natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Článek 220 odst. 2 písm. b) CKS stanoví, že se dodatečné zaúčtování cla vyplývajícího z celního dluhu neprovede, pokud částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit
Article 220(2)(b) of the CCC provides that subsequent entry in the accounts of duty resulting from a customs debt is not to occur where the amount of duty legally owed failed to be entered in the accounts as a result of an error on the part of the customs
2008 – VĚC C-204/07 P clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení.
2008 — CASE C-204/07 P authorities which could not reasonably have been detected by the person liable for payment, the latter for his part having acted in good faith and complied with all the provisions laid down by the legislation in force as regards the customs declaration.
Navrhovatelka je společnost založená podle italského práva a 95,1% dceřiná společnost společnosti Steinhauser GmbH se sídlem v Ravensburgu.
The appellant is a company incorporated under Italian law and a 95.1% subsidiary of Steinhauser GmbH, established in Ravensburg.
Hlavní činnost navrhovatelky spočívá ve zpracovávání dovážených koncentrátů ovocných šťáv, současně se navrhovatelka zabývá dovozem těchto produktů do Itálie.
The appellant’s core business consists in processing imported fruit juice concentrates and it is also an importer of such products in Italy.
Podle skutkových zjištění Soudu navrhovatelka mezi 5. dubnem 1995 a 20. listopadem 1997 dovezla koncentráty jablečné a hruškové šťávy, deklarované jako dovezené a pocházející z Turecka, a uvedla je do volného oběhu ve Společenství.
According to the facts as stated by the Court of First Instance, between 5 April 1995 and 20 November 1997 the appellant imported and put into free circulation in the Community apple and pear juice concentrates declared as being from and originating in Turkey.
Celní služba v Ravenně (Itálie) provedla dodatečnou kontrolu dokumentů, která se týkala pravosti osvědčení A. TR. 1 D141591, předloženého žalobkyní při jednom z dovozů, ke kterým došlo ve výše zmíněném období.
The customs services in Ravenna (Italy) carried out a postclearance documentary check on the authenticity of A.TR.1 certificate D 141591 submitted by the appellant in the course of one of the import operations for the abovementioned period.
Podle ustanovení použitelných v této oblasti byla tureckým orgánům zaslána žádost o ověření pravosti uvedeného osvědčení.
In accordance with the relevant provisions, the request for verification of the authenticity of that certificate was sent to the Turkish authorities.
Dopisem ze dne 15. května 1998 informovaly turecké orgány celní službu v Ravenně, že z provedené kontroly vyplývá, že osvědčení není pravé, jelikož nebylo vydáno tureckými celními orgány.
By letter of 15 May 1998, the Turkish authorities notified the Ravenna customs ser -vices that the checks carried out showed that that certificate was not authentic since it had not been issued by the Turkish customs authorities.
V důsledku toho provedly italské orgány dodatečnou kontrolu 103 osvědčení A. TR. 1 předložených žalobkyní při různých dovozech.
Consequently, the Italian authorities carried out postclearance checks on 103 A.TR.1 certificates submitted by the appellant in the course of various import operations.
Dopisem ze dne 10. července 1998 informovalo stálé zastoupení Turecké republiky při Evropské unii (dále jen „stálé zastoupení Turecka“) Komisi o tom, že dvacet dvě osvědčení A. TR. 1 předložená žalobkyní a uvedená v příloze k tomuto dopisu, která se týkala vývozů turecké společnosti Akman do Itálie, jsou chybná.
By letter of 10 July 1998, the Permanent Representation of the Republic of Turkey to the European Union (‘the Turkish Permanent Representation’) notified the Commission that 22 A.TR.1 certificates submitted by the appellant, listed in an annex to that letter and concerning exports by the Turkish company Akman to Italy, were ‘false’.
V návaznosti na tento dopis uskutečnila Koordinační jednotka Komise pro boj proti podvodům (UCLAF), předchůdce Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF), mezi 12. a 15. říjnem 1998, jakož i mezi 30. listopadem a 2. prosincem 1998 inspekce v Turecku.
Following that letter, between 12 and 15 October 1998 and between 30 November and 2 December 1998, the European Commission’s Unit for the Coordination of Fraud Prevention (UCLAF), the predecessor to the European Anti-Fraud Office (OLAF), carried out checks in Turkey.
Dopisem ze dne 8. března 1999 informovalo stálé zastoupení Turecka celní službu v Ravenně, že třicet dvě osvědčení A. TR. 1 předložená žalobkyní (dále jen „sporná osvědčení“), zahrnující osmnáct osvědčení, jejichž výčet byl podán v příloze k dopisu ze dne 10. července 1998, nebyla správná a nebyla ani vystavena, ani potvrzena tureckými orgány.
By letter of 8 March 1999, the Turkish Permanent Representation notified the customs services in Ravenna that 32 A.TR.1 certificates submitted by the appellant (‘the certificates at issue’), including 18 of the certificates listed in the annex to the letter of 10 July 1998, were not in order and had been neither issued nor validated by the Turkish authorities.
Uvedená osvědčení byla označena v příloze tohoto dopisu.
Those certificates were identified in the annex to that letter.
Následně byla nepravost nebo nesprávnost značného počtu osvědčení A. TR. 1 předmětem rozsáhlé korespondence mezi Komisí, tureckými orgány a italskými orgány, jejíž součást tvoří zejména dopisy tureckých orgánů ze dne 22. dubna 1999 a 16. července 1999.
Thereafter, the inauthentic or irregular nature of a significant number of A.TR.1 certificates was the subjectmatter of a large amount of correspondence between the Commission, the Turkish authorities and the Italian authorities, correspondence which included, inter alia, the Turkish authorities’ letters of 22 April 1999 and 16 July 1999.
Italské celní orgány se domnívaly, že z veškeré této korespondence vyplývá, že turecké orgány mají za to, že je čtyřicet osm osvědčení A. TR. 1 – včetně sporných osvědčení – buďto nepravých, nebo nesprávných.
The Italian authorities took the view that it was clear from all the correspondence that the Turkish authorities considered 48 A.TR.1 certificates, including the certificates at issue, to be either inauthentic or irregular.
V projednávané věci byla sporná osvědčení považována za „nepravá“, jelikož nebyla ani vydána, ani potvrzena tureckými celními orgány.
In the present case, the certificates at issue were considered to be ‘forged’, given that they had been neither issued nor validated by Turkish customs offices.
Naopak dalších šestnáct osvědčení (odpovídajících clu v celkové hodnotě 1 904 763 758 ITL, tj. 983 728,38 eur) bylo kvalifikováno jako „neplatná“, jelikož, třebaže byla vydána tureckými celními orgány, dotčené zboží nepocházelo z Turecka.
On the other hand, the 16 other certificates (corresponding to customs duties totalling ITL 1 904 763 758 or EUR 983 728.38) were classified as invalid, given that, whilst they had been issued by the Turkish customs authorities, the goods concerned did not originate in Turkey.
Jelikož všech čtyřicet osm osvědčení bylo kvalifikováno jako nepravá nebo neplatná, nelze na zboží, k němuž se vztahují, uplatňovat preferenční zacházení poskytované na dovozy tureckých zemědělských produktů.
Since all 48 certificates had been classified as either ‘forged’ or ‘invalid’, the goods to which they related could not qualify for the preferential treatment accorded to imported Turkish agricultural products.
V důsledku toho italská celní správa požadovala po navrhovatelce uhrazení dlužného cla v celkové výši 5 200 954 129 ITL, tj. 2 686 068,63 eur.
Accordingly, the Italian customs administration demanded the sum of ITL 5 200 954 129 or EUR 2 686 068.63 from the appellant by way of unpaid customs duties.
Dopisem ze dne 3. června 2002 požádala Komise o určité doplňující informace italské orgány, které odpověděly dopisem ze dne 7. června 2002.
By letter of 3 June 2002, the Commission requested certain additional information from the Italian authorities, which replied by letter of 7 June 2002.
Před přijetím konečného rozhodnutí Komise nicméně vyzvala navrhovatelku k tomu, aby jí předala své případné vyjádření a aby nahlédla do spisu a seznámila se s nedůvěrnými dokumenty.
Before taking a final decision, however, the Commission invited the appellant to advise it of any observations it may have and to have access to the file so that it could inspect the non-confidential documents.
Dne 6. srpna 2002 nahlédli zástupci navrhovatelky v prostorách Komise do správního spisu.
On 6 August 2002, the appellant’s representatives consulted the administrative file at the Commission’s offices.
Komise zaprvé dospěla k závěru, že je odůvodněné provést zaúčtování dovozního cla, které bylo předmětem žádosti.
Firstly, the Commission concluded that it was appropriate to enter in the accounts the import duties that were the subjectmatter of the claim.
Zadruhé však Komise dospěla k závěru, že je odůvodněné přikročit k „vrácení“ dovozního cla, pokud jde o část žádosti týkající se šestnácti „neplatných“ osvědčení, jelikož se navrhovatelka ve vztahu k nim nachází ve zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Secondly, the Commission concluded that it was appropriate to ‘repay’ import duties in respect of the part of the claim relating to the 16 invalid certificates since, in that regard, the appellant was in a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
Zatřetí, co se týče sporných osvědčení, Komise naopak došla k závěru, že žalobkyní uplatňované okolnosti nemohou zakládat zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Thirdly, with regard to the certificates at issue, the Commission concluded, on the other hand, that the circumstances relied on by the appellant could not give rise to a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
V důsledku toho Komise v článku 2 sporného rozhodnutí rozhodla, že není odůvodněné přikročit k „vrácení“ příslušného dovozního cla ve výši 1 702 340,25 eur.
Consequently, in Article 2 of the contested decision, the Commission decided that it was not appropriate to ‘repay’ the import duties relating to those certificates, amounting to EUR 1 702 340.25.
Žaloba před Soudem a napadený rozsudek
The proceedings before the Court of First Instance and the judgment under appeal
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 29. ledna 2003 podala navrhovatelka žalobu proti Komisi směřující ke zrušení článku 2 sporného rozhodnutí.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 29 January 2003, the applicant sought the annulment of Article 2 of the contested decision.
Soud žalobu zamítl v celém rozsahu.
The Court of First Instance dismissed the action in its entirety.
Svým prvním žalobním důvodem navrhovatelka uplatňovala porušení svých práv obhajoby v průběhu správního řízení tím, že jí sice byl umožněn přístup ke spisu obsahujícímu dokumenty, na kterých Komise založila sporné rozhodnutí, ale neměla přístup k dokumentům, které měly rozhodující důležitost při celkovém posouzení skutkového stavu provedeném Komisí.
By it first plea, the applicant maintained that its rights of defence were infringed during the administrative procedure in that, although it had access to the file containing the documents on which the Commission had based the contested decision, it did not have access to documents which had a decisive influence on the Commission’s overall assessment of the situation.
Soud však tento žalobní důvod zamítl z důvodů uvedených v bodech 87 až 102 napadeného rozsudku.
However, the Court of First Instance dismissed that plea on the grounds set out in paragraphs 87 to 102 of the judgment under appeal.
K druhému žalobnímu důvodu
The second plea
Druhý žalobní důvod vycházející z porušení čl. 239 CKS se skládá ze čtyř částí.
The second plea, alleging infringement of Article 239 of the CCC, is composed of four parts.
První část se týká nesprávné kvalifikace průvodního osvědčení A. TR. 1 D437214.
The first part concerns incorrect classification of A.TR.1 movement of goods certificate D 437214.
Druhá a třetí část pojednávají o závažných nesplněních povinností přičítaných tureckým orgánům a Komisi, s cílem prokázat existenci zvláštní situace ve smyslu zmíněného článku.
The second and third parts set out, respectively, serious deficiencies attributable to the Turkish authorities and to the Commission in order to establish that there was a special situation for the purposes of that article.
Konečně čtvrtá část se týká neexistence hrubé nedbalosti na straně navrhovatelky a posouzení obchodních rizik.
Lastly, the fourth part concerns lack of obvious negligence on the part of the applicant and the assessment of commercial risks.
Ohledně první části tohoto žalobního důvodu Soud poté, co připomněl, že určení původu zboží je založeno na rozdělení pravomocí mezi orgány státu vývozu a státu dovozu, přičemž původ určují orgány státu vývozu, nejprve zkoumal korespondenci mezi Komisí a italskými a tureckými orgány.
As regards the first part of that plea, after pointing out that determination of the origin of goods is based on a division of powers between the authorities of the exporting country and those of the importing country, inasmuch as origin is established by the authorities of the exporting country, the Court of First Instance first examined the correspondence exchanged between the Commission and the Italian and Turkish authorities.
Soud k tomu v bodě 122 napadeného rozsudku uvedl, že Komise v části sporného rozhodnutí týkající se dotčených osvědčení vycházela především z dopisu tureckých orgánů ze dne 8. března 1999 zaslaného celní službě v Ravenně.
In this connection, the Court of First Instance noted, in paragraph 122 of the judgment under appeal, that, with regard to the part of the contested decision concerning the certificates at issue, the Commission based its decision essentially on the Turkish authorities’ letter of 8 March 1999 to the Ravenna customs services.
Soud ovšem při porovnání obsahu tohoto dopisu s obsahem pozdějších sdělení tureckých orgánů konstatoval v bodech 124 až 128 napadeného rozsudku, že posouzení osvědčení D437214 nebylo zcela jednoznačné a že Komise před přijetím sporného rozhodnutí nemohla platně dojít k závěru, že je toto osvědčení padělané.
However, in comparing the wording of that letter and the wording of subsequent communications from the Turkish authorities, the Court of First Instance pointed out, in paragraphs 124 to 128 of the judgment under appeal, that there were ambiguities as to the classification of certificate D 437214 and that the Commission had not been in a position properly to conclude that that certificate had been forged prior to the adoption of the contested decision.
Na základě dopisu ze dne 22. srpna 2003, to znamená z doby po vydání sporného rozhodnutí, v němž turecké orgány potvrdily své závěry obsažené v jejich dopisu ze dne 8. března 1999, však Soud rozhodl, že tato úvaha sama o sobě nepostačuje
However, on the basis of a letter of 22 August 2003, and thus subsequent to the contested decision, in which the Turkish authorities confirmed the conclusions set out in their letter of 8 March 1999, the Court of First Instance held that that
2008 – VĚC C-204/07 P ke zrušení sporného rozhodnutí, neboť navrhovatelka neměla legitimní zájem na zrušení rozhodnutí z důvodu právní vady v případě, kdy zrušení rozhodnutí mohlo vést pouze k nahrazení zrušeného rozhodnutí novým rozhodnutím s totožným obsahem.
2008 — CASE C-204/07 P consideration did not, of itself, suffice to annul the contested decision because the applicant had no legitimate interest in the annulment of a decision on the ground of a procedural defect, where annulment of the decision could only lead to the adoption of another decision identical in substance to the decision annulled.
Soud poté zkoumal druhou část žalobního důvodu, která se týká různých tvrzení ohledně nesplnění povinnosti tureckých orgánů, jež vycházejí zejména z teze, podle které turecké orgány sporná osvědčení skutečně vydaly a potvrdily.
Next, the Court of First Instance examined the second part of the second plea relating to various claims that there were deficiencies attributable to the Turkish authorities which are essentially based on the proposition that those authorities did in fact issue and endorse the certificates at issue.
V této souvislosti Soud nejprve v bodech 150 až 152 napadeného rozsudku uvedl, že jednak zjištění, zda jsou dokumenty vydané tureckými orgány pravé nebo padělané, přísluší pouze těmto orgánům, a jednak tyto orgány dospěly k závěru, že sporná osvědčení jsou padělaná; poté zamítl tvrzení navrhovatelky, že otisky razítek a podpisy na sporných osvědčeních prokazují, že tato osvědčení byla zřejmě vydána a potvrzena tureckými orgány.
In that regard, the Court of First Instance, after observing, in paragraphs 150 to 152 of the judgment under appeal that, firstly, it lay within the exclusive competence of the Turkish authorities to determine whether documents they had issued were original or forged and that, secondly, those authorities had concluded that the certificates at issue were forged, rejected the applicant’s argument that the impressions of the stamps and signatures applied to the certificates at issue demonstrate that they were in all likelihood issued and authenticated by the Turkish authorities.
Konečně uvedl, že vedení rejstříků osvědčení vydaných tureckými orgány není výslovně požadováno ani v Dohodě o přidružení, ani v prováděcích pravidlech k této dohodě.
Lastly, the Court of First Instance also observed that neither the Association Agreement nor the implementation provisions expressly provide that registers of certificates issued by the Turkish authorities are to be kept.
Nicméně měl za to, že to neznamená, že by se jednalo o osvědčení pravá, neboť padělatelé mají veškerý zájem na tom, aby pro padělaná osvědčení použili registrační číslo, které odpovídá správnému osvědčení.
However, it considered that that did not mean that the certificates were authentic because forgers would have every interest in using on forged certificates a registration number which corresponded with a lawful certificate.
Ohledně třetí části druhého žalobního důvodu, která se týká řady tvrzených porušení povinností Komise, se Soud opřel o šetření provedená UCLAF v Turecku a rozhodl, že Komise účinně dohlížela na správné uplatňování Dohody o přidružení.
As regards the third part of the second plea, relating to a raft of claims in respect of failings attributable to the European Commission, the Court of First Instance relied on investigations carried out by UCLAF in Turkey to come to the conclusion that the Commission had in fact ensured that the Association Agreement was properly implemented.
Soud rovněž v bodě 240 napadeného rozsudku uvedl, že navrhovatelka nebyla s to podat důkaz, že by Komise v rámci úřední pomoci dohodnuté s Tureckou republikou narazila na obtíže, jež by odůvodňovaly, aby se obrátila na Radu nebo Smíšený výbor celní unie ES-Turecko (dále jen „smíšený výbor“).
The Court of First Instance also stated, in paragraph 240 of the judgment under appeal, that the applicant had not been able to establish that the Commission had encountered difficulties concerning the administrative assistance agreed upon with the Turkish authorities which would have justified bringing the matter before the Association Council or the EC-Turkey Customs Union Joint Committee (‘the Joint Committee’).
Soud poté rozhodl, že ani Dohoda o přidružení, ani rozhodnutí Rady přidružení, ani použitelná právní úprava Společenství nestanoví povinnost předávání vzorů razítek a podpisových vzorů mezi smluvními stranami, ani povinnost varování dovozců pro případ pochybností o řádnosti celních úkonů, které jimi byly provedeny v rámci režimu preferenčního zacházení, ani povinnost UCLAF použít určitou vyšetřovací metodu.
Thereafter, the Court of First Instance held that the Association Agreement, the decisions of the Association Council and the applicable Community legislation did not lay down any obligation for specimens of stamps and signatures to be sent from one Contracting Party to another, for importers to be warned of doubts as to the validity of customs transactions effected by those importers under the system of preferential treatment and for UCLAF to adopt a particular method of investigation.
Co se týče čtvrté části druhého žalobního důvodu, která vychází z neexistence hrubé nedbalosti navrhovatelky, Soud ji zamítl jako neúčinnou poté, co konstatoval, že Komise nezaujala v části napadeného rozsudku o padělaných osvědčeních stanovisko k otázce péče nebo nedbalosti navrhovatelky.
As for the fourth part of the second plea, relating to the lack of obvious negligence on the part of the applicant, the Court of First Instance rejected it as being of no consequence after pointing out that the Commission did not, in the part of the contested decision dealing with the certificates at issue, express its view on the issue of the applicant’s due care or negligence.
K navrhovaným procesně organizačním a důkazním opatřením
Measures of organisation of procedure and measures of inquiry required
Konečně, Soud zamítl předkládané důkazní prostředky a žalobkyní požadovaná provádění důkazů, jako například návrh vyzvat Komisi k předložení veškerých dokumentů, o kterých se navrhovatelka domnívá, že do nich nemohla nahlédnout v rámci přístupu ke správnímu spisu.
Lastly, the Court of First Instance rejected the evidence offered in support and the measures of inquiry sought by the applicant such as, inter alia, its request to call upon the Commission to produce all the documents which the applicant considers it was not able to consult when it was given access to the administrative file.
Ve svém kasačním opravném prostředku navrhovatelka žádá, aby Soudní dvůr:
By its appeal the appellant claims that the Court should:
– vyhověl návrhům předloženým v prvním stupni řízení; podpůrně vrátil věc Soudu prvního stupně k rozhodnutí ve věci samé;
— allow the claims made at first instance, or in the alternative, refer the case back to the Court of First Instance for it to rule on the substance of the case;
– vyhověl návrhům na organizační procesní opatření předloženým navrhovatelkou dne 28. ledna 2003, 4. srpna 2003 a 11. srpna 2003, jakož i
— allow the requests for measures of organisation of procedure made by the appellant in its written pleadings of 28 January 2003, 4 August 2003 and 11 August 2003, and
– uložil žalované v prvním stupni náhradu nákladů řízení.
— order the defendant at first instance to pay the costs.
Komise žádá, aby Soudní dvůr:
The Commission contends that the Court should:
– vyhověl návrhovým žádáním, která Komise předložila v prvním stupni a
— uphold the form of order which the Commission sought at first instance; and
– uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení v prvním stupni.
— order the appellant to pay the costs, including the costs incurred at first instance.
Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uplatňuje devět důvodů.
The appellant puts forward nine grounds of appeal.
Zaprvé tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení svým určením rozdělení pravomocí mezi stát vývozu a stát dovozu, jelikož turecké orgány nemají –
First, it submits that the Court of First Instance made an error of law in determining the division of powers between the exporting country and the importing country in
2008 – VĚC C-204/07 P na rozdíl od toho, co Soud rozhodl – výlučnou příslušnost pro zkoumání pravosti sporných osvědčení
2008 — CASE C-204/07 P so far as the Turkish authorities do not, contrary to what was held by the Court of First Instance, have exclusive competence to determine whether the certificates at issue are authentic or not.
Zadruhé se navrhovatelka dovolává porušení svého práva na nahlížení do spisu, které nemůže být omezeno pouze na dokumenty, na nichž Komise založila své sporné rozhodnutí.
Secondly, the appellant submits that there was infringement of its right of access to the file, which cannot be restricted to only the documents on which the Commission based the contested decision.