natgillin/translations-raw huggingface dataset:
1 písm. b) nařízení č. 2081/92 jako vyvolávání dojmu CHOP „Parmigiano Reggiano“.
In those circumstances, the use of the name ‘Parmesan’ must be regarded, in the sense of Article 13(1)(b) of Regulation No 2081/92, as an evocation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Otázka, zda název „parmesan“ je překladem CHOP „Parmigiano Reggiano“, tedy nemá vliv na posouzení projednávané žaloby.
The question whether the name ‘Parmesan’ is a translation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ is therefore of no relevance for the assessment of the present action.
Spolková republika Německo nicméně tvrdí, že vzhledem k tomu, že název „parmesan“ zdruhověl, nemůže jeho užívání představovat nedovolené vyvolání dojmu CHOP „Parmigiano Reggiano“.
The Federal Republic of Germany nevertheless submits that, since the name ‘Parmesan’ has become a generic name, its use cannot amount to an unlawful evocation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Přísluší Spolkové republice Německo, aby předložila důkazy, které by mohly doložit opodstatněnost tohoto argumentu, a to tím spíše, že Soudní dvůr již rozhodl, že zdaleka není zjevné, že označení „parmesan“ zdruhovělo (výše uvedený rozsudek Bigi, bod 20).
It is for the Federal Republic of Germany to prove that argument to be well founded, all the more so because the Court has already held that it is far from clear that the designation ‘Parmesan’ has become generic (Bigi, paragraph 20).
Jak již přitom uvedl generální advokát v bodech 63 a 64 svého stanoviska, Spolková republika Německo předložila pouze citace ze slovníků a odborné literatury, které neposkytují úplný pohled na to, jak vnímají spotřebitelé slovo „parmesan“ v Německu a v ostatních členských státech, přičemž nepředložila vůbec žádné číselné údaje
As indicated by the Advocate General in points 63 and 64 of his Opinion, the Federal Republic of Germany restricted itself to providing quotations from dictionaries and specialist literature which do not provide any comprehensive view of how the word ‘Parmesan’ is perceived by consumers in Germany and other Member States, and
2008 – VĚC C-132/05 o výrobě a spotřebě sýru uváděného na trh pod označením „parmesan“ v Německu nebo v jiných členských státech.
2008 — CASE C-132/05 failed even to give any figures as to the production or consumption of the cheese marketed under the name ‘Parmesan’ in Germany or in other Member States.
Krom toho ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v Německu uvádějí někteří výrobci sýru s názvem „parmesan“ tento výrobek na trh s etiketami odkazujícími na italskou kulturu a krajinu.
According to the documents in the case, in Germany, certain producers of cheese called ‘Parmesan’ market that product with labels referring to Italian cultural traditions and landscapes.
Z toho lze oprávněně dovodit, že spotřebitelé v tomto členském státě vnímají sýr „parmesan“ jako sýr spojený s Itálií, i když byl ve skutečnosti vyroben v jiném členském státě (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Německo a Dánsko v. Komise, bod 87).
It is legitimate to infer from this that consumers in that Member State perceive ‘Parmesan’ cheese as a cheese associated with Italy, even if in reality it was produced in another Member State (see to that effect Germany and Denmark v Commission, paragraph 87).
Spolková republika Německo nebyla nakonec na jednání schopná předložit informace týkající se množství sýru vyrobeného v Itálii pod CHOP „Parmigiano Reggiano“ dovážených do Německa, což neumožňuje Soudnímu dvoru použít poznatky týkající se spotřeby tohoto sýra jakožto ukazatele druhové povahy názvu „parmesan“ (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Německo a Dánsko v. Komise, bod 88).
Finally, at the hearing, the Federal Republic of Germany was also unable to provide information on the quantity of cheese produced in Italy under the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ and imported into Germany, making it impossible for the Court to use the factors relating to the consumption of that cheese as indicators of the generic character of the name ‘Parmesan’ (see, to that effect, Germany and Denmark v Commission, paragraph 88).
Komise uvádí, že Spolková republika Německo je povinna na základě článků 10 a 13 nařízení č. 2081/92 přijmout ex officio opatření nezbytná k potlačení jednání, jež porušují CHOP.
The Commission contends that the Federal Republic of Germany is bound, under Articles 10 and 13 of Regulation No 2081/92, to take on its own initiative the measures necessary to deal with conduct which infringes a PDO.
Podle Komise zásah členského státu zahrnuje ve správní a trestněprávní rovině opatření, jež umožní provedení cílů sledovaných tímto nařízením v oblasti ochrany označení původu.
According to the Commission, Member State intervention should include administrative and penal measures such as to enable the objectives referred to in that regulation concerning the protection of designations of origin to be achieved.
Výrobky, které neodpovídají požadavkům uvedeného nařízení, nemohou být uváděny do oběhu.
Products which do not comply with the requirements of the regulation cannot be marketed.
Komise upřesňuje, že jí vytýkané skutečnosti se netýkají německých právních předpisů ani jakéhokoliv nedostatku možnosti obracet se na vnitrostátní soudy se žalobou, ale správní praxe německých orgánů, jež je v rozporu s právem Společenství.
The Commission points out that its complaints are directed not at the German legislation or at any lack of a right of action before the national courts, but at the administrative practice of the German authorities which is contrary to Community law.
Pokud by členské státy byly zproštěny své povinnosti zasáhnout, a tudíž pokud by se hospodářské subjekty musely samy obrátit na soud pokaždé, když by bylo porušeno jejich výlučné právo užívat dotčené CHOP na celém území Evropské unie, nemohly by být dosaženy cíle nařízení č. 2081/92.
If the Member States were exempted from their obligation to intervene and if, as a consequence, economic operators themselves had to bring legal proceedings each time their exclusive right to use the PDO at issue throughout the territory of the European Union were infringed, the objectives of Regulation No 2081/92 could not be achieved.
Ve sporu vedeném mezi soukromými hospodářskými subjekty je pro Komisi ústřední otázkou vždy otázka dodržení práv z duševního vlastnictví, kterých požívají výrobci usazení v regionu původu dotčeného výrobku, zatímco stíhání porušení článku 13 nařízení č. 2081/92 veřejnou mocí nemá za cíl ochranu soukromých hospodářských zájmů, ale ochranu spotřebitele, jehož očekávání nelze zklamat, pokud jde o kvalitu a zeměpisný původ uvedeného výrobku.
Again from the point of view of the Commission, the central question in legal proceedings between private economic operators is that of compliance with the intellectual property rights enjoyed by the producers established in the region of origin of the product concerned, whereas the purpose of action by the public authorities against infringements of Article 13 of Regulation No 2081/92 is not to protect private economic interests but those of consumers, whose expectations as to the quality and geographic origin of that product should not be disappointed.
Ochrana spotřebitele sledovaná tímto nařízením by byla ohrožena, kdyby uplatňování zákazů stanovených tímto nařízením bylo zcela závislé na jednání soukromých hospodářských subjektů, co se týče soudního postihu.
The protection of consumers intended by the regulation would be compromised if the enforcement of the prohibitions laid down by the regulation were completely dependent on the taking of legal action by private economic operators.
Komise dospívá k závěru, že jednání Spolkové republiky Německo musí být považováno za omisivní porušení práva Společenství.
The Commission concludes that the Federal Republic of Germany’s conduct must be treated as an infringement of Community law by omission.
Spolková republika Německo tvrdí, že článek 13 nařízení č. 2081/92 upravuje působnost ochrany zapsaných zeměpisných označení a označení původu.
For its part, the Federal Republic of Germany submits that Article 13 of Regulation No 2081/92 determines the scope of protection of registered geographical indications and designations of origin.
Vzhledem k přímému účinku tohoto nařízení může tento článek přiznávat majitelům nebo oprávněným uživatelům CHOP práva, která musí vnitrostátní soudy chránit.
Owing to the direct applicability of the regulation, that article confers rights on holders or legitimate users of the PDO which the national courts must protect.
Přímá použitelnost nařízení č. 2081/92 sice podle ní nezprošťuje členské státy povinnosti přijmout vnitrostátní opatření umožňující zajistit uplatnění tohoto nařízení.
The direct applicability of Regulation No 2081/92 admittedly does not release the Member States from the obligation to take national measures in order to ensure the application of the regulation.
Nicméně Spolková republika Německo přijala řadu právních předpisů, které jí umožňují jednat proti protiprávnímu užívání CHOP, zejména zákon o boji proti nekalé soutěži (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) ze dne 7. června 1909 a zákon o ochraně ochranných známek a ostatních rozlišovacích označení (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen) ze dne 25. října 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3085).
In fact, the Federal Republic of Germany has adopted numerous legislative provisions enabling action to be taken against the unlawful use of a PDO, in particular the Law against unfair competition (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) of 7 June 1909 and the Law on trade marks and other distinctive signs (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen) of 25 October 1994 (BGBl. 1994 I, p. 3085).
Spolková republika Německo dále uvádí, že možnost podat žalobu proti jakémukoliv jednání, jež porušuje práva vyplývající z CHOP, není vyhrazena pouze majiteli uvedeného označení.
Moreover, the possibility of taking legal action in respect of any conduct that would be contrary to the rights derived from a PDO is not reserved solely to the holder of that designation.
Tato možnost je naopak přístupná soutěžitelům, sdružením
That possibility is, on the contrary, open to competitors, business associations and consumer organisations.
KOMISE v. NĚMECKO podnikatelů a spotřebitelským organizacím. Velmi široký okruh osob oprávněných k podání žaloby dostačuje k prokázání toho, že právní předpisy platné ve Spolkové republice Německo se neomezují pouze na to, aby výrobcům usazeným v regionu původu dotčeného výrobku umožnily domáhat se jejich práv z duševního vlastnictví.
COMMISSION v GERMANY bring an action suffices to demonstrate that the provisions in force in the Federal Republic of Germany are not limited to enabling producers established in the region of origin of the product concerned to enforce their intellectual property rights.
Tyto právní předpisy tvoří všeobecný a účinný systém, jež umožňuje zabránit porušením článku 13 nařízení č. 2081/92 a účinně tato porušení stíhat prostřednictvím soudních rozhodnutí.
Those provisions establish a general and efficient system which makes it possible to prevent infringements of Article 13 of Regulation No 2081/92 and to punish them effectively by means of judicial decisions.
Není přitom nutné, aby veřejné orgány stíhaly porušení tohoto ustanovení ex officio správními pořádkovými opatřeními, a články 10 a 13 uvedeného nařízení takovou povinnost ani neukládají.
It is not necessary for the public authorities to take administrative action on their own initiative against infringements of that provision, and that is also not required under Articles 10 and 13 of the regulation.
4 nařízení č. 2081/92 vyplývá, že vzhledem k italskému původu CHOP „Parmigiano Reggiano“, je věcí Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano, a nikoliv německých kontrolních orgánů, aby ověřilo dodržování specifikace uvedeného označení při jeho užívání.
According to the Federal Republic of Germany, it follows from a comparison of the different language versions of Article 10(4) of Regulation No 2081/92 that, given the Italian origin of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’, it is the Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano and not the German inspection structures which must ensure compliance with the specification for that designation when it is used.
Tento členský stát má za to, že pokud Komise uvádí, že stíhání porušení článku 13 nařízení č. 2081/92 dotčeným členským státem musí zajistit nejen ochranu soukromých hospodářských zájmů, ale také ochranu spotřebitele, nevyplývá toto konstatování z žádné zvláštnosti uvedeného nařízení, jež by mohla vést k tomu, že systém ochrany označení původu prostřednictvím občanskoprávních prostředků by byl, na rozdíl od případů ostatních práv z duševního vlastnictví nebo ustanovení o ochraně hospodářské soutěže, považován za nedostatečný.
According to the Federal Republic of Germany, while the Commission observes that the action taken by the Member State concerned against infringements of Article 13 of Regulation No 2081/92 must ensure not only the protection of private economic interests but also that of consumers, that does not stem from any particularity of the regulation of such a kind as to render insufficient — in contrast to the position regarding other intellectual property rights or regarding competition law — the system of protection of designations of origin by providing civil law remedies.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že možnost, kterou mají procesní subjekty, dovolávat se ustanovení nařízení před vnitrostátními soudy, nemůže zprostit členské státy povinnosti přijmout vnitrostátní opatření umožňující zajistit jeho plné uplatnění, jestliže se to jeví jako nezbytné (viz zejména rozsudek ze dne 20. března 1986, Komise v. Nizozemsko, 72/85, Recueil, s. 1219, bod 20).
In that regard, it should be pointed out that the right of individuals to rely on the provisions of a regulation before their national courts cannot release the Member States from their duty to take the national measures which may be needed to ensure its full application (see, inter alia, Case 72/85 Commission v Netherlands [1986] ECR 1219, paragraph 20).
Není zpochybňováno, že německý právní řád disponuje takovými právními nástroji, jako jsou právní předpisy uvedené v bodě 63 tohoto rozsudku, jejichž cílem je zajištění účinné ochrany práv, které jednotlivci vyvozují z nařízení č. 2081/92.
It is not disputed that the German legal system provides legal instruments such as the legislative provisions mentioned in paragraph 63 above which are designed to ensure the effective protection of the rights which individuals derive from Regulation No 2081/92.
Není zpochybňováno ani to, že možnost napadnout žalobou jakékoliv jednání, jež může narušit práva vyplývající z CHOP, není vyhrazena pouze oprávněnému uživateli uvedeného označení.
It is also not disputed that the possibility of taking legal action against any conduct that might infringe the rights derived from a PDO is not reserved solely to the legitimate user of that designation.
Tato možnost je naopak přístupná soutěžitelům, sdružením podnikatelů a spotřebitelským organizacím.
It is, on the contrary, open to competitors, business associations and consumer organisations.
Za těchto podmínek může taková právní úprava zajistit ochranu i jiných zájmů, než jsou zájmy výrobců výrobků nesoucí CHOP, zejména zájmů spotřebitelů.
In those circumstances, such legislation is capable of guaranteeing the protection of interests other than those of the producers of the goods protected by a PDO, in particular the interests of consumers.
Na jednání Spolková republika Německo ostatně uvedla, že před německými soudy jsou v současnosti projednávány věci týkající se užívání názvu „parmesan“ v Německu, přičemž řízení o jedné z nich bylo zahájeno na návrh Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano.
At the hearing, the Federal Republic of Germany moreover pointed out that several cases concerning the use in Germany of the name ‘Parmesan’ are currently pending before the German courts, one of which was brought by the Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano.
13 odst. 1 uvedeného nařízení, je třeba uvést následující úvahy.
With regard to the Commission’s complaint concerning the obligation on the Member States to take on their own initiative the measures necessary to penalise infringements of Article 13(1) of that regulation, the following points must be made.
Především taková povinnost nevyplývá z článku 10 nařízení č. 2081/92.
First of all, there is no such obligation under Article 10 of Regulation No 2081/92.
10 odst. 1 stanoví, že členské státy zajistí, aby nejpozději do šesti měsíců od vstupu tohoto nařízení v platnost vznikly kontrolní útvary.
It is true that, in order to ensure the effectiveness of the provisions of Regulation No 2081/92, Article 10(1) of that regulation provides that the Member States shall ensure that inspection structures are in place not later than six months after its entry into force.
4 nařízení č. 2081/92 tím, že stanoví, že „pokud pověřený kon -trolní úřad a/nebo schválený soukromoprávní subjekt členského státu zjistí, že zemědělský produkt nebo potravina nesoucí v tomto členském státě chráněné označení nesplňuje požadavky specifikace, přijme nezbytná opatření, aby zajistil dodržování tohoto nařízení […]“, ukazuje, že pověřenými kontrolními úřady nebo schválenými soukromoprávními subjekty členského státu jsou pověřené kontrolní úřady nebo schválené soukromoprávní subjekty toho členského státu, ze kterého CHOP pochází.
Nevertheless, Article 10(4) of Regulation No 2081/92, by providing that ‘[i]f a designated inspection authority and/or private body in a Member State establishes that an agricultural product or a foodstuff bearing a protected name of origin in that Member State does not meet the criteria of the specification, they shall take the steps necessary to ensure that this Regulation is complied with …’, indicates that the designated inspection authority and/or private body in a Member State is that of the Member State from which the PDO comes.
3 a 4 nařízení č. 2081/92, ze kterých vyplývá, že žádost o zápis do rejstříku musí obsahovat specifikaci produktu, že tato žádost musí být zaslána členskému státu, ve kterém dotyčná zeměpisná oblast leží, a že uvedená specifikace produktu musí obsahovat „údaje o kontrolních útvarech podle článku 10“.
That interpretation is further reinforced by the provisions of Articles 4(2)(g) in conjunction with Article 5(3) and (4) of Regulation No 2081/92, which require that the application for registration includes the specification, that that application is addressed to the Member State in which the geographical area is located, and that the specification includes ‘details of the inspection structures provided for in Article 10’.
Z toho vyplývá, že kontrolními útvary, na kterých spočívá povinnost zajistit dodržování specifikace CHOP, jsou kontrolní útvary členského státu, ze kterého dotčená CHOP pochází.
It follows that the inspection structures whose task it is to ensure compliance with the PDO specification are those of the Member State from which the PDO in question comes.
Kontrola dodržování specifikace během užívání CHOP „Parmigiano Reggiano“ tudíž nepřísluší německým kontrolním útvarům.
The responsibility for monitoring compliance with the specification when the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ is used therefore does not lie with the German inspection authorities.
1 písm. b) nařízení č. 2081/92 sice stanoví ochranu zapsaných označení proti jakémukoliv „zneužití, napodobení nebo vyvolání domněnky [dojmu], i když je skutečný původ produktu uveden nebo je chráněné označení přeloženo nebo doprovázeno výrazem jako ‚druh‘, ‚typ‘, ‚metoda‘, ‚na způsob‘, ‚napodobeno‘, nebo podobným výrazem“.
It is true that Article 13(1)(b) of Regulation No 2081/92 requires that registered names be protected against any ‘misuse, imitation or evocation, even if the true origin of the product is indicated or if the protected name is translated or accompanied by an expression such as “style”, “type”, “method”, “as produced in”, “imitation” or similar’.
Nicméně Komise jednak neprokázala, že Spolková republika Německo nesplnila povinnosti, které jí vyplývají z nařízení č. 2081/92, a jednak nepředložila důkazy, jež by dokládaly, že taková opatření, jako jsou opatření uvedená v bodě 63 tohoto rozsudku, nebyla přijata nebo nebyla takové povahy, že by chránila CHOP „Parmigiano Reggiano“.
Nevertheless, the Commission has not demonstrated that the Federal Republic of Germany has failed to comply with the obligations under Regulation No 2081/92, and it has not furnished proof that measures such as those referred to in paragraph 63 above were not taken or were not such as to protect the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Žalobu podanou Komisí je tudíž nutné zamítnout.
The action brought by the Commission must therefore be dismissed.
69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs, if they have been applied for in the successful party’s pleadings.
Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Since the Federal Republic of Germany has applied for costs and the Commission has been unsuccessful in all its pleas, the Commission must be ordered to pay the costs.
V souladu s odstavcem 4 téhož článku nesou Česká republika, Dánské království, Italská republika, jakož i Rakouská republika vlastní náklady řízení.
In accordance with Article 69(4), the Czech Republic, the Kingdom of Denmark, the Italian Republic and the Republic of Austria must bear their own costs.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
On those grounds, the Court (Grand Chamber) hereby:
Věc C-506/06
Case C-506/06
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof (Rakousko)]
(Reference for a preliminary ruling from the Oberster Gerichtshof (Austria))
„Sociální politika – Směrnice 92/85/EHS – Opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň – Pojem ‚těhotná zaměstnankyně‘ – Zákaz dát výpověď těhotným zaměstnankyním v době od počátku těhotenství až do konce mateřské dovolené – Zaměstnankyně, která dostala výpověď v době, kdy její vajíčka již byla oplozena in vitro, ale ještě nebyla přenesena do její dělohy – Směrnice 76/207/EHS – Rovné zacházení se zaměstnanci a zaměstnankyněmi – Zaměstnankyně, která podstoupila oplodnění in vitro – Zákaz výpovědi – Dosah“
(Social policy — Directive 92/85/EEC — Measures to encourage improvements in the safety and health at work of pregnant workers and workers who have recently given birth or are breastfeeding — Meaning of ‘pregnant worker’ — Prohibition of dismissal of pregnant workers during the period from the beginning of their pregnancy to the end of the maternity leave — Woman dismissed where, at the date she was given notice of her dismissal, her ova had been fertilised in vitro, but not yet transferred to her uterus — Directive 76/207/EEC — Equal treatment for men and women — Woman undergoing in vitro fertilisation treatment — Prohibition of dismissal — Scope)
Stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba přednesené dne 27. listopadu 2007 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Ruiz-Jarabo Colomer delivered on 27 November 2007 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 26. února 2008 . . . . . . .
Judgment of the Court (Grand Chamber), 26 February 2008 . . . . . . .
SHRNUTÍ – VĚC C-506/06
SUMMARY — CASE C-506/06
Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Práce těhotných zaměstnankyň, zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň – Směrnice 92/85
Social policy — Protection of the safety and health of workers — Pregnant workers and workers who have recently given birth or are breastfeeding — Directive 92/85
(Směrnice Rady 92/85, čl. 10 bod 1)
(Council Directive 92/85, Art. 10(1))