natgillin/translations-raw huggingface dataset:
„Generální tajemník do pěti dnů po uplynutí zkušební lhůty podle předešlého odstavce, je-li poskytnuta, vydá rozhodnutí, jímž zcela nebo částečně žádostem vyhoví, anebo je zamítne.
‘At the end of any period of investigation referred to at subparagraph 2 above, the General Secretariat shall, within five days, deliver a decision in which it upholds totally or partially or rejects the claims.
Vždy zamítne žádosti o výplatu peněžitého plnění, u nichž se zjistí zneužití práva nebo obejití zákona, anebo jejichž vyplacení není odůvodněné z důvodu prokázané existence společného zájmu zaměstnanců a zaměstnavatelů vytvořit zdání právního stavu platební neschopnosti za účelem obdržení peněžitého plnění od Záručního mzdového fondu.“
Abusive and fraudulent claims, along with those in respect of which payment is unjustified because of the existence of a common interest of the employees and employers in creating the appearance of legal insolvency with the purpose of obtaining provision from the Wages Guarantee Fund, must be rejected.’
Maira María Robledillo Núñez, žalobkyně v původním řízení, byla zaměstnána u společnosti Linya Fish SL (dále jen „společnost Linya Fish“) v době od 4. října 2001 do 28. ledna 2003, kdy jí tato společnost dala výpověď.
The applicant in the main proceedings, Maria Robledillo Núñez, was on the staff of Linya Fish S.L. (‘Linya Fish’) from 4 October 2001 to 28 January 2003, when she was dismissed by that undertaking.
Po návrhu M. M. Robledillo Núñez na zahájení smírčího řízení k Mediačnímu, rozhodčímu a smírčímu centru v Algeciras účastnice vzhledem k neplatnosti výpovědi uzavřely dne 2. dubna 2003 smír, v němž společnost Linya Fish uznala dluh vůči M. M. Robledillo Núñez ve výši 1 237 eur (dále jen „odstupné“), ačkoli podle předkládajícího soudu tato částka nesmí v žádném případě překročit 1 186 eur.
Following the application for conciliation made by Ms Robledillo Núñez to the Algeciras Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation, the parties concluded a conciliation agreement on 2 April 2003 on account of the unfairness of her dismissal whereby Linya Fish recognised that it owed Ms Robledillo Núñez the sum of EUR 1 237 (‘the compensation for dismissal’), although, according to the national court, that compensation could not in any event exceed EUR 1 186.
Dne 5. května 2004 byl na základě žaloby M. M. Robledillo Núñez proti společnosti Linya Fish vydán vykonatelný rozsudek, v němž bylo rozhodnuto i o dočasné platební neschopnosti.
On 5 May 2004, as part of the enforcement proceedings brought by Ms Robledillo Núñez against Linya Fish in that court, a provisional insolvency order was made.
Dne 26. listopadu 2004 požádala M. M. Robledillo Núñez na základě posledně uvedeného rozhodnutí Fogasa o výplatu peněžitého plnění odpovídajícího odstupnému, které jí uvedená společnost nevyplatila.
On 26 November 2004, on the basis of that decision Ms Robledillo Núñez requested that Fogasa pay her the benefit corresponding to the compensation for dismissal which Linya Fish had not yet paid her.
Rozhodnutím ze dne 21. ledna 2005 Fogasa zamítla žádost v plném rozsahu, neboť odstupné nebylo přiznáno žádným rozsudkem ani správním rozhodnutím.
By a decision of 21 January 2005, Fogasa dismissed that application in its entirety on the basis that the compensation for dismissal had not been awarded by a judgment or administrative decision.
V ní namítá, že jí Fogasa odmítla vyplatit odstupné stanovené smírem.
She challenged the latter’s refusal to pay her the compensation for dismissal provided for in that conciliation agreement.
33 odst. 2 statutu zaměstnanců ve znění účinném do 15. června 2006 stanoví vyplácení odstupného, na nějž vznikl nárok z důvodu skončení pracovního poměru, ale pouze v případech, kdy odstupné bylo zaměstnancům přiznáno z důvodu výpovědi nebo skončení pracovního poměru rozsudkem nebo správním rozhodnutím.
In the grounds of its order for reference, the national court states that, at Article 33(2) of the Workers’ Statute in the versions in force before 15 June 2006, Spanish law provides for payment of compensation due by reason of the termination of an employment relationship, but only where that compensation is recognised by a judgment or administrative decision in favour of employees by reason of dismissal or termination of contract.
Jelikož odstupné přiznané mimosoudním smírem citované ustanovení statutu zaměstnanců neuvádí, nemůže podle téhož soudu představovat odstupné, jehož vyplacení zajišťuje Fogasa.
As they are not mentioned in that provision of the Workers’ Statute, compensation recognised in an extrajudicial conciliation procedure is not therefore, according to the national court, among those for which Fogasa is responsible.
Cílem zákonného odlišení obou forem smíru je zabránit možným podvodům.
That legal distinction between those two methods of conciliation seeks to operate as a break on possible fraudulent behaviour.
Podle téhož soudu by však Fogasa mohl vyplacení odstupného stanoveného mimosoudním smírem zcela odmítnout na základě podvodu zjištěného v řízení, v němž je v případě platební neschopnosti zaměstnavatele požádán o vyplacení peněžitého plnění.
However, according to the same court, Fogasa was entitled to refuse completely to pay the compensation for dismissal fixed according to the extrajudicial conciliation procedure, by basing itself on the fraud found in the procedure to be followed in order to obtain benefits from that body where the employer is insolvent.
Za těchto podmínek se Juzgado de lo Social Único de Algeciras rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
Against that background, the Juzgado de lo Social Único de Algeciras decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
33 odst. 1 statutu zaměstnanců tuto formu smíru připouští pro účely vyplacení ‚salarios de tramitación‘, které jsou důsledkem téže výpovědi, záruční institucí?“
ROBLEDILLO NÚÑEZ in the ambit of Council Directive 80/987 … on the approximation of the laws of the Member States relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, in the version amended by Directive 2002/74 …, given that Article 33(1) of the Workers’ Statute recognises this type of conciliation in relation to the payment by the guarantee institution of the ‘salarios de tramitación’ which also arise from the dismissal?’
Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 3 prvního pododstavce směrnice 80/987 mají členské státy přijmout opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4 téže směrnice, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
At the outset, it should be stated that, according to the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, Member States are to take the measures necessary to ensure that the guarantee institutions guarantee, subject to Article 4 of that directive, payment of employees’ outstanding claims resulting from contracts of employment or employment relationships, including, where provided for by national law, severance pay on termination of employment relationships.
Vnitrostátní úprava dotčená v původním řízení tudíž spadá do působnosti směrnice 80/987, neboť pod ochranu příslušné záruční instituce zahrnuje i vyplácení odstupného za skončení pracovního poměru, a to i přesto, že podle čl. 3 prvního pododstavce
It follows that the national legislation at issue in the main proceedings falls within the scope of Directive 80/987, since it brings the payment of severance pay on termination of the employment relationship within the protection granted by the competent guarantee institution, despite the fact that that institution is in no way required
33 odst. 2 statutu zaměstnanců, pokud toto rozdílné zacházení není objektivně odůvodněno (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Guerrero Pecino, body 26 a 28, a výše uvedený rozsudek Olaso Valero, body 34 a 36).
As workers who have been unfairly dismissed are in a comparable situation in so far as they are entitled to compensation when they are not reinstated (see Rodríguez Caballero, paragraph 33, and Olaso Valero, paragraph 35), it follows that the compensation for dismissal recognised in the extrajudicial conciliation procedure cannot be treated differently from other compensation due by denying them the compensation falling under Article 33(2) of the Workers’ Statute, unless that difference in treatment can be objectively justified (see, to that effect, the order in Guerrero Pecino, paragraphs 26 and 28, and Olaso Valero, paragraphs 34 and 36).
Pokud jde o samotné odůvodnění, je záhodno připomenout, že čl. 10 písm. a) směrnice 80/987 členským státům umožňuje přijmout nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání (viz výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, bod 36).
With regard to such a justification, it should be noted that Article 10(a) of Directive 80/987 confers on Member States the right to adopt necessary measures to avoid abuses (see Rodríguez Caballero, paragraph 36).
Za tímto účelem španělské právo stanoví, že Fogasa nezajišťuje vyplácení odstupného přiznaného mimosoudním smírem.
Accordingly, Spanish law provides that compensation for dismissal granted following an extrajudicial conciliation procedure is excluded from benefiting from Fogasa’s assumption of responsibility.
Uvedené vyloučení nelze považovat za nezbytné pro dosažení cíle sledovaného v čl. 10 písm. a), pokud záruční instituce má k dispozici dostatečné prostředky k tomu, aby mohla zneužívání zabránit.
Such exclusion cannot be considered necessary in order to attain the objective pursued by Article 10(a) where the guarantee institution has sufficient means to enable it to avoid abuse.
Podle judikatury Soudního dvora je tomu tak zejména tehdy, pokud na smírčí řízení dohlíží soudní orgán (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Rodríguez Caballero, body 36 a 37, a Olaso Valero, bod 37).
According to the caselaw of the Court, such is particularly the case where the conciliation is supervised by a judicial body (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraphs 36 and 37, and Olaso Valero, paragraph 37).
Španělská vláda má v tomto ohledu za to, že mimosoudní smír nelze se soudním smírem srovnávat, neboť neposkytuje dostatečné záruky k zabránění zneužívání.
In that regard, the Spanish Government is of the view that extrajudicial conciliation is not comparable to judicial conciliation because it does not include sufficient guarantees for the avoidance of abuse.
Komise Evropských společenství se naopak domnívá, že rozdílné zacházení uvedené v předkládacím rozhodnutí je objektivně zcela neodůvodněné.
Conversely, the Commission of the European Communities considers that the difference in treatment described in the order for reference lacks any objective justification.
Fogasa podle ní disponuje vhodnými a dostatečnými prostředky pro to, aby v konkrétních případech odhalil podvody a zabránil jim.
Fogasa is invested with appropriate and sufficient means to detect and prevent fraud in specific cases.
Zaprvé je třeba připomenout, že podle předkládacího rozhodnutí se mimosoudní smír o odstupném uzavírá bez zásahu jakéhokoli soudního orgánu.
First, it should be noted that, according to the order for reference, an agreement on compensation for dismissal concluded during extrajudicial conciliation proceedings occurs without the involvement of any judicial body.
Soud zejména nedohlíží na sepisování smíru.
In particular, the drawing up of such an agreement is not supervised by a judge.
Jak plyne zejména z článku 10 královského dekretu č. 2756/1979, smírčí orgán není oprávněn smírčí řízení ovlivňovat.
As is clear, in particular, from Article 10 of Royal Decree 2756/1979, the conciliator is not invested with powers which allow him to influence the conciliation procedure.
V této souvislosti je třeba zdůraznit, že článek 23 LPL nestanoví účastenství Fogasa v řízení o mimosoudním smíru.
In that respect, it must be pointed out that Article 23 of the LPL makes no provision for intervention by Fogasa during the extrajudicial conciliation procedure.
Na rozdíl od smírčího řízení před soudem není záruční instituce oprávněna účastnit se řízení o mimosoudním smíru.
Unlike the judicial conciliation procedure, the guarantee institution is not authorised to participate in an extrajudicial conciliation procedure.
V důsledku toho se Fogasa prakticky nemůže seznámit se skutečnostmi, které by mohly představovat zneužití či podvod.
Consequently, Fogasa is not, in practice, in a position to become aware of circumstances constituting abuse or fraud.
Obdobně ani účastenství Fogasa v řízení o prohlášení platební neschopnosti dotyčného zaměstnavatele této instituci neumožňuje zpochybnit pohledávku související s odstupným, o níž má podezření, že vznikla na základě zneužití.
Likewise, Fogasa’s participation in the procedure for declaring the employer concerned insolvent does not permit it to challenge a claim relating to compensation for dismissal which it suspects was established abusively.
Z článků 274 a 275 LPL totiž plyne, že účelem tohoto řízení je toliko zjištění platební neschopnosti zaměstnavatele a její prohlášení.
It is clear from Articles 274 and 275 of the LPL that that procedure only concerns the employer’s insolvency and the declaration to that effect.
Po prohlášení platební neschopnosti však nelze v tomto řízení přezkoumávat legalitu pohledávek, které má Fogasa zajišťovat.
Conversely, once the insolvency is declared, the procedure does not have the objective of reviewing the legality of the claims for which Fogasa is responsible.
Zadruhé, podle královského dekretu č. 2756/1979 pokus o smír, který končí dohodou ohledně odstupného, probíhá před orgány Mediačního, rozhodčího a smírčího centra.
Second, according to Royal Decree 2756/1979, extrajudicial conciliation settlement leading to an agreement on compensation for dismissal takes place before the Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation.
Takto uzavřený smír nepodléhá schválení soudním orgánem, přičemž smírčí orgán nemá oprávnění kontrolovat obsah smíru, jak může činit soudní orgán podle článku 84 LPL v případě soudního smíru.
The agreement so concluded is not subject to the approval of a judicial body since the conciliator, unlike a judicial body pursuant to Article 84 of the LPL in a judicial conciliation, is not empowered to review the content of the agreement.
V praxi je však obtížné si představit, jak by záruční instituce mohla případně zjistit a prokázat tyto skutečnosti, když se ani nemůže účastnit řízení o mimosoudním smíru.
However, in practice, it is hard to imagine how the guarantee institution concerned could, where appropriate, establish and prove such circumstances, since it is not permitted to take part in the extrajudicial conciliation procedure.
Je proto třeba konstatovat, že odstupné přiznané mimosoudním smírem, na rozdíl od odstupného stanoveného ve smírčím řízení před soudním orgánem, do nějž má záruční instituce právo vstoupit jako účastník řízení, neposkytuje dostatečné záruky pro zabránění zneužívání.
It must therefore be held that compensation for dismissal recognised by an extrajudicial conciliation settlement does not offer sufficient guarantees of the avoidance of abuse, unlike compensation in a conciliation procedure carried out in the presence of a judicial body, in which the guarantee institution has the right to intervene.
33 odst. 1 statutu zaměstnanců, která pro zabránění zneužívání nestanoví ochranu rovnocennou ochraně při odstupném přiznaném podle odstavce 2 téhož článku 33, uvedený závěr nemůže zpochybnit.
That conclusion is not called into question by legislation on ‘salarios de tramitación’ appearing in Article 33(1) of the Workers’ Statute which does not provide protection equivalent to that relating to the compensation awarded pursuant to Article 33(2) of the Workers’ Statute in order to avoid abuses.
V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí plyne, že vnitrostátní soud se táže i na to, zda dotčené ochranné opatření je v případě odstupného stanoveného v odstavci 2 citovaného článku 33 skutečně nezbytné ve smyslu čl. 10 písm. a) směrnice 80/987.
In that regard, it is clear from the order for reference that, by its question, the national court also wishes to know whether, for the compensation provided for in Article 33(2), the protection measure at issue is actually ‘necessary’ within the meaning of Article 10(a) of Directive 80/987.
K tomu je třeba poznamenat, že takové pohledávky jako „salarios de tramitación“ nemohou být již ze své podstaty zpravidla vyčísleny zneužívajícím způsobem, jsou-li přiznány mimosoudním smírem.
In that regard, it should be noted that, when they are recognised in an extrajudicial conciliation settlement, claims such as ‘salarios de tramitación’, by their very nature, are not generally liable to be fixed in circumstances where there is abuse.
Potřebu vyloučit odstupné přiznané mimosoudním smírem ze záruky za vyplacení nesplacených pohledávek záruční institucí tudíž nelze zpochybnit ani při srovnání se zacházením, jakého se dostává takovým pohledávkám jako „salarios de tramitación“.
The need to exclude compensation recognised in an extrajudicial conciliation settlement from the guarantee by the guarantee institution of payment of outstanding claims cannot therefore be called into question in the light of the treatment from which claims such as ‘salarios de tramitación’ benefit.
Článek 3 první pododstavec směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může vyloučit odstupné za neplatnou výpověď ze záruky jeho vyplacení zajišťovaného záruční institucí na základě uvedeného ustanovení, pokud odstupné bylo přiznáno mimosoudním smírem a pokud vyloučení, objektivně odůvodněné, představuje opatření nezbytné k tomu, aby se zabránilo zneužívání ve smyslu čl. 10 písm. a) téže směrnice.
The first paragraph of Article 3 of Council Directive 80/987/EEC of 20 October 1980 relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, as amended by Directive 2002/74/EC of the European Parliament and of the Council of 23 September 2002, is to be interpreted as meaning that a Member State has the power to exclude compensation granted for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions pursuant to that provision where they have been recognised by an extrajudicial conciliation settlement and such exclusion, objectively justified, constitutes a measure necessary to avoid abuses within the meaning of Article 10(a) of that directive.
Věc C-507/06
Case C-507/06
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Innsbruck)
(Reference for a preliminary ruling from the Oberlandesgericht Innsbruck)
„Nárok na rakouský přídavek na domácí péči o dítě – Doby pobírání rodinných dávek v jiném členském státě, které nejsou započteny – Nařízení (EHS) č. 1408/71“
(Entitlement to childcare allowance in Austria — Periods of drawing family benefits in another Member State not taken into account — Regulation (EEC) No 1408/71)
Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Rovné zacházení – Přídavek na domácí péči o dítě
Social security for migrant workers — Equal treatment — Childcare allowance(Council Regulation No 1408/71, Art. 3(1))
SHRNUTÍ – VĚC C-507/06
SUMMARY — CASE C-507/06
1 nařízení č. 1408/71 brání tomu, aby členský stát odmítl pro účely přiznání takové rodinné dávky, jakou je přídavek na domácí péči o dítě, započíst dobu pobírání srovnatelné dávky v jiném členském státě stejným způsobem, jako kdyby tato doba byla splněna na jeho vlastním území.
Article 3(1) of Regulation No 1408/71 precludes a Member State from refusing to take into account, for the purposes of granting a family benefit such as childcare allowance, the period during which a comparable benefit was drawn in another Member State as if that period had been completed in its own territory.
diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku.
also all covert forms of discrimination which, through the application of other distinguishing criteria, lead in fact to the same result.
Za nepřímo diskriminační tak musejí být považovány podmínky vnitrostátního práva, které se sice uplatní nezávisle na státní příslušnosti, avšak v zásadě nebo ve velké většině se dotýkají migrujících pracovníků, jakož i podmínky, které se uplatní bez rozdílu, ale které mohou být snadněji splněny tuzemskými pracovníky než migrujícími pracovníky nebo které by mohly působit zejména v neprospěch migrujících pracovníků.
Accordingly, conditions imposed by national law must be regarded as indirectly discriminatory where, although applicable irrespective of nationality, they affect essentially migrant workers or the great majority of those affected are migrant workers, where they are applicable without distinction but can more easily be satisfied by national workers than by migrant workers, or where there is a risk that they may operate to the particular detriment of the latter.
(viz body 17–18, 22 a výrok)
(see paras 17, 18, 22, operative part)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
JUDGMENT OF THE COURT (Second Chamber)21 February 2008 *
21. února 2008 *
In Case C-507/06,
Ve věci C-507/06, jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Oberlandesgericht Innsbruck (Rakousko) ze dne 30. listopadu 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 13. prosince 2006, v řízení
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Oberlandesgericht Innsbruck (Austria), made by decision of 30 November 2006, received at the Court on 13 December 2006, in the proceedings
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát), ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, L. Bay Larsen, K. Schiemann (zpravodaj), P. Kūris a C. Toader, soudci,
THE COURT (Second Chamber), composed of C.W.A. Timmermans, President of the Chamber, L. Bay Larsen, K. Schiemann (Rapporteur), P. Kūris and C. Toader, Judges,
2008 – VĚC C-507/06 generální advokát: P. Mengozzi, vedoucí soudní kanceláře: R. Grass, s přihlédnutím k písemné části řízení, s ohledem na vyjádření předložená:
Advocate General: P. Mengozzi, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
– za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
— the Austrian Government, by C. Pesendorfer, acting as Agent,
– za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s W. Ferrante, avvocato dello Stato,
— the Italian Government, by I.M. Braguglia, acting as Agent, assisted by W. Ferrante, avvocato dello Stato,
– za Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem, jako zmocněncem, s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
— the Commission of the European Communities, by V. Kreuschitz, acting as Agent, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion,
83, dále jen „nařízení č. 574/72“).
17) (‘Regulation No 574/72’).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Klöppel a Tiroler Gebietskrankenkasse ve věci délky doby, během níž může dotyčná osoba pobírat v Rakousku přídavek na domácí péči o dítě.
The reference has been made in the course of proceedings between Ms Klöppel and the Tiroler Gebietskrankenkasse (Tyrol Regional Health Insurance Fund) concerning the duration of the period during which Ms Klöppel is entitled to receive childcare allowance in Austria.
2008 – VĚC C-507/06
2008 — CASE C-507/06
Podle článku 3 nařízení č. 1408/71, nazvaného „Rovnost zacházení“:
As set out in Article 3 of Regulation No 1408/71, headed ‘Equality of treatment’: