natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I v případech, kdy jsou v sázce bezpečnostní rizika, by měla být přísně dodržována jasná omezení týkající se přístupu k osobním údajům a jejich výměny.
EU Member States fail to maximise the scale effect and synergies which are needed to ensure the best global performance.
Členské státy EU si musí především uvědomit, že vnitřní bezpečnost závisí do značné míry na zajištění bezpečného vnějšího prostředí.
Above all EU Member States need to acknowledge that internal security depends to a large extent on securing a safe external environment.
Přeshraniční bezpečnostní problémy se nezastaví na prahu EU.
Cross-border security challenges do not stop at the frontiers of the EU.
Posílení bezpečnosti a svobody evropských občanů bude proto vyžadovat přijetí doplňkových opatření i za hranicemi EU.
Enhancing the security and freedom of European citizens will therefore require taking complementary action beyond the EU’s borders.
Celkově EU doplácí na jedno obecné strukturální omezení: na zásadně národní povahu evropských obranných systémů.
Overall, the EU suffers from one overarching structural limitation: the fundamentally national nature of European defence systems.
EU, která nemá vlastní vojenské zdroje, je závislá na dobrovolných příspěvcích svých členských států, a ty jsou často nedostatečné.
Without military resources of its own, the EU depends on the voluntary contributions of its Member States and these are often inadequate.
Vojenské zdroje členských států jsou dosud často zaměřeny na územní obranu proti pozemní invazi, a to dokonce i v členských státech, kde je taková invaze nepravděpodobná.
National military resources are still often based on territorial defence against a land invasion, even in Member States where such an invasion is improbable.
Obecně se nedostatečně investuje do schopností, jež jsou nezbytné pro reakci na nové bezpečnostní situace (síly rychlého nasazení, strategická vzdušná přeprava, vrtulníky, komunikace, vojenská policie).
In general, there is insufficient investment in the type of capabilities needed to respond to new security situations (rapid deployment forces, strategic air transport, helicopters, communications, military police). .
EU má 1,8 milionu vojáků ve zbrani, tedy o půl milionu více než USA, ale není schopna rozmístit síly rychlého zásahu v počtu 60 000 osob a je pro ni obtížné poskytnout síly v počtu 5000 osob pro misi v rámci společné bezpečnostní a obranné politiky (SBOP).
With 1.8 million soldiers under arms – half a million more than the US – the EU is not capable of deploying a 60,000-strong rapid intervention force and it finds it hard to deliver a 5,000-strong force for a Common Security and Defence Policy (CSDP) mission.
Ve skutečnosti je 70 % evropských pozemních sil nezpůsobilých operovat v zahraničí v dnešní situaci, kdy si konflikty žádají rozmístitelné a udržitelné expediční síly.
In fact, 70 per cent of European land forces are unfit to operate abroad, when nowadays conflicts require deployable and sustainable expeditionary forces.
Již po více než deset let EU rozvíjí důležité nástroje v rámci společné bezpečnostní a obranné politiky (SBOP).
For over ten years now the EU has developed important instruments under the concept of a Common Security and Defence Policy (CSDP).
Zahrnují Vojenský výbor a Vojenský štáb, plnící funkce včasného varování astrategického plánování, a Evropskou obrannou agenturu.
These include a Military Committee and Military Staff, performing early warning and strategy planning functions, and a European Defence Agency.
Má také k dispozici celou řadu civilních pracovníků, kteří prošli odbornou přípravou, jež jim umožňuje poskytovat pomoc místnímu obyvatelstvu v konfliktem rozvrácených oblastech světa.
It also has access to an array of civilian personnel trained to provide assistance to local populations in conflict-torn areas of the world.
Tyto civilní schopnosti jsou stále důležitější pro řešení otázky, která je nyní obecně známa pod pojmem „lidská bezpečnost“ – tato koncepce vychází z přesvědčení, že vnitrostátní a globální bezpečnost nelze oddělit od blaha jednotlivců a společenství, v nichž žijí.
These civilian capabilities are increasingly important for addressing what is now widely known as ‘human security’ – the notion that national and global security cannot be separated from the well being of individuals and the communities where they live.
EU dosud zahájila 22 pozorovatelských, mírových a stabilizačních misí na celém světě.
So far, the EU has launched 22 observation, peacekeeping and stabilisation missions worldwide.
Tyto mise, které jsou často prováděny ve spolupráci s NATO, OSN a dalšími mezinárodními organizacemi, měly podporu většiny evropských občanů.
These missions, frequently carried out in cooperation with
To platí i pro civilní rozměr misí EU, kde je obvykle rozmístěna méně než polovina personálu přislíbeného členskými státy, což vede k tomu, že mise mají v místě působení nedostatek pohotovostních odborných týmů a zkušeností.
In general, the nature and scope of CSDP missions have tended to be piecemeal and forced by exigencies rather than responding to an overarching plan or strategy. Furthermore, the EU has no common funding for its missions.
Má-li být tato situace napravena, EU musí vybízet své členské státy, aby dodržovaly své závazky a vytvářely skutečně
Among the Member States there is no fair burden-sharing, leading to disincentives against participating in military missions.
Evropská vize kolektivní obrany operativní civilní seznamy soudců, příslušníků policie, inženýrů a dalších odborníků.
EU must therefore develop a single European defence market and joint procurement.
To předpokládá skutečně akceschopné adobře personálně zajištěné evropské operační velitelství, jehož úkolem by bylo plánování, rozmisťování a monitorování civilních/vojenských operací v zahraničí.
The success of the EU’s Single Market can and should be extended to the defence field through the enhancement of the European Defence Agency and by lessening the barriers still protecting national markets.
Lisabonská smlouva poskytla řadu důležitých nástrojů, které mohou členským státům napomoci při řešení těchto výzev.
This is also true of the civilian dimension of EU missions, where less than half of the personnel committed by Member States tends to be deployed, leaving missions without sufficient stand-by specialised teams and experience on the ground.
Prostřednictvím inovativního systému stálé strukturované spolupráce Smlouva členským státům umožňuje, aby postupovaly paralelně a různou rychlostí s cílem dosáhnout konkrétních cílů v závislosti na jejich ochotě a kapacitách.
To remedy this, the EU must encourage its Member States to respect their commitments and create truly operative civilian rosters of judges, policemen, engineers and other experts.
„Průkopnické“ skupiny států budou nyní moci zvýšit svou úroveň ambicí, pokud jde o rozmístitelnost, interoperabilitu a udržitelnost sil, což by jim dovolilo zajistit více schopností pro mise SBOP, NATO, OSN i další mise.
This would imply a truly operational and well-staffed European Operations Headquarters tasked with planning, deploying and monitoring civilian/military operations abroad.
EU má také problém v souvislosti s úsporami z rozsahu, pokud jde o její průmyslový atechnologický trh se zbraněmi: v porovnání s jinými dodavateli zbraní, například s USA, vyrábí Evropa mnohem méně za mnohem více peněz.
The EU also has an economy of scale problem in relation to its industrial and technological arms market: it costs Europe much more to produce far fewer products than other arms suppliers like the US. The
EU proto musí vytvořit jednotný evropský obranný trh a rozvíjet společné pořizování vybavení.
The Lisbon Treaty has provided a number of important tools to help Member States resolve these challenges.
Úspěch jednotného trhu EU může a měl by být rozšířen na oblast obrany prostřednictvím posílení Evropské obranné agentury a omezení překážek, které stále chrání vnitrostátní trhy.
Through its innovative system of permanent structured cooperation, the Treaty allows Member States to advance in parallel and at different speeds in order to achieve specific aims, depending on their willingness and capacity.
Lisabonská smlouva by měla členským státům také umožnit, aby nedostatky v oblasti financování SBOP překonaly
Pioneer groups of states will now be able
Příslušník mírových sil KFOR hovořící s albánskými stavebními dělníky v Kosovu.
Soldier of the Kosovo Force (KFOR) talking to Albanian construction workers in Kosovo.
vytvořením „počátečního fondu“ na podporu společných misí, který by byl následně podporován úhradou „naléhavých prostředků“ ve fázi plánování operací.
to increase their ambition level in terms of the deployability, interoperability and sustainability of their forces, allowing them to field more capabilities for CSDP, NATO, UN and other missions.
Je třeba, aby se EU dohodla na dlouhodobé vizi obrany EU, která by mohla být zakotvena v bílé knize a v jejímž rámci by byly jasně stanoveny priority, pokud jde o hrozby, kritéria zapojení avyčleněné zdroje.
The EU needs to agree on a longterm vision of EU defence, which could be laid out in a White Paper with clearly defined priorities in terms of threats, engagement criteria and earmarked resources.
Tato vize musí upřesnit logické rozdělení povinností mezi NATO a EU na základě objektivního posouzení jejich komparativních výhod.
This vision must spell out a coherent division of responsibilities between NATO and the EU, based on an objective assessment of the comparative advantages of each.
Nebu-dou-li členské státy EU schopny se dohodnout na přijatelné strategické koncepci pro EU, EU nebude moci překlenout propast, která v současné době existuje mezi očekáváními v oblasti SBOP na jedné straně a jejími operačními schopnostmi a zdroji na straně druhé.
Unless EU Member States are able to agree on a workable strategic concept for the EU, the latter will be unable to fill the existing gap between the expectations of CSDP and its operational capabilities and resources.
Můžeme se zabývat navýšením společného financování pro mise SBOP a vybízet členské státy, aby dobrovolně poskytovaly více jednotek nebo vyřešily otázku chybějícího strategického plánování EU, nicméně hlavním problémem, jemuž EU čelí v oblasti obrany, jsou rozdíly ve strategických náhledech, jež existují mezi jednotlivými členskými státy.
However, whether one talks about increasing common funding for CSDP missions, encouraging Member States to volunteer more troops or fill the vacuum in EU strategic planning, the main shortcoming facing the EU in the defence field is the divergent strategic
Má-li EU plnit své ambiciózní cíle, bude muset mnohem sebevědoměji vystupovat na mezinárodní scéně.
If the EU is to deliver on its ambitious agenda, it will need to become a much more assertive player on the international scene.
Ať už jde o zvyšování hospodářské konkurenceschopnosti Evropy, nebo o získání náskoku ve znalostní ekonomice a zajištění svobody a bezpečnosti pro své občany, jedná se o výzvy globální povahy, které lze řešit pouze na základě mezinárodních strategií.
From increasing Europe’s economic competitiveness to racing ahead in the knowledge economy and providing its citizens with freedom and security, the challenges at stake are global in nature and only international strategies will be able to address them.
Tento cíl je však založen na křehkém konsenzu, protože výhody multilateralismu nejsou vždy zjevné pro státy, které se nepodílely na vytváření institucionálních struktur zřízených po druhé světové válce.
But this objective is based on a fragile consensus, for the benefits of multilateralism are not always apparent to states that did not play a role in shaping the institutional architecture set up after the Second World War.
Proto je třeba uzavřít novou zásadní dohodu, která zohlední výhrady současných i nově se rozvíjejících mocností ke stávajícím pravidlům a zároveň bude klást důraz na důležitou roli multilateralismu, nevýlučnosti, spravedlnosti, udržitelného rozvoje, kolektivní bezpečnosti, dodržování lidských práv a zásad právního státu i zásad spravedlivého obchodování.
A new grand bargain therefore needs to be struck that takes into account the concerns of emerging and existing powers about the existing rules, while insisting on the importance of multilateralism, inclusiveness, equity, sustainable development, collective security, respect for human rights and the rule of law and fair trade practices.
Navíc dochází k oslabení postavení Evropy a USA a mění se i samotná pravidla mezinárodní angažovanosti.
Furthermore, as power shifts away from Europe and the United States, the rules of international engagement are themselves being redefined.
V tomto bouřlivém prostředí si EU již nemůže dovolit improvizovat.
In this turbulent landscape, the EU can no longer afford to muddle through.
Musí se stát hybnou silou při vytváření nových pravidel globální správy a řízení, jinak riskuje, že zůstane pozadu.
It needs to become a driving force in shaping the new rules of global governance, or risk being left behind.
Má-li postupovat účelněji, bude také muset bojovat za mezinárodní prostředí, které EU umožníprosazovat její program.
To advance purposively, it will also need to champion an international environment that will enable the EU to promote its agenda.
A konečně, Evropa bude v konkurenčním světě prosperovat pouze v případě, že bude prosazovat klíčové prvky obnoveného evropského růstového modelu, založeného na konkurenceschopnosti, začlenění, sociální odpovědnosti a environmentální udržitelnosti.
Finally, Europe will only thrive in a competitive world if it promotes the key elements of a renewed European growth model, based on competitiveness, inclusion, social responsibility and environmental sustainability.
Jiní globální aktéři, zejména rozvíjející se ekonomiky, se budou pohybovat po vlastní dráze, takže pro EU bude ještě důležitější, aby prostřednictvím mnohostranných a dvoustranných jednání stanovila společné zájmy a postupy.
Other global players, in particular emerging economies, will follow their own trajectories, making it all the more important for the EU to identify shared interests and common modes of operation through multilateral and bilateral discussions.
Za posledních dvacet let evropské země významně těžily z rostoucí vzájemné závislosti na celosvětové úrovni.
Over the last two decades, European countries have made important gains from increasing global interdependence.
Finanční krize a nestabilita ovlivňující ceny potravin a energií však upozornily na nebezpečí asymetrické závislosti, zejména ve vztahu k dodavatelům vzácných zdrojů.
However, the financial crisis and instability affecting food and energy prices have highlighted the dangers of asymmetric dependence, particularly in relation to suppliers of scarce resources.
Vzájemná závislost však není jen skutečností, ale i způsobem života, který jsme si v EU zvolili, abychom usnadnili výměny všech druhů.
Interdependence is not just a fact, but our chosen way of life in a EU dedicated to facilitate exchanges of all sorts.
V této souvislosti je nezbytné, aby EU vypracovala globální hospodářskou strategii, jež vezme vúvahu euro jako druhou světovou rezervní měnu a vypořádá se s negativním dopadem celosvětové hospodářské nerovnováhy na konkurenceschopnost Evropy.
In this context, the EU must build a global economic strategy that takes into account the euro as the world’s second reserve currency and deals with the negative impact of global economic imbalances on Europe’s competitiveness.
EU by měla spolu se svými partnery usilovat o vyváženější a flexibilnější měnové vztahy a zvážit možnost globálního partnerství, vněmž by země, které by si přály provést fixaci své měny, tuto fixaci provedly vůči koši měn, anikoli pouze vůči dolaru.
The EU should work with its partners towards more balanced and flexible monetary relations and consider the possibility of a global partnership in which countries wishing to peg their currency would do so against a basket of currencies rather than the dollar alone.
Vzájemnou závislost nicméně nemůžeme považovat za samozřejmost.
Yet interdependence cannot be taken for granted.
Vzhledem k tomu, že jednotlivé země reagují na finanční a hospodářskou krizi prosazováním své autonomie v řadě otázek, mohlo by reálně dojít k deglobalizaci.
As countries respond to the financial and economic crisis by asserting their autonomy on a range of issues, the risk of de-globalisation may become real.
EU musí této možnosti předejít tím, že bude proaktivně hájit ideál odpovědné vzájemné závislosti, kdy jednotliví aktéři dodržují svůj závazek kzachování udržitelnosti systému.
The EU must forestall this eventuality by proactively defending an ideal of responsible interdependence whereby the various actors uphold their commitment to the sustainability of the system.
V krátkodobém horizontu by EU měla za prioritu považovat podporu iniciativ Mezinárodní organizace práce, jako je globální sociální minimum nebo program pro důstojnou práci, a zajistit, aby byly v souladu se zásadou otevřených trhů.
In the short term, the EU agenda should prioritise the promotion of ILO initiatives, such as the Global Social Floor or the Decent Work Agenda, while ensuring that they are in line with the principle of open markets.
Měla by také rozvíjet svůj pevný závazek ke „spravedlivému obchodování“, apovzbudit tak jiné části světa, aby tímto způsobem také významně přispěly k mezinárodní solidaritě.
It should also build on its solid commitment to “Fair
Posílení nástrojů EU
Enhancing the EU’s toolbox
(hospodářství, obchod, rozvojová pomoc, politika hospodářské soutěže), a absencí skutečných společných nástrojů v oblasti, v níž byla rozšířena její původní působnost, tj.vzahraniční a bezpečnostní politice.
Nevertheless, the root of the problem remains: the gap between the EU’s capacities in the areas where it is entitled to act (economy, trade, development aid, competition policy) and its lack of real common instruments in the area where its original remit has expanded: foreign and security policy.
Ve srovnání s plnou šíří hospodářských a právních nástrojů, které má EU k dispozici, jsou její vojenské a politické nástroje o poznání slabší.
Compared to the panoply of economic and legal instruments at the EU’s disposal, its military and political instruments are much weaker.
Evropští občané vyjádřili přání, aby EU nesla více odpovědnosti za jejich zájmy a hodnoty na celosvětové scéně.
European citizens have expressed their desire for the EU to take on more responsibility for their interests and values on the global stage.
O jaké mocenské zdroje se však EU při plnění tohoto úkolu může opírat?
But what sources of power can the EU lean on in order to carry out this mission?
Členské státy by měly EU ve větší míře chápat jako multiplikátor síly a stále více na ni v tomto smyslu spoléhat, což by jim napomohlo dosahovat cílů, jež by jinak nebyly reálné.
Member States should increasingly understand and rely on the EU as a power multiplier, which helps them achieve goals which they otherwise could not.
EU jako střed kontinentu: maximalizace její atraktivity
The EU as a continental hub: maximising the power of attraction
Unie 27 členských států sdružujících svou svrchovanost v zájmu společných rozhodnutí nicméně není automaticky světovou velmocí.
Yet a Union of 27 Member States pooling their sovereignty in order to reach common decisions is not an obvious global powerhouse.
Skutečnost, že EU přijímá rozhodnutí v oblasti zahraniční politiky jednomyslně, je obecně vnímána jako handicap.
The fact that EU decisions on foreign policy are taken by consensus is widely seen as a handicap.
Potenciál EU, pokud jde ouplatňování vlivu, závisí na naší schopnosti překonat odlišné národní zájmy formulováním společných postojů.
The EU’s power to influence depends on our ability to overcome divergent national interests through the shaping of common positions.
Evropská unie musí proto vytrvat v úsilí o větší koordinaci, aby vystupovala jednotně, nebo alespoň usměrňovala polyfonii našich hlasů.
The European Union must therefore persist in our efforts to achieve greater coordination in order to speak with one voice, or at least orchestrate our polyphony.
A to soudržným způsobem.
In a coherent way.
Tato „měkká síla“ je největší výhodou Unie. EU se musí prostřednictvím strategie nevýlučnosti a angažovanosti stát středem kontinentu.
This process will take time, but must start by improving the linkage between national and EU policies and by Member States increasing their participation in collective actions.
Tyto strategie byly s velkým úspěchem použity v jednotlivých vlnách rozšíření EU.
Through the sharing of national perspectives and experiences, these exchanges should make diversity a strength for EU foreign policy, not a weakness.
Tento proces bude vyžadovat určitý čas; nejprve je třeba zlepšit vazbu mezi politikami jednotlivých států a politikami EU a členské státy musí posílit svou účast na společné činnosti.
The EU must stay open to potential new members from Europe, assessing every candidacy on its own merits and compliance with the membership criteria.
To jsou skutečné hranice Evropy.
These are in fact the “true limits of Europe”.
V souladu s touto politikou angažovanosti a nevýlučnosti musí Unie dostát svým závazkům vůči současným oficiálním kandidátům včetně Turecka a pokračovat ve vyjednávacím procesu.
In line with this policy of engagement and inclusiveness, the Union must honour its commitments with regard to the current official candidates, including Turkey, and carry on with the negotiation process.
Zároveň by měla potenciálním budoucím kandidátům jako mezistupeň před zahájením přístupových jednání nabídnout rozsáhlé dohody.
At the same time, it should offer far-reaching agreements to potential future candidates as an intermediate stage prior to the launch of accession negociations.
Lisabonská smlouva přispěla v mnoha směrech k posílení nástrojů zahraniční politiky EU.
The Lisbon Treaty has helped in a number of ways to strengthen the EU’s foreign policy toolbox.
Například postup posílené spolupráce, bude-li používán s mírou, může fungovat jako zmírňující prostředek v případě, kdy budou přetrvávat neshody v důležitých otázkách.
For instance, the enhanced cooperation procedure, if used in moderation, can work as a palliative where divergences remain on important issues.
Plně rozvinuta aperso-nálně zajištěna by měla být nová Evropská služba pro vnější činnost, aby mohla napomáhat EU při stanovování společných zájmů a vypracovávání společných politik poté, co budou řádně zkoordinovány postoje jednotlivých států.
The new European External Action Service (EEAS) should be fully developed and staffed with a view to helping the EU iden-
Atraktivita EU musí také zůstat ústředním prvkem její rozvíjející se politiky sousedství.
The EU’s power of attraction must also remain the centre-piece of its evolving neighbourhood policy.
Návštěva Catherine Ashtonové (vpravo), vysoké představitelky Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku a místopředsedkyně Evropské komise, v Moskvě, kde se účastnila jednání Kvartetu pro Blízký východ. Zleva doprava: Tony Blair, zástupce Kvartetu pro Blízký východ, Hillary Rodham Clintonová, ministryně zahraničních věcí USA, Sergej Lavrov, ruský ministr zahraničních věcí a Pan Ki-Mun, generální tajemník OSN.
Visit by Catherine Ashton (right), High Representative of the Union for Foreign Affairs and Security Policy and Vice President of the EC, to Moscow, where she takes part in the Middle East Quartet meeting from left to right: Tony Blair, Middle East Quartet Representative, Hillary Rodham Clinton, US Secretary of State, Sergueï Lavrov, Russian Minister for Foreign Affairs and Ban Ki-Moon, UN Secretary General.
Foto: Evropská unie 2010 vnějším otázkám se však proces formulování politiky nesmí řídit pouze konkrétními událostmi.
Photo: European Union, 2010
EU by dále měla ve vztahu k Rusku uplatňovat politiku strategické koexistence, modernizace a rozvoje celého regionu.
Moreover, the EU should manage a strategic co-existence, modernisation and region-building policy with Russia.