natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Děti přistěhovalců v severských zemích ve věku nad 12 let a nad 14 let v Rakousku mají právo vyjadřovat své názory nebo mohou samy podat žádost o naturalizaci.
From the age of 12 in the Nordic countries and 14 in Austria, immigrant children have the right to express their views or submit an application to the naturalisation procedure themselves.
Příjem jako prahová hodnota pro státní občanství
Income as a threshold for national citizenship
Vzhledem k tomu, že žadatelé cizí státní příslušnosti nemají výhodu prémie k občanství, která by zvyšovala jejich mzdy, mohou příjmové podmínky nebo vysoké poplatky bezděčně vést k silnějšímu znevýhodnění při začleňování do trhu práce spíše než k podněcování k zapojení se do profesního života.
Given that non-national applicants do not yet enjoy the citizenship premium pushing up their wages, income conditions or high fees may have the unintended consequence of reinforcing disadvantage in labour market integration, rather than stimulating entry into the workforce.
Je žádoucí zvážit skutečnost, že příjem byl v minulosti zrušen coby třídní práh pro plnohodnotné státní občanství a hlasovací práva.
The fact that income has in the past been removed as a class-based threshold for full national citizenship and voting rights is worth considering.
Jelikož mnoho žadatelů je dlouhodobými rezidenty, kteří již mají k sociální pomoci a sociální ochraně stejný přístup jako státní příslušníci, může být získání státní příslušnosti spíše otázkou přístupu k demokratické účasti než přístupu k přínosům v sociální oblasti a dávkám v nezaměstnanosti.
Since many applicants are long-term residents who already have the same access as nationals to social assistance and social protection, the acquisition of nationality may be more a question of access to democratic participation than of access to welfare or unemployment benefits.
Rodinné příjmy a poplatky lze hodnotit z hlediska účinnosti při ekonomické integracia jejich dopadů na demokratickou správu věcí veřejných.
Means testing and fees can be evaluated as to their effectiveness for economic integration and their implications for democratic governance.
Ve Švédsku byla kontrola „prostředků na obživu“ z postupu naturalizace odstraněna v roce 1976, v Nizozemsku v roce 1977, v Belgii v roce 2000 a v Portugalsku v roce 2006.
‘Means of subsistence’ tests were removed from naturalisation procedures in Sweden in 1976, in the Netherlands in 1977, in Belgium in 2000 and in Portugal in 2006.
Kromě toho byly v Portugalsku odpuštěny poplatky za registraci či prohlášení v souvislosti se státní příslušností a za požadovaná osvědčení osobám, jejichž příjem se rovná minimální mzdě nebo je nižší.
Furthermore in Portugal, any registration or declaration regarding nationality as well as any certificates required are made free-of-charge for those with an income that is equal to or below the national minimum wage.
S postupem naturalizace nejsou spojeny žádné náklady v Belgii, Francii, Lucemburskua Španělsku.
The naturalisation procedure does not come with a cost in Belgium, France, Luxembourg, and Spain.
Vyhláška estonské vlády ze dne 6. února 2006 zvýšila náhrady za jazykovou přípravu na naturalizaci na 100 % všech nákladů.
An Estonian Government decree of 6 February 2006 has increased the reimbursement for language training for naturalisation to 100% of all costs.
Povinnost vzdát se předchozí státní příslušnosti
The obligation to renounce a previous nationality
Myšlenka vícenásobné státní příslušnosti zpravidla vyvolává na úrovni státu dvě skupiny obav.
The idea of multiple nationality tends to elicit two sets of state concerns.
První se týká vztahu státu s jinými státy.
The first is about a state’s relationship with other states.
Předpokladem bylo, že bude-li uchazečůmo naturalizaci umožněno, aby si ponechali svoji předchozí státní příslušnost, dojde mezi státy ke konfliktům v oblastech, jako je vojenská služba, branná povinnost a zdanění.
The assumption was that allowing candidates for naturalisation to keep their previous nationality would create conflicts between states in areas like military service, conscription and taxation.
Druhá se týká vztahu státu ke svým státním příslušníkům.
The second is about a state’s relationship to its nationals.
Vyvstávají otevřené otázky ohledně loajality (jakými způsoby občané vyjadřují státu loajalitu?), pobytu v zahraničí (zachovají si občané, kteří se ze země odstěhují, účinné vazby a mají stejná práva, např. na konzulární ochranu?) a kulturních vlivů (očekává se od osob, které získají státní příslušnost v zemi pobytu, že si osvojí specifickou kulturu definovanou státem a vzdají se své původní kultury?).
There are open questions about loyalty (in what ways do citizens express loyalty to the state ?), residence abroad (do citizens who move away from the country retain effective links and merit the same rights e.g. to consular protection ?) and cultural influences (are those acquiring the nationality of their country of residence expected to adopt a specific culture as defined by the state, to the exclusion of their culture of origin ?).
Navzdory těmto dlouhodobým obavám se vícenásobná státní příslušnost stala právní skutečností.
Despite these longstanding concerns, multiple nationality has become a legal reality.
Koncem dvacátého století začala řada evropských zemí odstraňovat právní překážky bránící vícenásobné státní příslušnosti, které zavedly na počátku a v polovině dvacátého století.
Beginning at the end of the twentieth century, the trend has been for many European countries to remove the legal barriers to multiple nationality that they had introduced at the beginning and middle of the century.
Důvody k tomu, že některé členské státy změnily postoj ke dvojí státní příslušnosti, spočívají v tom, že se jejich vlastní občané začali stěhovat a získávat globální vazby, počet přistěhovalců v těchto státech roste a přistěhovalci se více usazují a do práva těchto států upravujícího státní příslušnost byla zavedena zásada iussoli.
The reasons behind changes in attitudes on dual nationality in some Member States are that their own citizens have become mobile and globally connected, their immigrant populations have grown and become more settled and their nationality laws have established the principle of ius soli.
Řada států toleruje u vlastních státních příslušníků, nových občanů a jejich dětí vícenásobnou státní příslušnost de iure nebo de facto.
Many tolerate multiple nationality de iure or de facto for their own nationals, new citizens and their children.
Jiné ji tolerují pouze u některých skupin či v určitých situacích.
Others do so only for certain groups or certain situations.
Na vnitrostátní úrovni pak vyvstává navazující otázka ohledně důsledného uplatňování vícenásobné státní příslušnosti.
Follow-up questions then arise at the national level as to the consistent application of multiple nationality.
Vícenásobná státní příslušnost se rovněž stává demografickou skutečností, neboť zároveňs tolerancí vícenásobné státní příslušnosti roste i počet tzv. dvojích státních příslušníků.
Multiple nationality has also become a demographic reality as the tolerance of multiple nationality has increased the number of so-called dual nationals.
Státní příslušníci členských států migrují a uzavírají sňatky se státními příslušníky jiných zemí.
Member State nationals migrate and marry nationals of other countries.
Kromě toho zrušení povinnosti vzdát se předchozí státní příslušnosti zvýšilo ve většině zemí EU v letech 1996 až 2005 míru naturalizace cizích státních příslušníků.
Furthermore, removing the obligation to renounce a previous nationality has increased non-nationals’ naturalisation rates from 1996 to 2005 in most EU countries.
Důvody, proč se čerství přistěhovalci s vyšší pravděpodobností naturalizují v zemích, které tolerují vícenásobnou státní příslušnost, často souvisejí spíše s osobními či pragmatickými vazbami k zemi původu než s integrační situací v zemi pobytu.
The reasons why newcomers are more likely to naturalise in countries tolerating multiple nationality are often more related to personal or pragmatic links with their country of origin than to the integration situation in their country of residence.
Přistěhovalci, kteří pobývajív zemi, jež toleruje vícenásobnou státní příslušnost, se mohou naturalizovat, aniž by vznikaly vedlejší účinky ovlivňující širší rodinu či sociální vazby mimo danou zemi.
Immigrants residing in a country that tolerates multiple nationality can naturalise, without any side effects on their wider family or social links outside the country.
Ti, kteří si mohou zachovat svoji předchozí státní příslušnost, si udržují důležitá práva mobility a nemusí čelit novým a mnohdy nákladným vízovým a cestovním omezením.
Those who can keep their previous nationality maintain important mobility rights and do not face new, sometimes costly, visa and travel restrictions.
Je zřejmé, že jednou skupinou, která se pro vícenásobnou státní příslušnost – je-li tolerována – rozhodne s vyšší pravděpodobností, jsou osoby s vyšším lidským kapitálem, např. podnikatelé a obchodníci z řad přistěhovalců, kteří pracují na společném rozvoji.
Indeed, one group more likely to opt for multiple nationality when it is tolerated are those with higher human capital, for instance immigrant entrepreneurs and businessmen working on co-development.
Přání ponechat si předchozí státní příslušnost může rovněž záviset na konkrétní zemi původu.
The desire to hold onto a previous nationality can also depend on the specific country of birth.
Například v mnoha zemích na Balkánském poloostrově, v severní Africe a na Blízkém východě je vzdání se státní příslušnosti nezákonné a je spojeno s vyššími poplatky a ztrátou práv na dědictví a majetek.
For instance, in many countries in the Balkans, North Africa and the Middle East, renunciation is either illegal, or entails high fees and the loss of inheritance and property rights.
Vzhledem k těmto tendencím ke stále větší toleranci se státy snaží řešit tradiční obavy pomocí jiných politických nástrojů.
Given these trends towards tolerance, states are trying to address their traditional concerns through other policy instruments.
Nedávno vypracované mezinárodní právní obecné zásady uklidnily obavy z možného konfliktu států tím, že upřednostňují zemi pobytu.
Recently developed international legal guidelines have resolved worries of possible inter-state conflicts by giving priority to the country of residence.
Otevřené otázky ohledně loajality v liberální demokracii, práv nových a starých občanů, kteří se rozhodnou emigrovat, a kulturních vlivů je možné řešit občanskou výchovoua intenzivnější interakcí mezi občany s vícenásobnou státní příslušností a bez ní.
Open questions about loyalty in a liberal democracy, the rights of new and old citizens who chose to emigrate, and cultural influences can be addressed through citizenship education and greater interaction between citizens with and without multiple nationality.
Jednou z výhod právní a demografické tendence přijímat vícenásobnou státní příslušnost je rostoucí míra naturalizace v mnoha členských státech EU.
One of the advantages of the legal and demographic trend towards acceptance of multiple nationality is increased naturalisation rates in many EU Member States.
V těchto zemích nemá rozhodnutí přistěhovalců naturalizovat se žádné nepříznivé vedlejší účinky na jejich rodiny ani na sociální a ekonomické vazby.
In these countries, an immigrant’s choice to naturalise does not have negative side effects on their family, social and economic links.
Celá řada zemí od Kypru a Francie po Maďarsko a Slovensko od občanů, kteří se naturalizují, nevyžaduje, aby se vzdali předchozí státní příslušnosti.
A wide range of countries, from Cyprus and France to Hungary and Slovakia, do not require naturalising citizens to renounce their previous nationality.
Belgie, Francie, Irsko, Portugalskoa Spojené království umožňují dětem první generace, které se v těchto zemích narodily, stát se dvojími státními příslušníky.
Belgium, France, Ireland, Portugal and the United Kingdom allow the first generation’s children born in the country to become dual nationals.
V roce 2003 dospěly finské politické strany ke všeobecné dohodě, že přijetím vícenásobné státní příslušnosti si země zachová konkurenceschopnost a dobré vazby na mezinárodní úrovni a rovněž budou příznivě ovlivněny nové komunity přistěhovalců ve Finsku.
In 2003, there was general agreement among Finnish political parties that accepting multiple nationality would keep the country competitive and well-connected at the international level and have positive effects on the newly present immigrant communities in Finland.
Přijetí vícenásobné státní příslušnosti je rovněž v souladu s vývojovými tendencemi v jiných zemích EU (včetně Švédska, které ji přijalo v roce 2001).
It would also follow trends in other EU countries (including Sweden’s acceptance in 2001).
Tato reforma zdvojnásobila zájemo získání finské státní příslušnosti a 6,4% míra naturalizace byla v roce 2004 nejvyšší v EU.
This reform doubled interest in becoming Finnish, giving the country the EU’s most favourable naturalisation rate in 2004, at 6.4%.
Cílem lucemburského zákona ze dne 28. října 2008 bylo přizpůsobit právo upravující státní příslušnost měnící se společenské realitě a konsolidovat integraci cizinců, kteří se rozhodli, že se v zemi s konečnou platností usadí.
Luxembourg’s stated objective in the 28 October 2008 law was to adapt nationality law to the changing reality of its society and consolidate the integration of foreigners who have decided to definitively settle there.
Skutečnost, že by žadatel získal vícenásobnou státní příslušnost, je znamením jeho úzkého vztahu k Lucembursku, jeho ochoty k integracia jeho vazeb k zemi a kultuře původu.
The fact that an applicant would acquire multiple nationality is a sign of their attachment to Luxembourg, their willingness to integrate and their links with their country and culture of origin.
Jsou-li s naturalizací spojena různá kritéria a podmínky způsobilosti, je třeba se vyrovnat s velkým prostorem pro volné správní uvážení.
When naturalisation involves various eligibility criteria and conditions, the problem to tackle is wide administrative discretion.
Žadatelé z řad přistěhovalců a správní orgány se zavazují k plnění podmínek stanovených zákonem.
Immigrant applications and the administration both commit to fulfilling the conditions as laid down in law.
Jasné, podrobné a závazné obecné zásady řádné správy věcí veřejných zaručují, že jsou veřejná kritéria pro naturalizaci skutečnými kritérii a že jsou uplatňována transparentně, včas a způsobem, který je zvladatelný a přiměřeně cenově náročný.
Clear, detailed, and binding good governance guidelines ensure that the public criteria for naturalisation are the real criteria that are applied in transparent, prompt, manageable, and reasonably-priced procedures.
Například antidiskriminační právní předpisy mohou výslovně zaručovat, že je všem žadatelům o státní příslušnost poskytnuto rovné zacházení.
For example, anti-discrimination legislation can explicitly ensure that all applicants for nationality are treated equally.
Státy mohou vykládat a provádět své politiky tím, že zjednoduší postupy, jež žadatele z řad přistěhovalců vítají jako budoucí občany.
States can interpret and implement their policies by facilitating procedures that welcome immigrant applicants as citizens-to-be.
V rámci přístupu založeného na řádné správě věcí veřejných by mělo být v administrativní kultuře uznáno, že žadatelé jsou budoucí státní občané.
Part of a good governance approach is the recognition within the culture of the administration that applicants are future national citizens.
Kodexy chování při správním postupu, monitorování souladu, mechanismy hodnocení a programy srovnávacích analýz a odborných posudků jsou jen některými z nástrojů, které je možné sdílet na různých úrovních správy věcí veřejných.
Codes of conduct for administrative practice, compliance monitoring, evaluation mechanisms, and benchmarking and peer review programmes are a few tools that could be shared at multiple levels of governance.
Respekt právního řádu a účinnost naturalizačních postupů jsou posíleny eliminací rozsáhlého prostoru pro volné správní uvážení a vytvořením řádných obecných zásada přehledu.
Removing wide administrative discretion and providing proper guidance and oversight enhance respect for the rule of law and the efficiency of naturalisation procedures.
Ve většině zemí je naturalizace postupem, v němž záleží na volném uvážení.
In most countries, naturalisation is a discretionary procedure.
Německá reforma z roku 2000 nahradila diskreční postupy právem získat státní příslušnost, a to na základě uznání skutečnosti, že naturalizace je veřejným zájmem.
Germany’s 2000 reform replaced discretionary practices with the right to acquire nationality, based on the recognition that naturalisation was in the public interest.
Stát a jednotlivé spolkové země se dohodly na společných obecných správních zásadách a opakovaně vyjednávaly s cílem odstranit nejednotnosti v regionálních výkladech a postupech.
The Federal and Länder level agreed on common administrative guidelines and held repeated negotiations to address inconsistent regional interpretations and practices.
I v Rakousku byla prostřednictvím pravidelných setkání zástupců státu a spolkových zemí a rozhodnutími správního soudu napravena uvolněná právní kritéria.
In Austria as well, vague legal criteria have been corrected through regular meetings between federal and provincial representatives and decisions by the Administrative Court.
V Maďarsku je rostoucí míra naturalizace od roku 1990 zčásti vysvětlována ústavními reformami, které omezují pravomoci volného uvážení ministerstva vnitra v otázkách státní příslušnosti.
In Hungary, part of the explanation for raising naturalisation rates since 1990 are the constitutional reforms that keep in check the Ministry of Interior’s discretionary powers in nationality matters.
Ministerstvo by mělo zaručit, že prezident o naturalizaci rozhoduje ve prospěch žadatelů, kteří splňují zákonem stanovené podmínky.
The Ministry should ensure that the President’s decisions on naturalisation are in favour of the applicants who comply with the conditions set down in law.
Správní postupy mohou zohlednit situaci v zemi původu a snížit požadavky na dokumentaci.
Administrative procedures can take into account the situation in the country of origin and reduce the required documentation.
Například může být obtížné získat dokumenty ze země původu a s tímto procesem mohou být spojeny nepřiměřené náklady, opakované cestování a požadavky na překlad a potvrzení konzulárními úředníky.
For instance, obtaining documents from the country of origin can be a cumbersome process that comes at a prohibitive cost, involves repeated travel and requires translation and certification by consular officials.
Kvůli obavám o bezpečnost může být získání dokumentů pro osobyz některých zemí či osoby bez státní příslušnosti nemožné.
Security concerns can make it impossible for persons from certain countries or for stateless persons.
Pomocí pružnosti a jednoznačných obecných zásad pro výjimky se lze úspěšně vyhnout několikerým žádostem o dokumentya nedorozuměním mezi agenturami, která zpožďují procesy a jsou příčinou toho, že platnost dokumentů s omezenou platností uplyne dříve, než je rozhodnutí přijato.
Flexibility and clear guidelines for exemptions can successfully avoid multiple requests for documents and inter-agency miscommunications that delay procedures and lead to the expiration of documents with a limited validity before a decision can be taken.
Není-li možné určité dokumenty získat, finské ředitelství pro přistěhovalectví přijme prohlášení žadatele, pokud je spolehlivé a soudržné.
When certain documents are impossible to obtain, the Directorate of Immigration in Finland will accept a declaration from the applicant as long as it is reliable and coherent.
Díky tomuto pružnému přístupuk dokumentaci a omezením na rozhodovací úrovni je možné, aby zpracování začalo okamžitě a aby byla rozhodnutí přijata během několika málo měsíců.
This flexible approach to documentation, combined with reductions in the level of decision-making, has allowed for processing to begin immediately and decisions to be taken in the space of a few months.
V případech, kdy je třeba poskytnout vysvětlení, se průměrná doba zpracování žádosti zkrátila ze tří let v roce 2003 na dva roky v roce 2009.
Where clarifications are needed, the average processing time has dropped from three years in 2003 to two in 2009.
V Nizozemsku jsou případné problémy s předložením dokumentů, zejména rodnýcha oddacích listů, řešeny v rané fázi, když se přistěhovalci v obci poprvé registrují.
In the Netherlands, potential problems with the provision of documents, mainly birth and marriage certificates, are addressed early on, when immigrants first register with the municipality.
V mnoha případech pak stačí k podání žádosti o státní příslušnost pas a povolení k pobytu.
In many cases, a passport and a residence permit are then sufficient to apply for nationality.
Služba pro kontrolu státní příslušnosti (Nationality Checking Service, NCS) je partnerstvím mezi skupinou pro státní příslušnost v rámci ministerstva vnitra Spojeného královstvía řadou místních rad v Anglii a Walesu.
The Nationality Checking Service (NCS) is a partnership between the UK’s Home Office Nationality Group and various local councils in England and Wales.
Zkracuje zbytečná prodlení v procesu zpracování žádosti o britské občanství.
It reduces unnecessary delays in the application process for British citizenship.
Za poplatek na uhrazení nákladů, který je nižší než poplatek požadovaný soukromými právníky, místní rady zkontrolují, zda jsou žádosti vyplněny správně a zda jsou k nim přiloženy nezbytné podklady.
For a cost-recovery fee cheaper than those demanded by private lawyers, local councils check that applications are completed correctly and the necessary supporting documents are included.
Maximální lhůty pro zpracování žádostí
Maximum time limits for processing applications
Evropská úmluva o státní příslušnosti stanoví, že žádosti musí být zpracovány v rozumné lhůtě.
The European Convention on Nationality states that processing must be completed in a reasonable time.
Jedním trendem je stanovit maximální lhůtu pro zpracování, která bude sloužit jako měřítko pro správní postup a záruka pro žadatele.
One trend is to set maximum time limits for processing as a benchmark for administrative practice and as a guarantee for applicants.
Správní orgány pak mohou vyčlenit větší lidské a finanční zdroje na výzvy spojené s další fází, např. na nápravu nevyřízených věcía na to, aby byly žadatelům poskytovány aktuální informace o stavu jejich žádosti a písemná zdůvodnění všech záporných rozhodnutí.
Administrations can then devote increased human and financial resources to next step challenges, such as remedying backlogs and keeping applicants up-to-date on the state of their application and providing written justifications for any negative decision.
Od roku 2003 irský komisař pro informace vyžaduje, aby byl proces naturalizace v souladu se zákonem o svobodě informací a aby bylo poskytováno odůvodněné rozhodnutío zamítnutí.
Since 2003, Ireland’s Information Commissioner has required the naturalisation procedure to conform to the Freedom of Information Act through the provision of a reasoned decision for a refusal.
Obecné zásady švédské rady pro migraci z roku 2006 omezily délku procesu naturalizace na osm měsíců.
In 2006, the Swedish Migration Board guidelines capped the naturalisation procedure at eight months.
Současná doba čekání na rozhodnutí se v průměru pohybuje od jednoho do šesti měsíců.
Current waiting times for a decision are on average between one to six months.
Maximální délku trvání procesu kratší než jeden rok rovněž stanovily Rakousko, Belgie a Nizozemsko.
Austria, Belgium and the Netherlands have also set maximum procedural durations of under one year.
Kvalifikační lhůty, které rehabilitovaným žadatelům umožní znovu se zapojit do procesu
Qualifying periods for getting rehabilitated applicants back on track