natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Tvrdil, že semu na Kubě dostává dobré lékařské péče a že chce zemřít Fidelovi a Raúlu Castrovi„na očích“.
As a journalist, he founded an independent press agency – Cubanacán Press – with the aim of informing the rest of the world of the destiny of political prisoners in Cuba.
Nedávné propuštění vězňů, jež je po letech největší takovou akcí na Kubě, může být považováno za snahu kubánského režimu zlepšit vztahy s USA a s Evropskou unií.
Eventually, he was forced by the authorities to close his press agency.Committed to non-violence and daring to denounce the Cuban regime, Fariñas has become one of the most well-known dissidents in the country.
Parlament opakovaně vyjádřil solidaritu s kubánským lidem a podporu pokroku směrem k demokracii, dodržování a rozšiřování základních svobod. Naposled tak učinil v březnu 2010.
His bravery was rewarded with a “ReportersWithout Borders”Cyber-freedom Prize in 2006.Fariñas, like so many others before him, courageously risked his own life as a means of pressure to achieve political change in Cuba.
Předseda Evropského parlamentu pan Buzek v říjnu 2010 prohlásil, že Fariñasův protest představuje naději pro všechny, kteří mají zájem o svobodu, lidská práva a demokracii, a požádal o okamžité propuštění všech politických vězňů na Kubě.Boj Guillerma Fariñase byl a stále zůstává příkladem pro všechny obhájce svobody a demokracie na Kubě i jinde.Udělením Sacharovovy ceny za svobodu myšlení Guillermu Fariñasovi vyjadřuje Evropský parlament uznání boji za svobodu slova a projevu všech kubánských obhájců lidských práv, kteří se snaží dosáhnout mírovou cestou politické změny a svobody na Kubě.
Cuba, which still has many political prisoners, has always denied their existence, calling them mercenaries or traitors paid by the U.S. to undermine the government and to end communist rule in Cuba.
Guillermo Fariñas, doktor psychologie, nezávislý novinář a politický disident na Kubě, držel vprůběhu několika let na protest proti kubánskému režimu celkem 23 hladovek, čímž chtěl vesvé zemi dosáhnout mírovou cestou politické změny, svobody slova a projevu.Dříve působil jako voják v kubánské armádě, v 80. letech bojoval v Angole a získal za to ocenění.
On 8 July 2010 Fariñas ended his latest hunger strike after the Cuban government announced it was in the process of freeing 52 political prisoners.
Poté se stal nenásilným aktivistou a v roce 1989 se rozhodl vzdát se svého členství v Komunistické lize mladých.
By then, Fariñas, who called for the liberation of political prisoners who were ill after many years of imprisonment, had been refusing food and liquids for more than 130days.
Jako novinář založil nezávislou tiskovou agenturu – Cubanacán Press – s cílem informovat zbytek světa o osudech politických vězňů na Kubě.
He had begun his strike in February 2010 after the controversial death of Orlando ZapataTamayo, a prisoner of conscience, who himself had died after 82 days of a hunger strike initiated for the same reasons, hoping to rally international support for his cause.
Později byl úřady donucen tuto agenturu zavřít.Jako odpůrce násilí se Fariñas za svou odvahu odsuzovat kubánský režim stal jedním z neznámějších disidentů v zemi.
Fariñas reportedly rejected an offer from Spain to be own there by air ambulance for treatment and recovery from the hunger strike, as he maintained that he was getting good medical treatment in Cuba and wanted to die“under the nose”of Fidel and Raul Castro.
Za svou odvahu získal v roce 2006 od organizace Reportéři bez hranic cenu „Prix Cyber liberté“.Fariñas, stejně jako mnozí lidé před ním, odvážně riskoval život, aby tak vyvinul tlak na dosažení politické změny na Kubě.
Recent prisoner releases, which are the largest prisoner releases for years in Cuba, may be seen as an attempt by Cuba’s regime to improve its ties with the U.S. and the European Union.
Svými protestními hladovkami, jimiž požadoval svobodu slova na Kubě, vzbudil naděje desítek uvězněných aktivistů.V dopise, který Fariñas v únoru 2010 zaslal Raúlu Castrovi, ho naléhavě žádal, aby svému lidu i celému světu dokázal, že změny, k nimž se zavázal v zahraničních médiích, myslí vážně.
Parliament has repeatedly voiced solidarity with the entire Cuban people and its support for progress towards democracy, respect and promotion of fundamental freedoms, most recently in March 2010.
Anatolij Marčenko (1938–1986), jeden z nejvýznamnějších disidentů bývalého Sovětského svazu, zemřel po více než 20 letech věznění v prosinci 1986 ve věznici v Čistopolu na následky hladovky.
Anatoli Marchenko (1938–1986), one of the former Soviet Union’s best-known dissidents, died in Chistopol prison in December 1986 as the result of a hunger strike after more than 20years in prison.
Byl členem skupiny vzniklé v roce 1975, která si vzala za cíl prosazovat dodržování závěrů Konference za bezpečnost a spolupráci v Evropě, zejména ustanovení týkajících se lidskosti.Odhalil pravdu o sovětských pracovních táborech a věznicích. To mu vyneslo odsouzení za protisovětskou agitaci a propagandu.„Jedinou možností, jak bojovat proti panujícímu zlu a nezákonnosti, je podle mého názoru znalost pravdy.“
He was a member of the group founded in 1975 to campaign for compliance with the Helsinki Final Act, particularly the clauses relating to the human dimension, security and cooperation.He revealed the truth about the Soviet labour camps and prisons, but this earned him aprison sentence for anti-Soviet agitation and propaganda.“The only way to fight the prevailing evil and illegality is, in my view, to know the truth.”
Laureát Nobelovy ceny v roce 1993, Nelson Rolihlahla Mandela se narodil v roce 1918 v Umtatě v Jihoafrické republice.
Nelson Rolihlahla Mandela,1993 Nobel Peace Laureate, born in 1918 in Umtata, South Africa, was elected President and Head of Government of the Republic of South Africa in the first free elections in 1994.
Pro své krajany a světovou veřejnost byl jako vůdce ANC (Africký národní Kongres) symbolem boje černošského obyvatelstva proti represivnímu apartheidu.
As leader of the ANC (African National Congress), he symbolised, for his fellow countrymen and the public worldwide, the resistance of black people to the oppressive apartheid regime.
Při udělování ceny v roce 1988 byl Nelson Mandela ještě v domácím vězení.Poté, co se v roce 1999 stáhl z veřejného života do ústraní, i nadále bojuje za své ideály a hodnoty prostřednictvím obou nadací pro pomoc chudým, které založil – Nadace Nelsona Mandely a Dětského fondu Nelsona Mandely – a také iniciativy nazvané„Global Elders“, kterou dne 18. července 2007 zahájil v Johannesburgu společně s Graçou Machelovou a s arcibiskupem Desmondem Tutu.
When he was awarded the prize in 1988 Mandela was still under house arrest.Retired from public life in June 1999, he remains committed to his ideals and values in his two charities, the Nelson Mandela Foundation and the Nelson Mandela Children’s Fund, as well as in the Global Elders initiative which he launched on 18 July 2007 in Johannesburg together with Graça Machel and Archbishop Desmond Tutu.
V tomto projektu je zapojena skupina čelných světových vůdců, mírových aktivistů a bojovníků za lidská práva, jejichž cílem je vyřešit celosvětové problémy s využitím „téměř tisíciletých kolektivních zkušeností a vymyslet řešení pro zdánlivě nepřekonatelné problémy, jako jsou klimatické změny, HIV/AIDS a chudoba“ a „využít svou politickou nezávislost s cílem napomoci vyřešení některých z nejneřešitelnějších světových koniktů“.Ve svém proslovu při zasedání parlamentu u příležitosti 10. výročí trvání demokracie v Jihoafrické republice Nelson Mandela prohlásil:„Při našem úsilí o nerasistickou a integrační demokracii a její uskutečňování jsme se mimo jiné řídili zásadou, že ve všech skupinách obyvatelstva i ve všech sociálních vrstvách jsou dobří muži a ženy a že tito Jihoafričané se sjednotí v otevřené a svobodné společnosti a za vzájemné spolupráce budou vytvářet společné bohatství.
This project includes a group of world leaders, peace activists and human rights advocates whose goal is to solve global problems, using “almost 1000 years of collective experience to dream up solutions for seemingly insurmountable problems like climate change, HIV/AIDS, and poverty”and ”use their political independence to help resolve some of the world’s most intractable conicts.”In his address during a Parliament sitting to mark 10years of democracy in South Africa, Nelson Mandela said: ”A guiding principle in our search for and establishment of a non-racial inclusive democracy in our country has been that there are good men and women to be found in all groups and from all sectors of society; and that in an open and free society those South Africans will come together to jointly and cooperatively realise the common good.
Našim tehdejším odpůrcům se podařilo vyjednat mírový přechod od apartheidu k demokracii právě proto, že jsme byli připraveni uznat vnitřní způsobilost ostatních postavit se za společné dobro.“V červenci 2008 oslavil Nelson Mandela devadesáté narozeniny a při této příležitosti opět vyzval k posílení mezinárodního úsilí v boji proti chudobě a nespravedlnosti.
Historical enemies succeeded in negotiating a peaceful transition from apartheid to democracy exactly because we were prepared to accept the inherent capacity for goodness in the other.”In July 2008 Nelson Mandela celebrated his 90th birthday and called once more for the intensification of global efforts in the fight against poverty and injustice.
Po revoluci v Československu byl zvolen předsedou Národního shromáždění Československé socialistické republiky. V projevu, který Andrej Sacharov přednesl v lednu 1990 při příležitosti udělení ceny, jej označil za jednoho z nositelů naděje také pro sovětské disidenty při jejich mnohaletém boji za „glasnosť“ a Alexander Dubček vyjádřil přání, aby „prostřednictvím Pražského jara v roce 1990 a v letech nadcházejících zazněla velká symfonie společného evropského ducha“.Dubček zemřel dne 7. listopadu 1992 na následky zranění, jež utrpěl při automobilové nehodě, k níž došlo o několik týdnů dříve.
the Soviet dissidents in their long struggle for glasnost, as Andrei Sakharov described him in a message read out during the award ceremony in January 1990, Dubček expressed the wish that “as a result of the Prague Spring the great symphony of the European community spirit will continue to resound in 1990 and in all the years to come”.Dubček died on November7, 1992, as a result of injuries sustained in a car crash that took place a few weeks earlier.
Po násilném potlačení protivládních demonstrací v Barmě v září 2007 se Evropský parlament rozhodl vyjádřit svou podporu barmské opozici a ve svém usnesení ze dne 27. září 2007 odsoudil nemilosrdnou reakci barmských úřadů.V květnu 2008 Myanmar prodloužil vězení paní Su Ťij o další rok.
In May 2008 Myanmar extended Suu Kyi’s detention for another year.
Poté, co do jejího vyhrazeného objektu vtrhl státní příslušník USA, byla Aun San Su Ťij v květnu 2009 uvězněna a obviněna z porušení podmínek domácího vězení.
In May 2009, Aung San Suu Kyi was arrested and charged with breaking the conditions of her house arrest after a US national broke into her compound.
Dne 11. srpna 2009 byla shledána vinnou a odsouzena na tři roky vězení, které byly zmírněny na 18 měsíců domácího vězení.
On 11August 2009, she was found guilty and sentenced to three years imprisonment, commuted to 18months under house arrest.
To znamená, že sedm let bez přerušení neopustí své bydliště a že dohromady čtrnáct z posledních osmnácti let stráví jako politická vězenkyně v domácím vězení.Vzhledem k mnoha prokázaným zločinům proti lidskosti, jichž se režim v Myanmaru dopustil, byla situace v oblasti lidských práv v této zemi předmětem mnoha usnesení Parlamentu.
This has resulted in her being kept confined to her residence for seven consecutive years and in her having spent fourteen of the last eighteen years as a political prisoner under house arrest.The human rights situation in Myanmar has been the subject of numerous Parliament resolutions in view of the widely documented crimes against humanity committed by the regime.
EP rovněž při mnoha příležitostech vyzýval k okamžitému a bezpodmínečnému propuštění Aun San Su Ťij a dalších barmských politických vězňů a k tomu, aby jim bylo umožněno plně se účastnit veřejného a politického života.
The EP also, on a number of occasions, called for the immediate and unconditional release of Aung San Suu Kyi and other Burmese political prisoners and for them to be allowed to fully participate in public and political life.
V červnu 2009 Evropský parlament znovu zahájil kampaň za osvobození Aun San Su Ťij, když vyvěsil obrovský portrét této představitelky barmské opozice společně se sloganem „Osvoboďte Aun San Su Ťij již dnes“ na bruselské budově Parlamentu.
In June 2009 the EP relaunched the campaign to free her by displaying on the outside of Parliament’s Brussels building a giant portrait of the Burmese opposition leader, bearing the slogan Free Aung San Suu Kyi now.
Aun San Su Ťij se inadále zasazuje odemokratický dialog, svobodné volby, demokracii adodržování lidských práv ve své zemi.
Aung San Suu Kyi continues to speak out in favour of national dialogue, free elections, democracy and respect for human rights in her country.
Poté, co dne 13.listopadu 2010 bylo ukončeno její domácí vězení, předseda Evropského parlamentu prohlásil:„Příliš dlouho jsme čekali na tento den; Aun San Su Ťij toho velmi mnoho vytrpěla.
Following the end of her house arrest on November13th the President of the European Parliament stated “We have been waiting too long for this day; Aung San Su Kyi has suffered too much.
Doufám, že se tento den stane stálou připomínkou pro ty, kdo věří vmír asvobodu.“
It will, I hope, turn out to be a day always to remember for all those whobelieve in freedom and peace.”
V roce 1991 udělil Evropský parlament svou cenu za lidská práva Ademu Demaçiovi, Kosovanu narozenému v Prištině v roce 1936, a ocenil tak muže, který strávil největší část svého života (1958–1990) ve vězení za to, že slovem i písmem hájil právo kosovských Albánců na život.
In 1991 Parliament awarded its human rights prize to Adem Demaçi, a Kosovar born in Priština in 1936, thereby honouring a man who had spent the greater part of his life (1958–1990) in prison for fighting for the fundamental rights of the Albanians in Kosovo by means of the written and spoken word. But prison could not silence Demaçi: he continued
Vedoucí představitelka prodemokratického hnutí v Myanmaru, držitelka Nobelovy ceny za mír z roku 1991 a opoziční politička Aun San Su Ťij se narodila v roce 1947 a v roce 1990 byla vyznamenána Sacharovovou cenou.V srpnu 1988 potlačilo vojsko generální stávku za demokracii a proti tehdejší vládě na celém území Myanmaru a samo převzalo moc.
Aung San Suu Kyi, the Myanmar pro-democracy leader and winner of the 1991 Nobel Peace prize, was born in1947, and was awarded the Sakharov Prize in 1990.In August 1988, the military had broken a country-wide general strike for democracy and against Myanmar’s then government and assumed power itself.
Aun San Su Ťij se vrátila zpět do Myanmaru a postavila se do čela demokratického hnutí.
Aung San Suu Kyi returned to Myanmar to head the democracy movement.
Vojenský režim však hnutí krvavě potlačil a v roce 1989 uvrhl paní Su Ťij, zakladatelku Národní ligy pro demokracii (NLD), a stovky jejích členů do domácího vězení.
However, the military regime carried out bloody reprisals, placing her and hundreds of members of the National League for Democracy (NLD), which she had founded, under house arrest in 1989.
I přes volební úspěch NLD při svobodných parlamentních volbách v roce 1990 zůstal vojenský režim u moci na základě válečného práva.
Despite the success of the NLD in the free parliamentary elections held in 1990, the military regime remained in power by imposing martial law.
Aun San Su Ťij odmítla odejít do exilu a v červenci 1995 byla poprvé po šesti letech propuštěna na svobodu.
Aung San Suu Kyi refused to go into exile and was only released after six years, in July 1995.
S tímto cílem založily„Las Madres de la Plaza de Mayo“ lidovou univerzitu, knihkupectví, knihovnu a kulturní centrum.
For this purpose, Las Madres de la Plaza de Mayo has set up a People’s University, bookstore, library and cultural centre.
V roce 1999 byla této organizaci udělena cena OSN za výchovu k míru.
In 1999, the organization was awarded the United Nations Prize for Peace Education.
Organizace „Las Madres de la Plaza de Mayo“ ani přes četné nesnáze nepolevila ve svém hledání spravedlnosti a pravdy.
Las Madres de la Plaza de Mayo have not stopped seeking justice and truth despite many setbacks.
Procesy a uvěznění některých osob odpovědných za zločiny proti lidskosti, k nimž došlo v Argentině v sedmdesátých letech dvacátého století, jsou výsledkem jejich neúnavného úsilí.
The trials and imprisonment of some of those responsible for crimes against humanity in Argentina in the1970s are a result of their unceasing e orts.
Svým pravidelným čtvrtečním pochodem ovšem i nadále usilují o přijetí opatření v dalších sociálních záležitostech.
Their weekly Thursday marches continue, however, in pursuit of action on other social causes.
Zajetí avšak nemohlo Demaçiho zastrašit: i nadále zvedal svůj hlas, aby hlásal hořkou pravdu osrbském útlaku dvou milionů kosovských Albánců.„Svobodné slovo (je) prvním nezbytným krokem k demokracii.
to raise his voice to make known the bitter truth about the Serbian oppression of the two million Albanians in Kosovo.“Freedom of speech (is) the first, crucial step towards democracy.
Bez svobodného slova není možný žádný dialog, bez dialogu se nelze dopátrat pravdy a bez pravdy nelze dosáhnout pokroku.“Po svém propuštění převzal Adem Demaçi vedení v Radě pro obhajobu lidských práv a svobod.
Without freedom of speech there is no dialogue, without dialogue the truth cannot be established, and without the truth progress is impossible. ”After his release, Adem Demaçi assumed the leadership of the Council for the Defence of Human Rights and Freedoms.
Od roku 1998 do roku 1999, v období srbské ofenzívy, byl politickým představitelem Kosovské osvoboditelské armády (UCK).
From 1998 to 1999, during the Serb offensive, he was the political representative of the Kosovo Liberation Army (UCK).
Po válce se věnoval především etnickému usmíření a návratu uprchlíků.
Since the war, he has devoted himself mainly to ethnic reconciliation and the return of refugees.
Převzal předsednictví ve výboru pro vzájemné porozumění, toleranci a soužití, jehož členy jsou zástupci všech kosovských etnických skupin obyvatelstva, „protože Kosovo patří všem“ a„protože chceme (...) svobodnou, demokratickou a multietnickou společnost“.Dodnes je v Kosovu politicky činný.
He took on the chairmanship of the Committee for Mutual Understanding, Tolerance and Coexistence, representing all ethnic groups in Kosovo,“because Kosovo belongs to everyone”and “we want a free, democratic and multiethnic society”. To this day he is involved in politics in Kosovo.
Deník Oslobodjenje, který byl založen v roce 1943, získal Sacharovovu cenu v roce 1993.Přes oběti na životech a zraněné mezi novináři a přesto, že vydavatelství deníku bylo zničeno srbskými děly, pracovalo přibližně 70 redaktorů, Muslimů, Srbů a Chorvatů, ve sklepním atomovém bunkru v budově vydavatelství v Sarajevu a s nasazením vlastního života pokračovalo ve vydávání deníku.Zlatko Dizdarević, jeden z tehdejších redaktorů a pozdější velvyslanec Bosny, uvedl, že Oslobodjenje slouží k udržení a ochraně Bosny a Hercegoviny jako mnohonárodnostního státu.„Naše snaha se obrací proti zániku, rozdělení nebo dokonce vymazání Bosny a Hercegoviny z mapy.
The daily newspaper Oslobodjenje, founded in 1943, was the winner of the Sakharov Prize in 1993.Despite deaths and injuries among their colleagues and the destruction of the newspaper’s offices by Serbian artillery, some 70journalists – Muslims, Serbs and Croats – continued to work in a nuclear shelter in the cellar of their building in Sarajevo, risking their lives so that Oslobodjenje could continue to appear.Zlatko Disdarević, one of the editors at the time, and later an ambassador for Bosnia, said that Oslobodjenje’s aim was to preserve and defend Bosnia-Herzegovina as a multiethnic state.“Our efforts were directed against death and against the partition or even complete eradication of Bosnia-Herzegovina from the map.
Obyvatelé Sarajeva i celé Bosny a Hercegoviny budou i nadále bojovat proti rozdělení, které vzniklo v Evropě před 1. světovou válkou.“V roce 2003 oslavil deník Oslobodjenje, který byl po dlouhou dobu jedním z mála nezávislých deníků v zemi, 60 let své existence. Za svůj název„Osvobození“ děkuje svým zakladatelům – partyzánům, kteří bojovali proti německé okupaci Jugoslávie.
The people of Sarajevo, Bosnia and Herzegovina will continue to fight against the partition which has its roots in the Europe that existed before the Great War”.Oslobodjenje (“Liberation”), which takes its name from the newspaper founded by partisans fighting the German occupation of Yugoslavia, and which was for a long time one of the few independent newspapers in the country, celebrated its 60th anniversary in 2003.
Argentinské hnutí za lidská práva„Las Madres de la Plaza de Mayo“ obdrželo Sacharovovu cenu Evropského parlamentu v roce 1992. V období 1976–1983 žila Argentina pod vojenskou diktaturou.
The Argentinean human rights movement Las Madres de la Plaza de Mayo was awarded the Sakharov Prize in 1992.
V dubnu 1977 se poprvé shromáždilo 14 žen na „Plaza de Mayo“, aby se svou výzvou obrátily na prezidenta Videlu.
In April 1977, 14women came together for the first time in the Plaza de Mayo to make an appeal to President Videla.
Tato skupina matek zpočátku hledala především své ztracené děti a zasazovala se o trestní stíhání viníků zodpovědných za zmizení 30.000 lidí v době vojenské diktatury, avšak později začala bojovala i za nezávislé soudy, změnu politických poměrů a za mír.Demonstrace matek každý čtvrtek na „Plaza de Mayo“ před Růžovým domem (sídlem prezidenta) je symbolem protestu jejich hnutí.
Tobegin with, the main aim of the group of mothers was to trace their lost children and to seek the prosecution of those responsible for the disappearance of 30000 people during the military dictatorship, but later they widened their struggle into a fight for an independent judicial system, political change, and peace.The demonstrations that Las Madres holds every Thursday outside the Casa Rosada, the President’s residence, on the Plaza de Mayo are a symbol of resistance.
Když v roce 1994 získala lékařka a spisovatelka Taslima Nasrínová, narozená v roce 1962 v Bangladéši, Sacharovovu cenu, hledala již útočiště v Evropě.
When the doctor and writer Taslima Nasreen, who was born in 1962 in Bangladesh, won the 1994 Sakharov Prize, she had already sought refuge in Europe.
Její práce kritizující náboženský fundamentalismus a zejména útisk žen jsou v její zemi zakázány.
Her works which criticise religious fundamentalism and, in particular, the oppression of women, are banned in her country.
Islámští fundamentalisté jí vyhrožují smrtí.Ve své děkovné řeči při přebírání ceny řekla, že pochází z té části světa, kde jsou sociální napětí a životní obtíže nesnesitelné.
Islamic fundamentalists have issued threats against her life.In her acceptance speech, she said she came from a part of the world where social tensions and human difficulties were unbearable.
Jako spisovatelka nemůže před každodenním utrpením a hladověním ve slumech zavírat oči.V září 1998 se Taslima Nasrínová vrátila do Bangladéše ke své smrtelně nemocné matce.
As a writer, she could not close her eyes to the daily suffering and starvation in the slums.In September 1998 Taslima Nasreen returned to Bangladesh to her dying mother.
Jakmile se tato zpráva rozšířila, náboženští fundamentalisté opět požadovali spisovatelčinu smrt.
As soon as this news came out, religious fundamentalists once again called for the writer to be put to death.