natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Naopak zdanění celkové hodnoty nemovitosti, které jde k tíži jediného dědice, jenž přijal dluhy, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, by mohlo vést, či dokonce nevyhnutelně povede, k uplatnění vyšší daňové sazby.
By contrast, a levy based on the full value of an immovable property and imposed on a single heir who has assumed the overendowment debts resulting from a testamentary parental partition inter vivos could lead — and, arguably, would lead — to a higher rate of taxation being applied.
Z toho vyplývá, že vzhledem k progresivní povaze daňových pásem stanovených nizozemskou právní úpravou, která, jak Komise zdůraznila na jednání, nemůže být sama
It follows that, on account of the progressive nature of the tax bands provided for under the Netherlands rules — which, as the Commission pointed out at the hearing, is not in itself improper — national rules such as those at issue in the main
2008 – VĚC C-43/07 o sobě předmětem kritiky, by taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, mohla zatížit dědictví nerezidenta v celkově vyšší míře.
2008 — CASE C-43/07 proceedings could make the inheritance of a nonresident subject to a higher overall tax burden.
Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem nizozemské vlády, podle které příslušná nizozemská právní úprava neobsahuje žádné omezení, neboť rozdíly v zacházení, na které poukazuje navrhovatelka v původním řízení, vyplývají z dělby daňové pravomoci mezi členské státy.
That conclusion cannot be called into question by the Netherlands Government’s argument that the rules which are applied in the Netherlands do not involve any restriction, as the difference in treatment invoked by Ms Arens-Sikken results from the way in which powers of taxation are allocated between the Member States.
Tato okolnost je totiž s ohledem na kritéria vyplývající z judikatury citované v bodech 36 a 37 tohoto rozsudku nerozhodná.
That circumstance is irrelevant in the light of the criteria resulting from the caselaw referred to in paragraphs 36 and 37 of the present judgment.
Krom toho rozdílné zacházení, k němuž dochází při zohledňování dluhů, které váznou na navýšeném dědickém podílu, je výsledkem použití samotné dotčené nizozemské právní úpravy (viz v toto smyslu rovněž výše citovaný rozsudek Jäger, bod 34).
Moreover, the difference in treatment as regards the taking into account of overendowment debts flows solely from the application of the Netherlands rules at issue (see also, to that effect, Jäger, paragraph 34).
Nizozemská vláda však tvrdí, že dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu, nelze považovat za dluhy, které se bezprostředně vážou k nemovitosti ve smyslu výše citovaných rozsudků ve věcech Barbier a Gerritse.
The Netherlands Government contends, however, that overendowment debts should not be regarded as directly linked to an immovable property, within the meaning of the judgments in Gerritse and Barbier.
Tyto dluhy nejsou součástí pozůstalosti, nýbrž dluhy, které na sebe bere pozůstalý manžel (pozůstalá manželka) a které vznikly po smrti dotyčné osoby na základě závěti, kterou zanechala.
Those debts are not debts forming part of the estate, but debts assumed by the surviving spouse which arise after the death of the deceased in consequence of his will.
Uvedené dluhy nezatěžují podle nizozemské vlády nemovitost a věřitelé pozůstalého manžela, který na sebe bere dluh, který vázne na navýšeném dědickém podílu, nemohou k této nemovitosti uplatnit žádné věcné právo.
Such debts do not encumber the immovable property, and creditors of the surviving spouse who assumes the overendowment debt would be unable to claim any right in rem in respect of that property.
K tomu je třeba připomenout, že ve věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Barbier, se předložená otázka týkala výpočtu výše daně splatné v případě, že byla děděním nabyta věc nemovitá nacházející se ve členském státě, a dále toho, zda má být při určování hodnoty této věci přihlíženo k bezpodmínečnému závazku držitele věcného práva vydat tuto věc třetí osobě, které svědčí tzv. hospodářské vlastnické právo uvedené věci.
In that regard, it must be borne in mind that, in the case giving rise to the judgment in Barbier, the question referred concerned the assessment of tax payable on the inheritance of immovable property situated in a Member State and the taking into account, for the purposes of assessing the property’s value, of the fact that the holder of the legal title was under an unconditional obligation to transfer that title to a third party who had financial ownership of the property.
Tento dluh se tedy bezprostředně vázal k nemovité věci, která byla předmětem dědění.
That debt was therefore directly linked to the immovable property included in the estate.
Stejně tak, pokud jde o články 49 ES a 50 ES, Soudní dvůr uvedl, že vnitrostátní právní úprava, která v daňové oblasti nerezidentům upírá právo odečíst náklady na dosažení příjmů, které bezprostředně souvisí s činností, ze které plynou zdanitelné příjmy v dotyčném členském státě, zatímco rezidentům je přiznává, může být především na újmu státním příslušníkům jiných členských států, a odporuje tedy těmto článkům (viz v tomto smyslu výše citovaný rozsudek Gerritse, body 27 a 28).
Similarly, in relation to Articles 49 EC and 50 EC, the Court has held that national rules which, in matters of taxation, refuse to allow nonresidents to deduct business expenses which are directly linked to the activity that generated the taxable income in the Member State concerned, while allowing residents to do so, risk operating mainly to the detriment of nationals of other Member States and are contrary to those articles (see, to that effect, Gerritse, paragraphs 27 and 28).
Nicméně, i když ve věci v původním řízení, jak sám předkládající soud uvádí, platí, že dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu, jsou spjaty s předmětnou nemovitostí z důvodu, že jsou výsledkem skutečnosti, že uvedená nemovitost byla na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti v plném rozsahu nabyta navrhovatelkou v původním řízení, není pro účely zjištění omezení, které je v zásadě zakázáno článkem 56 odst. 1 ES, nezbytné zjišťovat, zda existuje bezprostřední vztah mezi dluhy, které váznou na navýšeném dědickém podílu, a nemovitou věcí, která je předmětem dědění.
However, while it is true that in the case before the referring court, as that court itself points out, the overendowment debts are connected to the immovable property at issue, in so far as they arise because that property was acquired in its entirety by Ms Arens-Sikken by virtue of the testamentary parental partition inter vivos, it is not necessary, for the purposes of establishing the existence of a restriction prohibited in principle by Article 56(1) EC, to determine whether there is a direct link between the overendowment debts and the immovable property included in the estate.
Na rozdíl od výše uvedených věcí se totiž projednávaná věc týká rozdílných důsledků, které pro dědice má vnitrostátní právní úprava, která při rozdělování daňového základu v návaznosti na testamentární rodičovské rozdělení pozůstalosti činí rozdíl mezi tím, zda osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla v okamžiku své smrti v dotyčné členském státě bydliště, či nikoli.
Unlike the cases referred to above, the present case relates to the consequences — which are different for the heirs — of national rules which draw a distinction, in apportioning the taxable amount following a testamentary parental partition inter vivos, according to whether or not the person whose estate is being administered was residing, at the time of death, in the Member State concerned.
Jak vyplývá z bodů 38 až 40 tohoto rozsudku, v projednávané věci je omezení volného pohybu kapitálu výsledkem toho, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, vede ve spojení s uplatňováním progresivní daňové sazby k rozdílnému zacházení při dělení daňové zátěže mezi jednotlivými dědici osoby, která v okamžiku své smrti byla rezidentem dotyčného členského státu, a dědici osoby, která v témže okamžiku rezidentem dotyčného členského státu nebyla.
In the present case, as is apparent from paragraphs 38 to 40 of the present judgment, the restriction on the free movement of capital arises as a result of the fact that national rules such as those at issue in the main proceedings, applied in conjunction with a progressive rate of taxation, result in different treatment, on apportionment of the tax burden, between the various heirs of a person who, at the time of death, was residing in the Member State concerned and the heirs of a person who, at the time of death, was not.
Sama nizozemská vláda na jednání připustila, že v takové situaci, jaká je předmětem původního řízení, může mít nezohlednění pohledávek, které se vážou ke zkrácení dědického podílu, které musí snášet ostatní dědicové takovéhoto nerezidenta, za následek vyšší daňovou zátěž vzhledem k tomu, že daň z přechodu majetku je požadována pouze po pozůstalé manželce.
At the hearing, the Netherlands Government itself admitted that, in circumstances such as those of the case before the referring court, the failure to take into account the underendowment claims of the other heirs of such a nonresident person could lead to a greater tax burden, in view of the fact that the transfer duties are levied solely on the surviving spouse.
Rovněž nelze než dojít k závěru, že v takové situaci, jaká je předmětem původního řízení, je omezení, které pramení z toho, že pozůstalá manželka má povinnost zaplatit daň přechodu majetku z celkové hodnoty nemovitosti, aniž by se přihlíželo ke dluhům, které váznou na navýšeném dědickém podílu, o to závažnější, že jak vyplývá z bodu 12 tohoto rozsudku a z písemných vyjádření předložených Komisí Soudnímu dvoru, daň z přechodu majetku se počítá nejen na základě hodnoty nabytého majetku, ale rovněž v závislosti na vztahu mezi poplatníkem a zůstavitelem.
It must also be noted that, in circumstances such as those of the case before the referring court, the impact of the restriction resulting from the fact that the surviving spouse is required to pay transfer duty on the full value of the immovable property without the overendowment debts being taken into account is exacerbated by the fact that — as is apparent from paragraph 12 of the present judgment and the written observations submitted to the Court by the Commission — the transfer duty is assessed not only on the basis of the value of the acquisition but also by taking account of the link between the taxpayer and the deceased.
Komise uvedla, že osvobození, které se vztahuje na pozůstalé manžele, je obvykle značné, na rozdíl od osvobození, které se vztahuje na děti.
According to the Commission, the exemption for surviving spouses is normally substantial, unlike the exemption for children.
Dále je třeba zkoumat, zda může být takto zjištěné omezení volného pohybu kapitálu odůvodněné s ohledem na ustanovení Smlouvy.
Next, it is necessary to determine whether the restriction on the free movement of capital thus established can be justified under the provisions of the Treaty.
Toto ustanovení článku 58 ES musí být coby odchylka od základní zásady volného pohybu kapitálu vykládáno restriktivně.
That provision of Article 58 EC, in so far as it is a derogation from the fundamental principle of the free movement of capital, must be interpreted strictly.
Uvedené ustanovení tudíž nemůže být vykládáno v tom smyslu, že jakékoli daňové právní předpisy obsahující rozlišení mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště či členského státu, kde investují svůj kapitál, jsou automaticky slučitelné se Smlouvou (viz výše citovaný rozsudek Jäger, bod 40).
It cannot therefore be interpreted as meaning that all tax legislation which draws a distinction between taxpayers based on their place of residence or the Member State in which they invest their capital is automatically compatible with the Treaty (see Jäger, paragraph 40).
58 odst. 3 ES, který stanoví, že vnitrostátní ustanovení uvedená v odstavci 1 tohoto článku „nesmějí představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování volného pohybu kapitálu a plateb ve smyslu článku 56“ (viz rozsudky ze dne 6. června 2000,
The derogation provided for in Article 58(1)(a) EC is itself limited by Article 58(3) EC, which provides that the national provisions referred to in paragraph 1 of that article ‘shall not constitute a means of arbitrary discrimination or a disguised restriction on the free movement of capital and payments as defined in Article 56’ (see Case
Krom toho, aby bylo v případě dědické daně a daně z převodu/přechodu majetku, k nimž vzniká povinnost z nemovitého majetku nacházejícího se na území Nizozemského království, rozdílné zacházení mezi osobou, která v okamžiku své smrti měla bydliště v tomto členském státě, a osobou, která měla v okamžiku své smrti bydliště v jiném členském státě, odůvodněno, nesmí jít nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cíle sledovaného dotčenou právní úpravou (viz v tomto smyslu citovaný rozsudek ve věci Manninen, bod 29).
Moreover, in order to be justified, the difference in treatment in relation to inheritance and transfer duties payable in respect of an immovable property situated in the Kingdom of the Netherlands between the person who, at the time of death, was residing in that Member State and the person who, at the time of death, was residing in another Member State, must not go beyond what is necessary to achieve the objective pursued by the legislation at issue (see, to that effect, Manninen, paragraph 29).
Z judikatury přitom vyplývá, že k tomu, aby vnitrostátní daňová právní úprava – jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která pro účely výpočtu dědické daně činí rozdíly v odpočitatelnosti dluhů, které váznou na navýšeném dědickém podílu, podle toho, zda osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla bydliště v tomto členském státě nebo jiném členském státě – mohla být považována za slučitelnou s ustanoveními Smlouvy o volném pohybu kapitálu, je třeba, aby se rozdílné zacházení týkalo situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo aby bylo odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu (viz citované rozsudky Verkooijen, bod 43; Manninen, bod 29, a rozsudek Jäger, bod 43).
According to the caselaw, in order for national tax rules such as those at issue in the main proceedings — which, for the purposes of assessing inheritance tax, make a distinction as to the deductibility of overendowment debts according to whether the person whose estate is being administered was residing in that Member State or in another Member State at the time of death — to be considered compatible with the provisions of the Treaty on the free movement of capital, the difference in treatment must concern situations which are not objectively comparable or be justified by overriding reasons in the general interest (see Verkooijen, paragraph 43; Manninen, paragraph 29; and Jäger, paragraph 43).
K tomu je třeba zaprvé uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí nizozemská vláda, tento rozdíl nelze odůvodnit tím, že se týká situací, které nejsou objektivně srovnatelné.
In that respect, it must be stated that, contrary to the Netherlands Government’s contention, that difference in treatment cannot be justified on the ground that it concerns situations which are not objectively comparable.
Situace dědiců zůstavitele ve věci v původním řízení je totiž srovnatelná se situací kteréhokoli jiného dědice, jehož dědictví tvoří nemovitá věc nacházející se v Nizozemsku, která mu byla odkázána osobou, která měla v okamžiku své smrti bydliště v tomto členském státě.
In fact, the situation of the heirs of the deceased concerned in the main proceedings is comparable to that of any heir whose inheritance includes an immovable property situated in the Netherlands and left by a person who was residing in that State at the time of death.
Nizozemská právní úprava v zásadě považuje jak dědice osob, které byly v okamžiku své smrti rezidenty, tak dědice osob, které v okamžiku své smrti rezidenty nebyly, za osoby povinné k dani dědické nebo dani z přechodu nemovitého majetku nacházejícího se v Nizozemsku.
The Netherlands legislation deems, in principle, both the heirs of resident persons and the heirs of persons who were nonresident at the time of death to be taxable persons for the purposes of collecting inheritance and/or transfer duties on immovable properties situated in the Netherlands.
K rozdílnému zacházení s děděním rezidentů a nerezidentů dochází až při odpočtu dluhů, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti.
It is only in respect of the deduction of overendowment debts resulting from a testamentary parental partition inter vivos that the inheritances of residents and nonresidents are treated differently.
Konečně, pokud jde o otázku, zda může být omezení pohybu kapitálu vyplývající z takové právní úpravy, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, objektivně odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu, nelze než konstatovat, že s výhradou argumentů předložených v rámci třetí předběžné otázky nizozemská vláda žádné odůvodnění tohoto typu neuplatnila.
Finally, as regards the issue whether the restriction on the movement of capital resulting from legislation such as that at issue in the main proceedings may be ob -ectively justified by an overriding reason in the general interest, it must be held that, subject to the arguments advanced in relation to Question 3, no such justification has been put forward by the Netherlands Government.
Pokud jde o druhou otázku, je třeba uvést, že omezení volného pohybu kapitálu tkví v tom, že nezohlednění dluhů váznoucích na navýšeném dědickém podílu v rámci výpočtu daně z přechodu majetku ve spojení s progresivní povahou daňových pásem
With regard to Question 2, it should be noted that the restriction on the free movement of capital lies in the fact that overendowment debts are not taken into account in the assessment of transfer duties, in conjunction with the fact that the progressive
ARENS-SIKKEN stanovených vnitrostátní právní úpravou může vést k tomu, že celková výše daňové povinnosti bude vyšší než daňová povinnost, k níž se dospěje při výpočtu dědické daně.
ARENS-SIKKEN nature of the tax bands under the national rules could result in a higher overall tax burden than that which applies in the case of inheritance duties.
Krom toho předkládající soud tuto otázku formuluje s odkazem na výše citované rozsudky Gerritse a Barbier, které, jak vyplývá z bodu 45 tohoto rozsudku, nejsou pro projednávanou věc relevantní.
Furthermore, that question contains a reference to Gerritse and Barbier which, as is apparent from paragraph 45 of the present judgment, are not relevant in the present case.
Za těchto okolností není třeba na druhou otázku odpovídat.
Accordingly, there is no need to answer Question 2.
S ohledem na výše uvedené je na první otázku třeba odpovědět, že články 73b a 73d Smlouvy musí být vykládány tak, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, kterou se řídí výpočet dědické daně a daně z přechodu majetku, které jsou vybírány z nemovitého majetku nacházejícího se v tomto členském státě, která nestanoví možnost odečíst při výpočtu těchto daní dluhy, které váznou na dědickém podílu navýšeném na základě testamentárního rodičovského rozdělení pozůstalosti, pokud osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, měla v okamžiku své smrti bydliště nikoli v tomto státě, ale v jiném členském státě – ačkoli je stanoveno, že takovýto odpočet je možný v případě, že tato osoba měla v témže okamžiku bydliště ve členském státě, ve kterém se nachází nemovitá věc, která je předmětem dědění – pokud se na základě takovéto právní úpravy uplatňuje progresivní daňová sazba, neboť nemožnost zohlednit uvedené dluhy by ve spojení s touto progresivní daňovou sazbou mohla vést k vyššímu daňovému zatížení dědiců, kteří nemají nárok na takovýto odpočet.
In the light of the foregoing, the answer to Question 1 must be that Articles 73b and 73d of the Treaty must be interpreted as precluding national rules, such as those at issue in the main proceedings, concerning the assessment of inheritance duties and transfer duties payable in respect of an immovable property situated in a Member State, which, for the assessment of those duties, make no provision for the deductibility of overendowment debts resulting from a testamentary parental partition inter vivos where the person whose estate is being administered was residing, at the time of death, not in that State but in another Member State, whereas provision is made for such deductibility where that person was residing, at the time of death, in the firstmentioned Member State, in which the immovable property included in the estate is situated, in so far as such rules apply a progressive rate of taxation and in so far as the combination of (i) the failure to take into account such debts and (ii) that progressive rate could result in a greater tax burden for heirs who are not in a position to rely on such deductibility.
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda by mohla být odpověď na první otázku odlišná, pokud členský stát, v němž měla v okamžiku své smrti bydliště osoba, která po sobě zanechala pozůstalost, přiznává na základě právní úpravy použitelné na svém území, která zamezuje dvojímu zdanění, daňový zápočet z titulu dědické daně z věcí nacházejících se na území jiného členského státu splatné v tomto jiném státě.
By this question, the referring court asks, in essence, whether the answer to Question 1 might be different if the Member State in which the person whose estate is being administered was residing at the time of death grants, under rules applicable in its territory on the prevention of double taxation, a tax credit in respect of inheritance duties payable in another Member State on assets situated in the territory of that other State.
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že zamezení dvojímu zdanění je jedním z cílů Evropského společenství, jehož dosažení závisí, podle čl. 293 druhé odrážky Smlouvy o ES, na členských státech.
It is clear from the caselaw of the Court that, under the second indent of Article 293 EC, the abolition of double taxation is one of the objectives of the European Community to be attained by the Member States.
Neexistují-li sjednocující nebo harmonizační opatření Společenství k zamezení dvojímu zdanění, zůstávají členské státy příslušné pro stanovení, v případě potřeby prostřednictvím dohody, kritérií zdanění příjmů a majetku za účelem zamezení dvojímu zdanění.
In the absence of unifying or harmonising measures at Community level for the elimination of double taxation, the Member States retain competence for determining the criteria for taxation on income and wealth with a view to eliminating double taxation by means, inter alia, of international agreements.
Nicméně, pokud jde o výkon takto rozdělené daňové pravomoci, členské státy nemohou uniknout povinnosti dodržovat právo Společenství (výše citované rozsudky ve věcech Saint-Gobain ZN, bod 58; Bouanich, bod 50, a Denkavit Internationaal a Denkavit France, bod 44).
As regards the exercise of the power of taxation so allocated, the Member States may not, however, disregard Community rules (Saint-Gobain ZN, paragraph 58; Bouanich, paragraph 50; and also Denkavit Internationaal and Denkavit France, paragraph 44).