natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Takové rozdílné zacházení se společ-nostmi-rezidenty v závislosti na místě usazení společnosti, která jim jakožto člen statutárního orgánu poskytla úvěr, totiž představuje omezení svobody usazování, jelikož činí méně atraktivním výkon této svobody pro společnosti usazené v jiných členských státech, které by v důsledku toho mohly upustit od řízení společnosti v členském státě, který přijímá toto opatření, ba dokonce upustit od nabytí, založení nebo zachování dceřiné společnosti v uvedeném členském státě.
Such a difference in treatment between resident companies according to the place of establishment of the company which, as director, has granted them a loan constitutes an obstacle to the freedom of establishment if it makes it less attractive for companies established in other Member States to exercise that freedom and they may, in consequence, refrain from managing a company in the Member State which enacts that measure, or even refrain from acquiring, creating or maintaining a subsidiary in that Member State.
Jsou-li úroky zaplacené společnostem-nerezidentům překvalifikovány na dividendy, jestliže takovou
LAMMERS & VAN CLEEFF as they exceed such a limit, it cannot be ruled out that that reclassification will also apply to interest paid on loans granted on an arm’s length basis. (see paras 23, 32-34, operative part)
2008 – VĚC C-105/07
2008 — CASE C-105/07
Ve věci C-105/07, jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgie) ze dne 17. ledna 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 22. února 2007, v řízení
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgium), made by decision of 17 January 2007, received at the Court on 22 February 2007, in the proceedings
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát), ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, G. Arestis (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
THE COURT (Fourth Chamber), composed of K. Lenaerts, President of the Chamber, G. Arestis (Rapporteur), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský and T. von Danwitz, Judges,
* Jednací jazyk: nizozemština.
* Language of the case: Dutch.
LAMMERS & VAN CLEEFF generální advokátka: J. Kokott, vedoucí soudní kanceláře: R. Grass, s přihlédnutím k písemné části řízení, s ohledem na vyjádření předložená: — za Lammers & Van Cleeff N. V. D. Merckxem, advocaat, — za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a A. Weimarem, jako zmocněnci, s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska, vydává tento
— NV Lammers & Van Cleeff, by D. Merckx, advocaat, — the Commission of the European Communities, by R. Lyal and A. Weimar, acting as Agents, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion, gives the following
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 ES, 43 ES, 46 ES, 48 ES, 56 ES a 58 ES.
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Articles 12 EC, 43 EC, 46 EC, 48 EC, 56 EC and 58 EC.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Lammers & Van Cleeff N. V., jejíž sídlo je v Belgii (dále jen „belgická dceřiná společnost“), a Belgische Staat (belgický stát) ve věci vyměření korporační daně odpovídající zdaňovacím rokům 1996 a 1997. Právní rámec
The reference has been made in the context of proceedings between NV Lammers & Van Cleeff, the company seat of which is in Belgium (‘the Belgian subsidiary’), and the Belgische Staat (Belgian State) concerning payment of corporation tax for the assessment years 1996 and 1997. Legal context
Článek 18 první pododstavec třetí bod zákoníku o daních z příjmů z roku 1992, koordinovaného královskou vyhláškou ze dne 10. dubna 1992 (Moniteur belge ze dne 30. července 1992, s.
Article 18(1), point 3, of the Income Tax Code 1992, consolidated by the Royal Decree of 10 April 1992 (Belgisch Staatsblad of 30 July 1992, p.
17120), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „CIR 1992“) stanovil:
17120), in the version in force at the time of the facts in the main proceedings (‘the ITC 1992’), provided:
„Dividendy zahrnují:
‘Dividends shall include:
3º úroky ze záloh, jestliže je překročena jedna z následujících mezí a v rozsahu tohoto překročení:
3. interest on loans where one of the following limits is exceeded and to the extent of that excess:
— buď mez stanovená v článku 55,
— either the limit set out in Article 55,
LAMMERS & VAN CLEEFF — nebo jestliže na začátku zdanitelného období celková výše zúročitelných záloh převyšuje splacený kapitál zvýšený o rezervní fondy podléhající dani.“
LAMMERS & VAN CLEEFF — or the total of the interest-bearing loans is higher than the paid-up capital plus taxed reserves at the beginning of the taxable period.’
Článek 18 druhý pododstavec CIR 1992 stanovil:
Article 18(2) of the ITC 1992 provided:
„Za zálohu se považuje jakákoli pohledávka, kterou představují cenné papíry či nikoli, jejímž věřitelem je člen statutárního orgánu kapitálové společnosti, za touto společností, nebo jejímž věřitelem je společník osobní společnosti za touto společností, jakož i jakákoli pohledávka, jejímž věřitelem je jejich manžel či manželka či jejich děti za těmito společnostmi, jestliže člen statutárního orgánu, společník nebo jejich manžel či manželka mají zákonné právo užívat příjmy těchto dětí, s výjimkou:
‘Loan includes any claim, whether or not represented by securities, of a director of a capital company against that company, or of a partner of a partnership against that partnership, and any claim, against those firms, of his spouse or of his children if the director, partner or his spouse are legally entitled to the income of the children, except for:
1º obligací vydaných na základě veřejné výzvy k upisování;
1. bonds issued by a public call for savings;
2º pohledávek za družstevními společnostmi, které jsou schváleny Conseil national de la coopération;
2. claims against cooperative companies recognised by the National Council of cooperatives;
3º pohledávek, jejichž věřitelem jsou členové statutárního orgánu nebo společníci, kteří jsou společnostmi uvedenými v článku 179.“
3. claims of directors and partners which are companies referred to in Article 179.’
Článek 179 CIR 1992 zněl následovně:
Article 179 of the ITC 1992 was worded as follows:
„Korporační dani podléhají společnosti-rezidenti, jakož i od 1. ledna 1995 obecní spořitelny uvedené v článku 124 nového obecního zákona.“
‘Resident companies and, from 1 January 1995, the communal savings banks referred to in Article 124 of the New Communal Law shall be subject to corporation tax.’
Článek 55 CIR 1992 zejména stanoví, že úroky z obligací, úvěrů, pohledávek, vkladů a jiných titulů představujících půjčky jsou zohledněny jako výdaje na dosažení příjmů pouze v rozsahu, v němž nepřekračují částku odpovídající sazbě uplatňované na trhu s ohledem na zvláštní skutečnosti vlastní posuzování nebezpečí spojeného s transakcí, a zejména na finanční situaci dlužníka a délku trvání půjčky.
Article 55 of the ITC 1992 provides inter alia that interest on bonds, loans, claims, deposits and other financial instruments equivalent to loans is to be treated as professional expenses only to the extent to which it does not exceed an amount corresponding to the market rate having regard to the particular factors specific to the assessment of the risk connected with the transaction and, in particular, the financial situation of the debtor and the duration of the loan.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
The main proceedings and the question referred
Belgická dceřiná společnost byla založena dne 25. července 1991.
The Belgian subsidiary was established on 25 July 1991.
K tomuto datu byli v souladu s platnými právními předpisy jmenováni tři členové statutárního orgánu, a to dva akcionáři belgické dceřiné společnosti, jakož i mateřská společnost B. V. Lammers & Van Cleeff, usazená v Nizozemsku. 8
On that date, and in accordance with the applicable statutory provisions, three directors were appointed, namely the two shareholders of the Belgian subsidiary and the parent company BV Lammers & Van Cleeff, established in the Netherlands. 8
Z důvodu pohledávky mateřské společnosti B. V. Lammers & Van Cleeff za belgickou dceřinou společností jí tato dceřiná společnost zaplatila úroky. Podle čl. 18 prvního pododstavce třetího bodu druhé odrážky CIR 1992 byly tyto úroky belgickými daňovými orgány částečně považovány za dividendy a byly jako takové zdaněny. 9
Pursuant to a claim of the parent company BV Lammers & Van Cleeff against the Belgian subsidiary, the subsidiary paid interest to it. In accordance with the second indent of Article 18(1), point 3, of the ITC 1992, that interest was considered by the Belgian tax authorities in part to be dividends and was assessed as such. 9
Belgická dceřiná společnost následně proti dotčeným zdaněním podala stížnosti k řediteli přímých daní Antverpy II.
The Belgian subsidiary then lodged objections against the assessments at issue before the Director of Direct Taxation, Antwerp II.
Rozhodnutím ze dne 17. června 2002 tento ředitel sporná zdanění ponechal v platnosti. Dne 16. září 2002 belgická dceřiná společnost podala k rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen žalobu směrující ke zrušení uvedeného rozhodnutí.
By decision of 17 June 2002 the latter upheld the disputed assessments.
V předkládacím rozhodnutí tento soud uvádí, že z čl. 18 druhého pododstavce třetího bodu CIR 1992 vyplývá, že úroky nejsou překvalifikovány na dividendy, a nejsou tedy zdanitelné, pokud jsou zaplaceny členovi statutárního orgánu, který je belgickou společností, zatímco tyto úroky jsou překvalifikovány na dividendy, a jsou tedy zdanitelné, pokud jsou zaplaceny členovi statutárního orgánu, který je zahraniční společností.
In its order for reference, the rechtbank states that it follows from Article 18(2), point 3, of the ITC 1992 that interest payments are not reclassified as dividends and thus are not taxable if made to a director which is a Belgian company, whereas those interest payments are reclassified as dividends, and thus taxable, if made to a director which is a foreign company.
Za těchto podmínek se rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
In those circumstances, the rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
18 [prvního pododstavce] třetího bodu a [druhého pododstavce] třetího bodu [CIR 1992], ve znění použitelném v rozhodné době z hlediska skutečností projednávané věci, podle nichž úroky nebyly překvalifikovány na dividendy, a nebyly tedy zdanitelné, pokud byly tyto úroky zaplaceny členovi statutárního orgánu, který byl belgickou společností, zatímco tyto úroky byly za stejných okolností překvalifikovány na dividendy, a byly tedy zdanitelné, pokud byly tyto úroky zaplaceny členovi statutárního orgánu, který byl zahraniční společností?“
‘Do Articles 12 EC, 43 EC, 46 EC, 48 EC, 56 EC and 58 EC preclude Belgian national statutory rules, as set out in the then applicable Articles 18(1), point 3, and 18(2), point 3, of the Income Tax Code 1992, whereby interest payments were not reclassified as dividends, and were therefore not taxable, if those interest payments were made to a director which was a Belgian company, whereas in the same circumstances those interest payments were reclassified as dividends, and therefore taxable, if they were made to a director which was a foreign company?’
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že i když přímé daně spadají do pravomoci členských států, členské státy musejí nicméně při jejím výkonu dodržovat právo Společenství a zdržet se jakékoli diskriminace na základě státní příslušnosti (viz zejména rozsudky ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další,
As a preliminary point, it must be remembered that, according to settled caselaw, although direct taxation falls within their competence, Member States must none the less exercise that competence consistently with Community law and avoid any discrimination on grounds of nationality (see, inter alia, Joined Cases C-397/98
Předkládající soud ve své předběžné otázce odkazuje na články 12 ES, 43 ES, 46 ES, 48 ES, 56 ES a 58 ES.
The national court refers in its question to Articles 12 EC, 43 EC, 46 EC, 48 EC, 56 EC and 58 EC.
V tomto ohledu je třeba uvést, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že se článek 12 ES, který stanoví obecnou zásadu zákazu jakékoli diskriminace na základě státní příslušnosti, autonomně uplatňuje pouze v situacích upravených právem Společenství, pro něž Smlouva o ES nestanoví zvláštní pravidla o zákazu diskriminace.
In this respect, it must be stated that it follows from the caselaw that the general prohibition of all discrimination on grounds of nationality laid down by Article 12 EC applies independently only to situations governed by Community law for which the EC Treaty lays down no specific rules of non-discrimination.
Smlouva přitom taková zvláštní pravidla v oblasti týkající se svobody usazování a volného pohybu kapitálu stanoví zejména v článcích 43 ES a 56 ES (viz zejména výše uvedený rozsudek Metallgesellschaft a další, body 38 a 39, jakož i rozsudek ze dne 11. října 2007, Hollmann, C-443/06, Sb. rozh. s. I-8491, body 28 a 29).
The Treaty lays down in Articles 43 EC and 56 EC, in particular, such specific rules in relation to freedom of establishment and the free movement of capital (see, inter alia, Metallgesellschaft and Others, paragraphs 38 and 39, and Case C-443/06 Hollmann [2007] ECR I-8491, paragraphs 28 and 29).
Vzhledem k tomu, že se předkládající soud táže Soudního dvora na výklad jak článku 43 ES týkajícího se svobody usazování, tak článku 56 ES týkajícího se volného pohybu kapitálu, je třeba určit, zda se na takové právní předpisy členského státu, jaké jsou předmětem věci v původním řízení, které stanoví, že se úroky od společnosti-rezi-denta zdaní jakožto dividendy pouze tehdy, když jsou zaplaceny členovi statutárního orgánu nebo společníkovi, kterým je společnost-nerezident, mohou vztahovat tyto svobody.
In so far as the rechtbank is putting a question to the Court as to the interpretation of both Article 43 EC on freedom of establishment and Article 56 EC on the free movement of capital, the Court must determine whether legislation of a Member State such as that at issue in the main proceedings, which provides for taxation of interest payments, as dividends, of a resident company only if they are made to a director or to a partner which is a nonresident company, is liable to fall within the scope of those freedoms.
V projednávaném případě ze spisu vyplývá, že úroky zaplacené belgickou dceřinou společností byly překvalifikovány na dividendy, neboť se vztahují k úvěru, který poskytla mateřská společnost-nerezident, jež je členem statutárního orgánu uvedené dceřiné společnosti.
In this instance, it is apparent from the case-file that the interest payments made by the Belgian subsidiary were reclassified as dividends because they relate to a loan granted by a nonresident parent company which is a director of that subsidiary.
Dotčenou právní úpravu je tedy třeba posoudit nejprve z hlediska ustanovení Smlouvy týkajících se svobody usazování.
It is therefore necessary to examine the rules at issue, first, from the perspective of the Treaty provisions on freedom of establishment.
Pokud jde o společnosti, jejich sídlo ve smyslu článku 48 ES slouží k určení, podobně jako státní příslušnost fyzických osob, jejich vazby s právním řádem určitého státu.
In the case of companies, their registered office for the purposes of Article 48 EC serves, in the same way as nationality in the case of individuals, as the connecting factor with the legal system of a State.
Připuštění toho, že by členský stát usazení dceřiné společnosti mohl volně uplatňovat rozdílné zacházení na tuto dceřinou společnost z toho pouhého důvodu, že se sídlo její mateřské společnosti nachází v jiném členském státě, by zbavilo článek 43 ES jeho smyslu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. července 1993, Commerzbank, C-330/91, Recueil, s. I-4017, bod 13; výše uvedené rozsudky Metallgesellschaft a další, bod 42, jakož i Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 37).
Acceptance of the proposition that the Member State in which a subsidiary seeks to establish itself may freely apply different treatment merely by reason of the fact that the registered office of its parent company is situated in another Member State would deprive Article 43 EC of all meaning (see, to that effect, Case C-330/91 Commerzbank [1993] ECR I-4017, paragraph 13; Metallgesellschaft and Others, paragraph 42; and Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, paragraph 37).
Cílem svobody usazování tak je zaručení výhody tuzemského zacházení v hostitelském členském státě tím, že zakazuje jakoukoli diskriminaci založenou na místě sídla společností (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Saint-Gobain ZN, bod 35, a Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 37).
Freedom of establishment thus aims to guarantee the benefit of national treatment in the host Member State, by prohibiting any discrimination based on the place in which companies have their seat (see, to that effect, Saint-Gobain ZN, paragraph 35, and Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, paragraph 37).
V projednávané věci je třeba uvést, že vnitrostátní právní předpisy, které jsou předmětem věci v původním řízení, zavádějí, pokud jde o zdanění úroků, které z titulu
In the present case, the national legislation at issue in the main proceedings introduces, as regards the taxation of interest paid by a resident company in respect of
2008 – VĚC C-105/07 pohledávky společnost-rezident zaplatila členovi statutárního orgánu, který je společností, rozdílné zacházení podle toho, zda má tato společnost sídlo v Belgii, či nikoli.
2008 — CASE C-105/07 a claim to a director which is a company, a difference in treatment according to whether or not the latter company has its seat in Belgium.
Z uvedených právních předpisů totiž vyplývá, že úroky, které společnost zaplatila členovi statutárního orgánu, který je společností-rezidentem, nejsou překvalifikovány na dividendy, a z tohoto důvodu nejsou zdanitelné, i když překračují jednu ze dvou mezí stanovených v čl. 18 prvním pododstavci třetím bodu CIR 1992.
It follows from that legislation that interest payments made by a company to a director which is a resident company are not reclassified as dividends and are, on that basis, not taxable, even if they exceed one of the two limits laid down in Article 18(1), point 3, of the ITC 1992.
Naproti tomu, jestliže překračují jednu z těchto mezí, jsou úroky, které společnost zaplatila členovi statutárního orgánu, který je společností-nerezidentem, překvalifikovány na dividendy, a jsou z tohoto důvodu zdanitelné.
By contrast, where they exceed one of those limits, the interest payments made by a company to a director which is a nonresident company are reclassified as dividends and are, on that basis, taxable.
Společnosti řízené členem statutárního orgánu, který je společností-nerezidentem, jsou tedy předmětem méně výhodného daňového zacházení, než je zacházení se společnostmi, které jsou řízeny členem statutárního orgánu, který je společností-rezidentem.
Companies managed by a director which is a nonresident company are therefore subject to tax treatment which is less advantageous than that accorded to companies managed by a director which is a resident company.
Stejně tak ve vztahu ke skupinám společností, v rámci nichž mateřská společnost vykonává řídicí funkci v jedné ze svých dceřiných společností, takové právní předpisy zavádějí rozdílné zacházení mezi dceřinými společnostmi-rezidenty podle toho, zda má jejich mateřská společnost sídlo v Belgii, či nikoli, přičemž dceřiné společnosti mateřské společnosti-nerezidenta podrobují méně výhodnému zacházení, než je zacházení s dceřinými společnostmi mateřské společnosti-rezidenta.
Similarly, in relation to groups of companies within which a parent company takes on management tasks in one of its subsidiaries, such legislation introduces a difference in treatment between resident subsidiaries according to whether or not their parent company has its seat in Belgium, thereby making subsidiaries of a nonresident parent company subject to treatment which is less favourable than that accorded to the subsidiaries of a resident parent company.
Je přitom třeba uvést, že rozdílné zacházení se společnostmi-rezidenty v závislosti na místě usazení společnosti, která jim jakožto člen statutárního orgánu poskytla úvěr, představuje omezení svobody usazování, jelikož činí méně atraktivním výkon této svobody pro společnosti usazené v jiných členských státech, které by v důsledku toho mohly upustit od řízení společnosti v členském státě, který přijímá toto opatření, ba dokonce upustit od nabytí, založení nebo zachování dceřiné společnosti v uvedeném členském státě (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Lankhorst-Hohorst, bod 32; Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 61, a rozsudek ze dne 18. července 2007, Oy AA, C-231/05, Sb. rozh. s. I-6373, bod 39).
A difference in treatment between resident companies according to the place of establishment of the company which, as director, has granted them a loan constitutes an obstacle to the freedom of establishment if it makes it less attractive for companies established in other Member States to exercise that freedom and they may, in consequence, refrain from managing a company in the Member State which enacts that measure, or even refrain from acquiring, creating or maintaining a subsidiary in that Member State (see, to that effect, Lankhorst-Hohorst, paragraph 32; Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, paragraph 61; and Case C-231/05 Oy AA [2007] ECR I-6373, paragraph 39).
Z toho vyplývá, že rozdílné zacházení, jemuž jsou v rámci takových vnitrostátních právních předpisů, jaké jsou předmětem věci v původním řízení, podrobeny společ-nosti-rezidenti v závislosti na místě usazení jejich členů statutárního orgánu, představuje omezení svobody usazování, v zásadě zakázané články 43 ES a 48 ES.
It follows that the difference in treatment to which, under national legislation such as that at issue in the main proceedings, resident companies are subject depending on the place in which their director is established, amounts to a restriction on freedom of establishment which is prohibited, in principle, by Articles 43 EC and 48 EC.
Takové omezení lze připustit pouze tehdy, sleduje-li legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a je-li odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu.
Such a restriction is permissible only if it pursues a legitimate objective which is compatible with the Treaty and is justified by overriding reasons of public interest.
V takovém případě je ještě třeba, aby bylo způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle a aby nepřekračovalo meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména rozsudky ze dne 13. prosince 2005, Marks & Spencer, C-446/03, Sb. rozh. s. I-10837, bod 35, jakož i výše uvedený rozsudek Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, bod 47). 26
It is further necessary, in such a case, that its application be appropriate to ensuring the attainment of the objective thus pursued and not go beyond what is necessary to attain it (see, inter alia, Case C-446/03 Marks & Spencer [2005] ECR I-10837, paragraph 35, and Cadbury Schweppes and Cadbury Schweppes Overseas, paragraph 47). 26