natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Hoechst připomíná, že zaslala úřednici pro slyšení několik výtek týkajících se průběhu správního řízení a zejména skutečnosti, že jí zaprvé nebylo umožněno spolupracovat prostřednictvím ústních svědectví, ačkoli tato forma svědectví byla umožněna Chisso; zadruhé jí byla odmítnuta další setkání se zástupci Komise, ačkoli taková setkání byla nabídnuta Chisso, a zatřetí bylo Chisso protiprávně přislíbeno upozornění, pokud by se ji ostatní strany pokusily „předejít“ v rámci spolupráce.
Hoechst observes that it raised a number of criticisms with the hearing officer concerning the conduct of the administrative procedure and in particular the fact that, first, it was not allowed to cooperate by means of oral testimony whereas that form of cooperation had been permitted in Chisso’s case; second, the applicant was refused new meetings with the Commission’s agents although such meetings had been proposed to Chisso; and, third, Chisso was unlawfully promised that it would be warned if other parties attempted to ‘overtake’ it in the context of cooperation.
V rozsahu, v jakém závěrečná zpráva úřednice pro slyšení přešla tyto výtky mlčením, nebylo kolegium členů Komise, které přijalo rozhodnutí, správně informováno o zásahu do práva na obhajobu Hoechst.
In so far as those criticisms were ignored in the hearing officer’s final report, the College of Members of the Commission that adopted the Decision was not correctly informed about the breach of Hoechst’s rights of defence.
Podle Hoechst měla úřednice pro slyšení neprávem – a bez konkrétního odůvodnění – za to, že skutečnost, zda byly výše uvedené výtky opodstatněné, či nikoli, byla bez významu.
In Hoechst’s submission, the hearing officer considered, wrongly — and without stating particular reasons — that whether or not the criticisms set out above were well founded was irrelevant.
S odkazem na rozsudek ABB Asea Brown Boveri v. Komise, bod 75 výše (bod 104), Hoechst tvrdí, že je možné, že nedostatek objektivity při vedení řízení
The applicant refers to ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above (paragraph 104), and submits that it is possible that
HOECHST v. KOMISE neovlivní regulérnost rozhodnutí významně a v rozporu s právem na obhajobu, jestliže je tento nedostatek objektivity pouze důsledkem „podjatosti myšlení“ zástupce Komise.
HOECHST v COMMISSION the lack of objectivity in the conduct of the procedure does not affect the lawfulness of a decision markedly and contrary to the rights of the defence, if that lack of objectivity is not the result of ‘biased thinking’ on the part of the Commission’s agent.
Naproti tomu má Hoechst za to, že je třeba provést další právní posouzení, jestliže jako v této věci, mají procesní úkony jednostranně zvýhodňující jednu stranu nějaké následky.
On the other hand, Hoechst contends that a different legal assessment must be made where, as in the present case, there are repercussions in procedural acts that unilaterally favour one party.
Hoechst na tomto základě dospěla k závěru, že úřednice pro slyšení měla ověřit uvedené skutečnosti a uvést je ve své závěrečné zprávě, aby předala členům Komise odpovědným za přijetí rozhodnutí věrný obraz průběhu řízení.
Hoechst concludes that the hearing officer ought to have verified those elements and to have set them out in her final report, in order to provide the Members of the Commission responsible for adopting the Decision with a true picture of the conduct of the proceedings.
Účelem závěrečné zprávy úřednice pro slyšení je doplnit návrh rozhodnutí předložený členům Komise.
The purpose of the hearing officer’s final report is to supplement the draft decision submitted to the Members of the Commission.
Prokazuje, že právo účastníků řízení být vyslechnut nebylo v žádném ohledu porušeno.
The report shows that the parties’ right to be heard was not infringed from any aspect whatsoever.
Krom toho má Komise s odkazem na rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, bod 165 výše (bod 53), za to, že úřednice pro slyšení není povinna se v závěrečné zprávě podrobně zabývat výtkami procesního charakteru.
Referring, moreover, to the judgment of 29 April in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 165 above (paragraph 53), the Commission contends that in the final report the hearing officer was not required to address the details of the complaints of a procedural order.
V závěrečné zprávě dokonce úřednice pro slyšení šla nad rámec nezbytného minima, když uvedla dané výtky, a proč nejsou určující.
In the final report, the hearing officer even went further than was strictly necessary by referring to those complaints and stating why they were not decisive.
Zpráva tedy uváděla, že „vady řízení“ byly tvrzené, zejména „diskriminace ve srovnání s Chisso v řadě otázek týkajících se spolupráce“.
Thus, the report states that ‘procedural defects’ were alleged, in particular ‘discrimination by comparison with Chisso on a whole series of points linked with cooperation’.
2008 – VĚC T-410/03 tvrzení věnovala „zvláštní pozornost“ závěrům Komise k této otázce v návrhu rozhodnutí.
2008 — CASE T-410/03 addition, the hearing officer states that she took advantage of those criticisms to pay ‘particular attention’ to the findings of the Commission in that regard in the draft decision.
Bylo by zbytečné uvádět v závěrečné zprávě podrobnosti, neboť dotčenými výtkami se zabývalo samo rozhodnutí (body 453 a 458).
It would have been pointless to provide further detail in the final report, particularly since the Decision itself also deals with the criticisms in question (recitals 453 and 458).
Na základě článku 1 mandátu, Komise jmenuje jednoho nebo více úředníků pro slyšení, „který zajistí dodržování účinného výkonu práva na slyšení v řízeních před Komisí ve věcech hospodářské soutěže“.
Under Article 1 of the terms of reference, the Commission is to appoint one or more hearing officers ‘who shall ensure that the effective exercise of the right to be heard is respected in competition proceedings before the Commission’.
Článek 13 odst. 1 mandátu stanoví:
Article 13(1) of the terms of reference provides:
„Úředník pro slyšení podá o slyšení a o závěrech, které ze slyšení vyvozuje, s ohledem na dodržení práva na slyšení zprávu příslušnému členu Komise.
‘The hearing officer shall report to the competent member of the Commission on the hearing and the conclusions he draws from it, with regard to the respect of the right to be heard.
Poznatky v této zprávě se týkají procesních otázek, včetně zveřejnění dokumentů a přístupu k protokolu, lhůty pro odpověď na námitky a řádného provedení ústního slyšení.“
The observations in this report shall concern procedural issues, including disclosure of documents and access to the file, time-limits for replying to the statement of objections and the proper conduct of the oral hearing.’
Podle čl. 15 prvního pododstavce mandátu:
According to the first paragraph of Article 15 of the terms of reference:
„Úředník pro slyšení na základě návrhu rozhodnutí, které se má předložit poradnímu výboru v příslušném případě, připraví konečnou písemnou zprávu o dodržování práva na slyšení uvedenou v čl.
‘The hearing officer shall, on the basis of the draft decision to be submitted to the Advisory Committee in the case in question, prepare a final report in writing on the respect of the right to be heard, as referred to in Article 13(1).
V projednávané věci postačí konstatovat, že argumenty předložené Hoechst na podporu jejího žalobního důvodu, které opakují to, co již bylo uplatněno v rámci prvního žalobního důvodu týkajícího se práva přístupu ke spisu, neumožňují dospět k závěru, že právo Hoechst na slyšení nebylo v rámci správního řízení před Komisí dodrženo.
In the present case, it is sufficient to note that the arguments put forward by Hoechst in support of its plea, which reiterate those already invoked in the context of the first plea on the right of access to the file, do not support the view that Hoechst’s right to be heard was not respected in the administrative procedure conducted by the Commission.
Pokud jde o porušení zásady řádné správy a zásady rovného zacházení zjištěné v bodě 137 výše, je třeba zdůraznit, že uvedené porušení se netýká práva Hoechst na slyšení ve smyslu mandátu.
As regards the breach of the principles of sound administration and equal treatment found at paragraph 137 above, it must be emphasised that that breach did not relate to Hoechst’s right to be heard within the meaning of the terms of reference.
Ostatně úřednice pro slyšení v závěrečné zprávě upřesňuje, že „jednání útvarů Komise vůči stranám neměla žádný vliv na výsledek případu ohledně [shovívavosti]“.
The hearing officer stated, moreover, in her final report that ‘the actions of the Commission services vis-à-vis the parties have had no impact on the outcome of the case on [leniency]’.
To odpovídá závěrům Soudu v rámci přezkumu prvního žalobního důvodu, podle kterého protiprávnost zjištěná v bodě 137 výše nemůže ovlivnit platnost rozhodnutí, zejména ohledně určení prvního spolupracujícího podniku.
That is consistent with the finding of the Court, in the context of the examination of the first plea, that the illegality found at paragraph 137 above is not of such a kind as to affect the validity of the Decision so far as concerns, in particular, the determination of the undertaking that was the first to cooperate.
Nadto je třeba uvést, že v bodě 453 odůvodnění rozhodnutí Komise uvádí procesní výtky uplatněné Hoechst a odpovídá na ně zejména v bodě 458 odůvodnění.
It should further be noted that in the Decision the Commission sets out, at recital 453, the procedural objections put forward by Hoechst and that it responds to them, in particular, at recital 458.
Za těchto podmínek nelze tvrdit, jak to činí Hoechst, že kolegium členů Komise nebylo dostatečně informováno.
In those circumstances, it cannot be maintained, as Hoechst contends, that the College of Members of the Commission was not sufficiently informed.
Ze všech těchto důvodů musí být čtvrtý žalobní důvod zamítnut.
For all of those reasons, the fourth plea must be rejected.
II – Ke třináctému žalobnímu důvodu směřujícímu ke zrušení článku 2 rozhodnutí v rozsahu, v jakém se týká Hoechst
II — The 13th plea, seeking annulment of Article 2 of the Decision in so far as it concerns Hoechst
Hoechst tvrdí, že zjištění Komise uvedená v bodě 298 odůvodnění rozhodnutí, podle kterých byla kartelová dohoda ukončena nejpozději v listopadu 1996, zbavují skutkového opodstatnění příkaz obsažený v článku 2 rozhodnutí.
Hoechst maintains that the findings of the Commission set out at recital 298 to the Decision, namely that the cartel came to an end in November 1996 at the latest, deprive the order set out in Article 2 of the Decision of its factual basis.
Pokud Komise chce ještě sedm let po ukončení kartelové dohody vydávat příkazy k ukončení protiprávního jednání, měla by mít dostačující důkazy o jeho pokračování.
If, seven years after the end of the cartel, the Commission still wished to make an order that the infringement should cease, there must be sufficient indicia that the infringement is continuing.
Nemá-li je, jedná se o opatření na základě pouhého podezření, což je v rozporu s článkem nařízení č. 17.
Otherwise, the measure in question would be based on mere suspicion, which would be contrary to Article 3 of Regulation No 17.
Kromě újmy na dobré pověsti, by to mohlo adresátovi rozhodnutí způsobit obtíže spojené se soukromoprávním řízením, které by proti němu mohly zahájit třetí osoby.
Apart from the adverse effect that that would have on the reputation of the addressee of the Decision, it might cause problems linked with civil actions that third parties might bring against it.
Navíc je protiprávnost článku 2 rozhodnutí zjevná, neboť Hoechst se v roce 1996 zřekla své činnosti v odvětví sorbátů, přičemž tuto část své činnosti v roce 1997 v plném rozsahu postoupila třetí osobě, společnosti zcela nezávislé na její skupině, Celanese AG.
Furthermore, the illegality of Article 2 of the Decision is clear, since Hoechst gave up its sorbates business in 1996, when it transferred that business in its entirety to a third company wholly unconnected with its group, Celanese AG.
Hoechst na tomto základě dospěla k závěru, že článek 2 rozhodnutí by měl být zrušen v rozsahu, v jakém se jí týká.
Hoechst concludes that Article 2 of the Decision must be annulled in so far as it relates to it.
Komise uvádí, že podobně jako ve věci, v níž byl vydán rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 153 výše, článek 2 rozhodnutí obsahuje výslovnou výhradu, „pokud tak dosud neučinily“.
The Commission submits that, as in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, Article 2 of the Decision contains an express reservation, namely ‘in so far as they have not already done so’.
Připomíná, že Soud v uvedené věci konstatoval, že „[p]okud jde o žalobní důvod vznesený Hoechst […] postač[í] uvést, že článek 2 rozhodnutí je určen výhradně podnikům, které jsou dosud aktivní v odvětví PVC“ a že „[p]roto argumentace na podporu tohoto závěru [byla] zjevně neopodstatněná“ (bod 1247).
The Court held in that case that, ‘[as regards the plea raised] by Hoechst … it [was] sufficient to note that Article 2 of the decision [was] expressly addressed to undertakings “which [were] still involved in the PVC sector”’ and that ‘[t]he argument in support of [that] claim [was] manifestly devoid of all foundation, (paragraph 1247).
V projednávané věci Komise tvrdí, že není povinna s konečnou platností určit, zda protiprávní jednání, k němuž v určitou dobu docházelo, pokračovalo ještě v okamžiku přijetí rozhodnutí, nebo zda bylo již ukončeno.
In the present case, the Commission maintains that it was not required to establish definitively whether the infringement which had taken place at a certain time was still continuing at the time when the Decision was adopted or whether it had already come to an end.
Komise krom toho zdůrazňuje, že strany jednaly v největší tajnosti po dobu téměř dvou desetiletí (bod 306 odůvodnění rozhodnutí), a že článek 2 rozhodnutí byl preventivním příkazem k ukončení (bod 307 odůvodnění rozhodnutí).
The Commission emphasises, moreover, that the parties had managed to act in the greatest secrecy for almost two decades (recital 306 to the Decision) and that Article 2 of the Decision was a preventive ‘cease and desist’ order (recital 307 to the Decision).
Postoupení části činnosti Hoechst v odvětví sorbátů Komisi nebrání, aby Hoechst určila příkaz, podle kterého se povinnost ukončit protiprávní jednání týká pouze podniků, které „tak dosud neučinily“.
The fact that Hoechst had transferred its sorbates business did not prevent the Commission from addressing an injunction in terms such that the obligation to bring the infringements to an end affected the undertaking only ‘in so far as [it had] not already done so’.
Úvodem je třeba uvést, že z žaloby jasně vyplývá, že Hoechst prostřednictvím třináctého žalobního důvodu navrhuje zrušení článku 2 výroku rozhodnutí v rozsahu, v jakém se jí týká.
By way of preliminary observation, the Court notes that it is clear from the application that, by its 13th plea, Hoechst seeks annulment of Article 2 of the operative part of the Decision in so far as it concerns the applicant.
Z věcného hlediska je třeba konstatovat, že článek 2 výroku rozhodnutí obsahuje ve skutečnosti dva příkazy.
On the substance, it must be held that Article 2 of the operative part of the Decision actually contains two orders.
Zaprvé toto ustanovení dotčeným podnikům ukládá okamžitě ukončit, pokud tak dosud neučinily, protiprávní jednání uvedená v článku 1 výroku rozhodnutí.
First, that provision requires that the undertakings concerned immediately bring to an end the infringements referred to in Article 1 of the operative part of the Decision, in so far as they have not already done so.
V tomto bodě, v rozsahu, v jakém již Hoechst nevykonávala v okamžiku přijetí rozhodnutí činnost v odvětví sorbátů, je argumentace uplatněná proti uvedenému ustanovení zjevně neopodstatněná, protože Hoechst, ačkoli je uvedena mezi podniky vyjmenovanými v článku 1 výroku rozhodnutí, není ve skutečnosti daným příkazem dotčena (viz v tomto smyslu rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 153 výše, bod 1247).
On that point, in so far as Hoechst was no longer involved in the sorbates sector at the time of adoption of the Decision, the argument raised against that provision is manifestly devoid of all foundation, since although Hoechst was among the undertakings named in Article 1 of the operative part of the Decision, it was not concerned by the injunction in question (see, to that effect, Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, paragraph 1247).
Tato okolnost činí nerelevantními rovněž argumenty předložené Hoechst ohledně újmy způsobené její dobré pověsti, a možnosti, že by proti ní třetí osoby zahájily soukromoprávní řízení.
That circumstance also renders inoperative Hoechst’s arguments as to the slur on its reputation or the possibility that third parties might bring civil actions against it.
Zadruhé článek 2 výroku rozhodnutí požaduje, aby se uvedené podniky napříště zdržely úkonů a jednání popsaného v článku 1, jakož i úkonů či jednání, které by měly stejný nebo podobný předmět či účinek.
Second, Article 2 of the operative part of the Decision requires that the named undertakings refrain from repeating any act or conduct described in Article 1 and from adopting any measure having equivalent object or effect.
1 nařízení č. 17 může zahrnovat zákaz pokračování určitých činností, praktik nebo situací, jejichž protiprávnost byla zjištěna, ale rovněž zákaz podobného jednání do budoucna.
It must be borne in mind, in that regard, that the application of Article 3(1) of Regulation No 17 may include a prohibition on continuing certain activities, practices or situations which have been found to be unlawful, but also a prohibition on adopting similar future conduct.
Takové povinnosti uložené podnikům však nesmí přesáhnout meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení sledovaného cíle (viz rozsudek Cement, bod 153 výše, body 4704 a 4705, a citovaná judikatura).
Such obligations on undertakings must not however exceed the limits of what is appropriate and necessary to achieve the aim pursued (see Cement, paragraph 153 above, paragraphs 4704 and 4705 and the caselaw cited).
Krom toho pravomoc Komise vydávat příkazy musí být vykonávána v závislosti na povaze zjištěného protiprávního jednání (rozsudek Soudního dvora ze dne 6. března 1974, Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents v. Komise, 6/73 a 7/73, Recueil, s. 223, bod 45; rozsudky Soudu ze dne 7. října 1999, Irish Sugar v. Komise, T-228/97, Recueil, s. II-2969, bod 298, a ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise, T-128/98, Recueil, s. II-3929, bod 82).
Furthermore, the Commission’s power to issue injunctions is to be applied according to the nature of the infringement found (Joined Cases 6/73 and 7/73 Commercial Solvents v Commission [1974] ECR 223, paragraph 45; Case T-228/97 Irish Sugar v Commission [1999] ECR II-2969, paragraph 298; and Case T-128/98 Aéroports de Paris v Commission [2000] ECR II-3929, paragraph 82).
HOECHST v. KOMISE na stanovení cenových cílů, přidělení kvót objemu, definování systému informování a kontroly a neposkytování technologií uchazečům o vstup na trh.
HOECHST v COMMISSION agreement and concerted practice in the sorbates sector, in which they had agreed to fix target prices and to allocate volume quotas, to define a reporting and monitoring system and not to supply technology to potential market entrants.
Hoechst v tomto ohledu rozhodnutí nezpochybňuje.
Hoechst does not challenge the Decision in that regard.
Skutečnost, že v okamžiku přijetí rozhodnutí již Hoechst nevykonávala činnost v odvětví sorbátů, nebo že Komise uvádí v bodě 298 odůvodnění rozhodnutí, že kartelová dohoda byla ukončena nejpozději v listopadu 1996, tento závěr nezpochybňuje.
The fact that Hoechst was no longer involved in the sorbates sector on the date of adoption of the Decision, or that the Commission states at recital 298 to the Decision that the cartel had ended in November 1996 at the latest, cannot call that conclusion in question.
Příkaz, jako je příkaz v projednávané věci, je totiž preventivní povahy a nezávisí na situaci dotčených podniků v okamžiku přijetí rozhodnutí.
An injunction such as that issued in the present case is by nature preventive and does not depend on the situation of the undertakings concerned at the time of adoption of the Decision.
Ze všech těchto důvodů musí být třináctý žalobní důvod zamítnut.
For all of those reasons, the 13th plea must be rejected.
III – K žalobním důvodům směřujícím ke snížení pokuty uložené Hoechst
III — The pleas aimed at securing a reduction in Hoechst’s fine
Soud má za to, že žalobní důvody směřující ke snížení pokuty Hoechst je třeba přezkoumat v jiném pořadí, než v jakém je uvádí žaloba.
The Court considers that the pleas whereby Hoechst seeks a reduction in its fine should be examined in a different order from that followed in the application.
Rovněž byly pro účely analýzy přeskupeny některé žalobní důvody týkající se téže věcné problematiky.
Likewise, certain pleas have been grouped together, for the purposes of analysis, since they concern the same substantive problem.
A – Ke dvanáctému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nadměrné délky řízení
A — The 12th plea, alleging that the procedure was excessively long
Shrnutí správního řízení
Summary of the administrative procedure
Ze skutkových zjištění obsažených v rozhodnutí, která nebyla zpochybněna Hoechst, vyplývá, že Komise první žádost o informace na základě článku 11 nařízení č. 17 zaslala dne 26. května 1999 společnostem Daicel, Nippon Synthetic a Ueno (bod 6 odůvodnění rozhodnutí).
It follows from the facts set out in the Decision, and not disputed by Hoechst, that the first request for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 was sent by the Commission on 26 May 1999 to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno (recital 6 to the Decision).
Další žádosti o informace na základě článku 11 nařízení č. 17 byly zaslány následně, zejména od května do listopadu 2002 (body 12 až 18 odůvodnění rozhodnutí).
Further requests for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 were subsequently sent, notably between May and November 2002 (recitals 12 to 18 to the Decision).
Dne 20. prosince 2002 Komise zaslala oznámení námitek podnikům, kterým bylo určeno rozhodnutí (bod 22 odůvodnění rozhodnutí).
On 20 December 2002 the Commission sent a statement of objections to the undertakings to which the Decision is addressed (recital 22 to the Decision).
Dne 24. dubna 2003 se podniky, kterým bylo určeno rozhodnutí, účastnily jednání před Komisí (bod 29 odůvodnění rozhodnutí).
On 24 April 2003 the undertakings to which the Decision was addressed took part in the hearing before the Commission (recital 29 to the Decision).
Dne 1. října 2003 Komise přijala rozhodnutí.
On 1 October 2003 the Commission adopted the Decision.
Hoechst vytýká Komisi, že porušila zásadu dodržování přiměřené délky řízení.
Hoechst criticises the Commission for having breached the principle that the procedure must take place within a reasonable time.
V projednávané věci Hoechst upřesňuje, že mezi první žádostí o informace zaslané Daicel, Nippon Synthetic a Ueno dne 26. května 1999 a oznámením námitek dne 20. prosince 2002 uplynulo více než 42 měsíců.
In this case, Hoechst observes that the period between the first request for information addressed to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno on 26 May 1999 and the statement of objections, dated 20 December 2002, was more than 42 months.
V tomto období byla Komise zcela nečinná po dobu téměř 31 měsíců, tedy mezi žádostí o informace ze dne 25. října 1999 a žádostí o informace ze dne 14. května 2002, nebo v každém případě do setkání s Daicel dne 21. února 2002.
During that time the Commission was completely inactive for almost 31 months, namely between the request for information of 25 October 1999 and the request for information of 14 May 2002, or, in any event, until the interview with Daicel on 21 February 2002.