natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Soud v bodě 107 uvedeného rozsudku usoudil, že je vhodné zvolit tento postup, třebaže se žalobní důvod stal bezpředmětným, protože toto nařízení bylo zrušeno sporným nařízením, neboť měl za to, že důvody pro odmítnutí tohoto žalobního důvodu patří mezi východiska jeho uvažování ohledně právního základu posledně uvedeného nařízení, které je nadále jediným nařízením, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost.
In paragraph 107 of that judgment, the Court of First Instance found it appropriate to take such a step, even though the ground of challenge had become devoid of purpose because of the repeal of that regulation by the contested regulation, for it considered that the grounds on which it dismissed that claim formed part of the premisses of its reasoning concerning the legal basis of the latter regulation, thenceforth the sole subject of the action for annulment.
Soud tak nejprve odmítl v bodech 112 až 116 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat tvrzení, že opatření, která jsou předmětem projednávané věci, postihují jednotlivce, nadto státní příslušníky členského státu, ačkoliv články 60 a 301 ES opravňují Radu přijmout opatření pouze vůči třetím zemím.
In this connection, it first rejected, in Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 112 to 116, the argument that the acts in question affected individuals, who were moreover nationals of a Member State, whereas Articles 60 EC and 301 EC authorised the Council to take measures against third countries only.
Soud v bodě 115 uvedeného rozsudku dospěl k závěru, že stejně jako mohou hospodářské nebo finanční sankce legálně postihovat zvláštním způsobem představitele třetí země spíše než tuto zemi jako takovou, je nezbytné, aby se mohly vztahovat i na jednotlivce nebo subjekty spojené s těmito představiteli nebo jimi přímo či nepřímo ovládané bez ohledu na místo, kde se nacházejí.
In paragraph 115 of that judgment, the Court of First Instance held that, just as economic or financial sanctions may legitimately be directed specifically at the rulers of a third country, rather than at the country as such, they may be directed at the persons or entities associated with those rulers or directly or indirectly controlled by them, wherever they may be.
Podle bodu 116 tohoto rozsudku je tento výklad, který není v rozporu se zněním článků 60 ES a 301 ES, odůvodněn jak důvody týkajícími se účinnosti, tak obavami humanitárního rázu.
According to paragraph 116, that interpretation, which is not contrary to the letter of Article 60 EC or Article 301 EC, is justified both by considerations of effectiveness and by humanitarian concerns.
Soud následně v bodech 117 až 121 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat odmítl tvrzení, že cílem dotčených opatření je nikoliv přerušení nebo omezení hospodářských vztahů se třetí zemí, ale boj proti mezinárodnímu terorismu, konkrétně proti Usámovi bin Ládinovi.
Next, in Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 117 to 121, the Court of First Instance rejected the argument that the measures at issue in that case were not intended to interrupt or reduce economic relations with a third country but to combat international terrorism and, more particularly, Usama bin Laden.
Konečně, v bodech 122 a 123 téhož rozsudku Soud odmítl tvrzení, že uvedená opatření jsou nepřiměřená cíli sledovanému články 60 ES a 301 ES.
Finally, in paragraphs 122 and 123 of that judgment, it rejected the argument that those measures were disproportionate to the objective pursued by Articles 60 EC and 301 EC.
Dále, pokud jde o žalobní důvody, které jsou namířeny proti právnímu základu sporného nařízení, Soud zaprvé rozhodl ve shodě s tvrzením Rady a Komise, že články 60 ES a 301 ES nejsou samy o sobě dostatečným právním základem pro toto nařízení
With regard, next, to the challenge to the legal basis of the contested regulation, the Court of First Instance first held, that, as the Council and the Commission have maintained, Articles 60 EC and 301 EC did not constitute in themselves a sufficient
(napadené rozsudky Kadi, body 92 až 97, jakož i Yusuf a Al Barakaat, body 128 až 133).
KADI AND AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v COUNCIL AND COMMISSION legal basis for that regulation (Kadi, paragraphs 92 to 97, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 128 to 133).
Soud konkrétně uvedl, že cílem uvedeného nařízení je zavést tzv. „inteligentní sankce“ („smart sanctions“) nového typu, které se vyznačují neexistencí jakékoli spojitosti s územím či vládnoucím režimem třetí země, neboť po pádu režimu Talibanu předmětná opatření, jak je upravuje rezoluce 1390 (2002), směřovala přímo proti Usámovi bin Ládinovi, síti Al-Kajdá, jakož i osobám a subjektům, které jsou s nimi spojeny.
It found, in particular, that that regulation was intended to enforce what are known as ‘smart’ sanctions of a new kind, a feature of which is that there is nothing at all to link the sanctions to the territory or the governing regime of a third country, for after the collapse of the Taliban regime the measures at issue, as provided for by Resolution 1390 (2002), were aimed directly at Usama bin Laden, the Al-Qaeda network and the persons and entities associated with them.
Soud měl za to, že vzhledem ke znění článků 60 ES a 301 ES a konkrétně vzhledem k formulacím „vůči dotyčným třetím zemím“ a „s jednou nebo několika třetími zeměmi“, není možné použít tyto články pro uvalení sankcí tohoto nového typu.
According to the Court of First Instance, in the light of the wording of Articles 60 EC and 301 EC, and especially of the expressions ‘as regards the third countries concerned’ and ‘with one or more third countries’ appearing there, it is not possible to have recourse to those articles to impose that new kind of sanction.
Tyto články totiž podle Soudu umožňují pouze přijetí opatření vůči třetí zemi, včetně představitelů třetí země a jednotlivců a subjektů, kteří jsou s těmito představiteli spojeni nebo jsou jimi přímo či nepřímo ovládáni.
They in fact authorise only the adoption of measures against a third country, which may include the rulers of such a country and the individuals and entities associated with them or controlled by them, directly or indirectly.
Avšak jestliže režim, na něž se vztahují takováto opatření, již neexistuje, pak podle Soudu neexistuje dostatečný vztah mezi těmito jednotlivci nebo subjekty a dotyčnou třetí zemí.
When, however, the regime targeted by those measures has disappeared, there no longer exists a sufficient link between those individuals or entities and the third country concerned.
Soud zadruhé dospěl k závěru, že Rada měla právem za to, že článek 308 ES nepředstavuje sám o sobě vhodný právní základ pro přijetí uvedeného nařízení (napadené rozsudky Kadi, body 98 až 121, jakož i Yusuf a Al Barakaat, body 134 až 157).
The Court of First Instance held, secondly, that the Council had rightly considered that Article 308 EC did not on its own constitute an adequate legal basis for the adoption of the contested regulation (Kadi, paragraphs 98 to 121, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 134 to 157).
V tomto ohledu rozhodl, že boj proti mezinárodnímu terorismu a konkrétně ukládání takových hospodářských a finančních sankcí, jako je zmrazení prostředků jednotlivcům a subjektům podezřelým z financování mezinárodního
In that regard it decided that the fight against international terrorism, particularly by the imposition of economic and financial sanctions, such as the freezing of funds, in respect of individuals and entities suspected of contributing to the funding of terrorism, cannot be made to refer to one of the objects which Articles 2 EC and
2008 – SPOJENÉ VĚCI C-402/05 P a C-415/05 P terorismu, nelze spojovat s žádným z cílů, které jsou Společenství výslovně vytyčeny v článcích 2 ES a 3 ES (napadené rozsudky Kadi, bod 116, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 152).
3 EC expressly entrust to the Community (Kadi, paragraph 116, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 152).
3 odst. 1 písm. g) ES], se rovněž nelze s úspěchem dovolávat zejména proto, že skutečnosti, které byly Soudu předloženy k posouzení, mu v žádném případě neumožňovaly dospět k závěru, že napadené nařízení skutečně přispívá k zabránění nebezpečí překážek volného pohybu kapitálu nebo citelných narušení hospodářské soutěže.
Nor could the objective of creating a system ensuring that competition in the internal market is not distorted (Article 3(1)(g) EC) be validly relied on, for in any event the elements presented to the Court of First Instance provided no grounds for considering that the contested regulation actually helps to avoid the risk of impediments to the free movement of capital or of appreciable distortion of competition.
Soud zatřetí dospěl k závěru, že Rada měla i přesto pravomoc k přijetí sporného nařízení, které ve Společenství provádí hospodářské a finanční sankce stanovené společným postojem 2002/402, na společném základě článků 60 ES, 301 ES a 308 ES (napadené rozsudky Kadi, bod 135, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 170).
The Court of First Instance held, thirdly, that the Council was competent to adopt the contested regulation which sets in motion in the Community the economic and financial sanctions provided for by Common Position 2002/402, on the joint basis of Articles 60 EC, 301 EC and 308 EC (Kadi, paragraph 135, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 170).
Soud měl v tomto ohledu za to, že je třeba vzít v úvahu překlenovací ustanovení, zvlášť vytvořené v rámci revize primárního práva Maastrichtskou smlouvou, které umožňuje propojit kroky Společenství zavádějící hospodářské sankce na základě článků 60 ES a 301 ES a cíle Smlouvy o EU v oblasti vnějších vztahů (viz napadené rozsudky Kadi, bod 123, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 159).
On this point, the Court of First Instance considered that account had to be taken of the bridge, explicitly established at the time of the revision caused by the Maastricht Treaty, between Community actions imposing economic sanctions under Articles 60 EC and 301 EC and the objectives of the Treaty on European Union in the sphere of external relations (Kadi, paragraph 123, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 159).
Soud měl za to, že články 60 ES a 301 ES jsou zcela ojedinělými ustanoveními Smlouvy o ES v tom, že výslovně předpokládají, že činnost Společenství může být nezbytná k dosažení nikoliv některého z cílů Společenství, jak jsou stanoveny Smlouvou o ES, ale jednoho z cílů uložených článkem 2 EU specificky Evropské unii, a sice provádění
According to the Court of First Instance, Articles 60 EC and 301 EC are wholly special provisions of the EC Treaty, in that they expressly contemplate situations in which action by the Community may prove to be necessary in order to achieve not one of the objects of the Community as fixed by the EC Treaty but rather one of
KADI A AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v. RADA A KOMISE společné zahraniční a bezpečnostní politiky (dále jen „SZBP“) (napadené rozsudky Kadi, bod 124, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 160).
KADI AND AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v COUNCIL AND COMMISSION the objectives specifically assigned to the European Union by Article 2 EU, namely, the implementation of a common foreign and security policy (‘CFSP’) (Kadi, paragraph 124, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 160).
V rámci článků 60 ES a 301 ES je podle Soudu činnost Společenství ve skutečnosti činností Unie prováděnou na základě komunitárního pilíře poté, co Rada přijme společný postoj nebo společnou akci na základě SZBP (napadené rozsudky Kadi, bod 125, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 161).
Under Articles 60 EC and 301 EC, action by the Community is in actual fact, according to the Court of First Instance, action by the Union, the implementation of which finds its basis in the Community pillar after the Council has adopted a common position or a joint action under the CFSP (Kadi, paragraph 125, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 161).
K dodržení článku 249 ES
Observance of Article 249 EC
V napadeném rozsudku Yusuf a Al Barakaat Soud dále zkoumal žalobní důvod uplatněný pouze v této věci, podle kterého sporné nařízení není aktem s obecnou působností, a odporuje tedy článku 249 ES z důvodu, že bezprostředně zasahuje do práv jednotlivců a stanoví individuální sankce.
In Yusuf and Al Barakaat, the Court of First Instance then went on to examine a plea raised only in the case giving rise to that judgment, alleging that the contested regulation, in so far as it directly prejudiced the rights of individuals and prescribed the imposition of individual sanctions, had no general application and therefore contravened Article 249 EC.
Toto nařízení by tedy mělo být považováno nikoli za nařízení, ale za soubor individuálních rozhodnutí.
That regulation could not, as a result, be understood to be a regulation, but rather a bundle of individual decisions.
Soud tento žalobní důvod odmítl v bodech 184 až 188 uvedeného rozsudku.
In paragraphs 184 to 188 of that judgment the Court of First Instance rejected that plea.
Soud v bodě 186 uvedeného rozsudku dospěl k závěru, že sporné nařízení má nepochybně obecnou působnost ve smyslu článku 249 druhého pododstavce ES, neboť zakazuje komukoli zpřístupnit prostředky nebo hospodářské zdroje určitým osobám.
In paragraph 186 of that judgment, it held that the contested regulation unarguably had general application within the meaning of the second paragraph of Article 249 EC, since it prohibits anyone to make available funds or economic resources to certain persons.
Soud dodal, že okolnost, že tyto osoby jsou jmenovitě uvedeny v příloze I tohoto nařízení, takže se zdají být tímto nařízením bezprostředně a osobně dotčeny ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, nijak neovlivňuje obecný charakter tohoto zákazu, který platí erga omnes, jak vyplývá především z článku 11 téhož nařízení.
The Court of First Instance added that the fact that those persons are expressly named in Annex I to the regulation, so that they appear to be directly and individually concerned by it, within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC, in no way affects the general nature of that prohibition which is effective erga omnes, as is made clear, in particular, by Article 11 of the regulation.
K dodržení některý základních práv
Concerning respect of certain fundamental rights
Pokud jde o žalobní důvody vycházející v obou věcech z porušení základních práv navrhovatelů, dospěl Soudní dvůr k tomu, že je vhodné přezkoumat nejprve vzájemné vztahy mezi mezinárodním právním řádem vytvořeným v rámci Spojených národů a vnitrostátními právními řády nebo právním řádem Společenství, a dále to, v jakém rozsahu jsou pravomoci Společenství a jeho členských států vázány rezolucemi Rady bezpečnosti přijatými na základě kapitoly VII Charty Spojených národů.
As regards, last, the pleas alleging, in both cases, breach of the applicants’ fundamental rights, the Court of First Instance considered it appropriate to consider, in the first place, the relationship between the international legal order under the United Nations and the domestic or Community legal order, and also the extent to which the exercise by the Community and its Member States of their powers is bound by resolutions of the Security Council adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations.
Tento přezkum totiž vymezuje rozsah přezkumu legality, zejména z hlediska základních práv, ke kterému je Soudu příslušný u aktů Společenství, jimiž se provádí takovéto rezoluce.
This consideration would effectively determine the scope of the review of lawfulness, particularly having regard to fundamental rights, which that court must carry out in respect of the Community acts giving effect to such resolutions.
Soud by se musel k těmto porušením vyjádřit pouze tehdy, pokud by bylo zjištěno, že tvrzená porušení základních práv podléhají jeho soudnímu přezkumu a že mohou mít za následek zrušení napadeného nařízení (napadené rozsudky Kadi, body 178 až 180, jakož i Yusuf a Al Barakaat, body 228 až 230).
It is only if it should find that they fall within the scope of its judicial review and that they are capable of leading to annulment of the contested regulation that the Court of First Instance would have to rule on those alleged breaches (Kadi, paragraphs 178 to 180, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 228 to 230).
Soud tedy nejprve zkoumal vzájemné vztahy mezi mezinárodním právním řádem vytvořeným v rámci Spojených národů a vnitrostátními právními řády nebo právním řádem Společenství a rozhodl, že z pohledu mezinárodního práva mají členské státy coby členové OSN povinnost dodržovat zásadu přednosti svých závazků „podle Charty“ Spojených národů, která je zakotvena v článku 103 Charty a která zejména implikuje, že povinnost – stanovená v článku 25 této Charty – provést rozhodnutí Rady bezpečnosti převažuje nad jakýmkoli jiným závazkem, který státy sjednaly (napadené rozsudky Kadi, body 181 až 184, jakož i Yusuf a Al Barakaat, body 231 až 234).
Examining first the relationship between the international legal order under the United Nations and the domestic legal orders or the Community legal order, the Court of First Instance ruled that, from the standpoint of international law, the Member States, as Members of the United Nations, are bound to respect the principle of the primacy of their obligations ‘under the Charter’ of the United Nations, enshrined in Article 103 thereof, which means, in particular, that the obligation, laid down in Article 25 of the Charter, to carry out the decisions of the Security Council prevails over any other obligation they may have entered into under an international agreement (Kadi, paragraphs 181 to 184, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 231 to 234).
Soud je toho názoru, že tato povinnost členských států dodržovat zásadu přednosti závazků, které na sebe vzaly na základě Charty Spojených národů, není dotčena Smlouvou o ES, neboť se jedná o povinnost vyplývající ze smlouvy, která předcházela Smlouvě o ES, takže se na ni uplatní článek 307 ES.
According to the Court of First Instance, that obligation of the Member States to respect the principle of the primacy of obligations undertaken by virtue of the Charter of the United Nations is not affected by the EC Treaty, for it is an obligation arising from an agreement concluded before the Treaty, and so falling within the scope of Article 307 EC.
Soud má navíc za to, že cílem článku 297 ES je zajistit dodržování této zásady (napadené rozsudky Kadi, bod 185 až 188, jakož i Yusuf a Al Barakaat, body 235 až 238).
What is more, Article 297 EC is intended to ensure that that principle is observed (Kadi, paragraphs 185 to 188, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 235 to 238).
Soud dospěl k závěru, že rezoluce přijaté Radou bezpečnosti na základě kapitoly VII Charty Spojených národů jsou závazné pro všechny členské státy Společenství, které tudíž v tomto postavení musí přijmout veškerá opatření nezbytná k zajištění provedení těchto rezolucí a zdržet se uplatňování jakékoli normy práva Společenství, byť by se jednalo o ustanovení primárního práva nebo obecnou zásadu práva Společenství, která by bránila řádnému provedení těchto závazků přijatých podle uvedené Charty (napadené rozsudky Kadi, bod 189 a 190, jakož i Yusuf a Al Barakaat, body 239 a 240).
The Court of First Instance concluded that resolutions adopted by the Security Council under Chapter VII of the Charter of the United Nations are binding on all the Member States of the Community which must therefore, in that capacity, take all measures necessary to ensure that those resolutions are put into effect and may, and indeed must, leave unapplied any provision of Community law, whether a provision of primary law or a general principle of Community law, that raises any impediment to the proper performance of their obligations under that Charter (Kadi, paragraphs 189 and 190, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 239 and 240).
Avšak Soud je toho názoru, že uvedené rezoluce vyplývající z mezinárodněprávního závazku nejsou závazné pro Společenství, neboť Společenství jako takové není přímo vázáno Chartou Spojených národů vzhledem k tomu, že není ani členem OSN, ani adresátem rezolucí Rady bezpečnosti a ani nástupcem do práv a povinností svých členských států ve smyslu mezinárodního práva veřejného (napadené rozsudky Kadi, bod 192, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 242).
However, according to the Court of First Instance, the mandatory nature of those resolutions stemming from an obligation under international law does not bind the Community, for the latter is not, as such, directly bound by the Charter of the United Nations, not being a Member of the United Nations, or an addressee of the resolutions of the Security Council, or the successor to the rights and obligations of the Member States for the purposes of public international law (Kadi, paragraph 192, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 242).
Tato závaznost pro Společenství však podle Soudu vyplývá z práva Společenství (napadené rozsudky Kadi, bod 193, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 243).
Nevertheless, that mandatory force binds the Community by virtue of Community law (Kadi, paragraph 193, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 243).
Soud v tomto ohledu odkázal per analogiam zejména na bod 18 rozsudku ze dne 12. prosince 1972, International Fruit Company a další (21/72 až 24/72, Recueil, s. 1219), a dospěl k závěru, že vzhledem k tomu, že Společenství na základě Smlouvy o ES převzalo pravomoci předtím vykonávané členskými státy v oblasti uplatňování
In that regard, the Court of First Instance referring, by analogy, to Joined Cases 21/72 to 24/72 International Fruit Company and Others [1972] ECR 1219, paragraph 18, in particular, held that, in so far as under the EC Treaty the Community has assumed powers previously exercised by Member States in the area governed by the Charter
Charty Spojených národů, jsou ustanovení této Charty závazná pro Společenství (napadené rozsudky Kadi, bod 203, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 253).
2008 — JOINED CASES C-402/05 P AND C-415/05 P of the United Nations, the provisions of that Charter have the effect of binding the Community (Kadi, paragraph 203, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 253).
V dalším bodě těchto rozsudků dospěl Soud k závěru, že Společenství jednak nemůže porušovat povinnosti vyplývající pro jeho členské státy z Charty Spojených národů ani bránit jejich plnění, a jednak, že je povinno, na základě samotné Smlouvy, kterou bylo založeno, přijmout při výkonu svých pravomocí veškerá opatření nezbytná k tomu, aby umožnilo svým členským státům tyto povinnosti splnit.
In the following paragraph in those judgments, the Court of First Instance concluded, first, that the Community may not infringe the obligations imposed on its Member States by the Charter of the United Nations or impede their performance and, second, that in the exercise of its powers it is bound, by the very Treaty by which it was established, to adopt all the measures necessary to enable its Member States to fulfil those obligations.