouvy na dobu určitou, i kdyby toto obnovení nebylo v rozporu s pravidly o maximálním celkovém trvání nebo počtu obnovení, které by dotyčný členský stát přijal v souladu s možnými volbami uvedenými v ustanovení 5 bodě 1 písm. b) a c).
2008 — CASE C-268/06 it would permit an individual to plead the absence of objective reasons in order to challenge the renewal of his fixedterm contract, even where that renewal did not infringe the rules relating to maximum total duration or number of renewals adopted by the Member State concerned in accordance with the options available under Clause 5(1)(b) and (c).
Na rozdíl od toho, co bylo dovozeno ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky uvedené v bodě 72 tohoto rozsudku, tak v projednávané věci není možné dostatečným způsobem určit minimální ochranu, která by v každém případě měla být poskytnuta podle ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody.
Contrary to what was accepted in the cases giving rise to the judgments cited in paragraph 72 of the present judgment, it is therefore not possible, in the present case, to determine sufficiently the minimum protection which should, on any view, be implemented pursuant to Clause 5(1) of the framework agreement.
Z toho vyplývá, že se toto ustanovení z hlediska svého obsahu nejeví jako bezpodmínečné a dostatečně přesné pro to, aby se ho jednotlivec mohl dovolávat u vnitrostátního soudu.
It follows that that provision does not appear, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
S ohledem na výše uvedené je na druhou otázku třeba odpovědět, že ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody je bezpodmínečné a dostatečně přesné pro to, aby se ho jednotlivec mohl dovolávat u vnitrostátního soudu, což naopak není případ ustanovení 5 bodu 1 uvedené rámcové dohody.
In the light of the foregoing, the answer to the second question must be that Clause 4(1) of the framework agreement is unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court; that is not the case, however, as regards Clause 5(1) of the framework agreement.