natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Přesto na závěru o neexistenci přímého účinku práva WTO, který z ní vyplynul, judikatura od té doby neoblomně trvala.
The solution deduced from this line of argument — namely, that WTO law does not have direct effect — has none the less been confirmed with unshakeable constancy by subsequent case-law.
právní normy, ve vztahu k nimž soudy Společenství přezkoumávají legalitu aktů Společenství, neboť vzhledem k povaze pravidel WTO nelze „připustit, že úloha zajistit soulad práva Společenství s těmito pravidly přísluší přímo soudu Společenství“ 38.
it is not possible to ‘accept that the role of ensuring that Community law complies with those rules devolves directly on the Community judicature’.
Tuto judikaturu proto nelze chápat jako upření povahy pramene práva Společenství pravidlům WTO, nýbrž tak, že se dotýká možnosti jejich uplatnění před soudem.
38 Hence this caselaw must be understood not as denying that the WTO rules are a source of Community law but as affecting their significance before a court.
Jak jinak by bylo možné vysvětlit, že upření této možnosti je pouze částečné?
Otherwise, how can it be explained that the denial of relevance before a court is only partial?
Práva WTO se totiž nelze před Soudním dvorem účinně dovolávat jen v tom rozsahu, v němž by jeho uplatnění soudem ohrozilo politickou volnost orgánů Společenství v rámci WTO.
It is only to the extent that the judicial application of WTO law would adversely affect the political freedom of the Community institutions within the WTO sphere that WTO law may not be effectively relied upon before the Court of Justice.
b) Změkčení zásady nemožnosti dovolávat se pravidel WTO
(b) Modifications to the principle that the WTO rules may not be relied upon
Skutečnost, že práva WTO se nelze dovolávat před soudy, však neznamená, že by nebylo součástí právního řádu Společenství.
However, the fact that WTO law cannot be relied upon before a court does not mean that it does not form part of the Community legal system.
Z tohoto hlediska je formulace, kterou Soudní dvůr zvolil ve výše uvedeném rozsudku Portugalsko v. Rada, nepochybně nešťastná.
From this point of view, the formulation used by the Court in Portugal v Council is undoubtedly unfortunate.
Vyvolává dojem, že mezinárodní dohoda nepatří mezi prameny práva Společenství, zatímco ve skutečnosti jde pouze o otázku možnosti soudního přezkumu uvedené úpravy, tedy otázku pravomoci soudu o ní rozhodovat.
It nurtures a belief that an international agreement does not form part of the body of Community legality, whereas it is merely a question of the provision’s enforceability, of the jurisdiction of the courts to take cognisance of it.
Je to však vlastně to, co měl Soudní dvůr ve skutečnosti, ač neobratně, v úmyslu sdělit.
In reality, this is what the Court, albeit clumsily, has intended to say.
Odmítá totiž pravidla obsažená v dohodách WTO zahrnout mezi
It declines to include the WTO agreements among the rules in the light of which it reviews the legality of acts of the Community institutions because, given the nature of the WTO rules,
Judikatura soudů Společenství stanovila několik podmínek změkčujících zásadu nemožnosti dovolávat se práva WTO, které mohou existovat jedině díky tomu, že normy práva WTO jsou i normami právního řádu Společenství.
Community caselaw has made a number of modifications to the principle that WTO law may not be relied upon, which are possible only because WTO law constitutes part of the Community legal system.
Tyto podmínky jsou přitom
Moreover, those modifications are based on the
36 — Viz zejména stanovisko generálního advokáta Saggia ve výše uvedené věci Portugalsko v. Rada a stanovisko generálního advokáta Tesaura ve věci Hermès (rozsudek ze dne 16. června 1998, C-53/96, Recueil, s. I-3606, body 28 až 37).
36 — See in particular the Opinion of Advocate General Saggio in Portugal v Council and the Opinion of Advocate General Tesauro in Case C-53/96 Hermès [1998] ECR I-3603, points 28 to 37.
37 — Postačí srovnat tuto argumentaci s analýzou Soudního dvora ohledně jiné mezinárodní dohody ve výše uvedeném rozsudku Kupferberg (body 17 až 22).
37 — It is sufficient to compare this reasoning with the analysis carried out by the Court in Kupferberg, paragraphs 17 to 22, with regard to another international agreement.
38 — Výše uvedené rozsudky Portugalsko v. Rada (body 46 a 47) a Van Parys (bod 53).
38 — Portugal v Council, paragraphs 46 and 47, and Van Parys, paragraph 53.
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA M. POIARESE MADURA – SPOJENÉ VĚCI C-120/06 P a C-121/06 P by se odsouzení opíralo, za cenu řešení prostřednictvím jednání.
OPINION OF MR POIARES MADURO — JOINED CASES C-120/06 P AND C-121/06 P institutions from deviating in future from the WTO rule that is the basis of that finding at the cost of a negotiated solution.
založeny právě na těch samých úvahách, které ospravedlňují principiální odmítnutí možnosti dovolávat se pravidel WTO.
very considerations that justify the general refusal to allow the WTO rules to be invoked.
Změkčující podmínky jsou trojího typu.
They are of three types.
Zaprvé, akty Společenství 39 i vnitrostátní opatření 40musí být vykládány v souladu s právem WTO.
First, Community legislation 39and national measures 40 must be interpreted in accordance with WTO law.
Taková povinnost však nesmí ohrozit možnost orgánů v případě sporu vyjednávat s partnery z WTO.
Such an obligation cannot affect the institutions’ scope for negotiation in the event of a dispute with their WTO partners.
To je zřejmé, když se tato povinnost týká vnitrostátního práva.
That is clear when this obligation bears on national law.
Platí to i tehdy, když se vztahuje na akty Společenství.
It is also true when it applies to Community acts.
Povinnost konformního výkladu lze totiž dodržovat pouze v rámci toho, co je ještě možné.
Interpretation in keeping with WTO law is required only in so far as that is possible.
Orgány tak mohou v případě přijetí či zachování aktu, který je zcela zřetelně v rozporu s právem WTO, dát při hledání řešení přednost jednání.
The institutions are thus given the option of preferring the path of a negotiated solution, by adopting or retaining an act that is clearly contrary to WTO law.
Zadruhé, dohody mohou sloužit také jako podklad pro odsouzení členského státu pro nesplnění povinnosti 41. I tato možnost je snadno pochopitelná.
Secondly, agreements may also serve as the basis for a finding that a Member State has failed to fulfil its obligations. 41 This solution is also easy to comprehend.
Neexistence aktů Společenství v rozporu s právem WTO je projevem vůle orgánů se jím řídit.
The absence of a Community act that is contrary to WTO law demonstrates the will of the institutions to comply with it.
Členský stát se pak nemůže jednostranně vyhýbat povinnostem, které z něj vyplývají.
Hence, a Member State cannot unilaterally evade the obligations resulting from WTO law.
Jeho odsouzení navíc orgánům nijak nebrání v budoucnu nepoužít pravidlo WTO, o nějž
Also, a finding that it is in breach in no way prevents the
Zatřetí, důvod vycházející z porušení práva WTO je přípustný, a to i tehdy, jestliže je uváděn na podporu zpochybnění legality aktu Společenství, ve dvou případech 42: pokud Společenství zamýšlelo splnit konkrétní povinnost převzatou v rámci WTO 43 nebo pokud akt Společenství přiznává jednotlivcům výslovným odkazem na konkrétní ustanovení dohod WTO právo se jej dovolávat 44.
Lastly, a plea based on infringement of WTO law is admissible, even when it is raised in support of a challenge to the legality of a Community act, in two instances: 42either where the Community intended to implement a particular obligation assumed in the context of the WTO, 43or where the Community measure, by referring expressly to specific provisions of the WTO agreements, conferred on individuals the right to invoke them.
Jelikož totiž dohody WTO neukládají smluvním stranám, výslovně ani po výkladu ve spojení s předmětem a cílem těchto dohod, povinnost přiznat jim ve svých právních řádech přímý účinek, může každá z nich svobodně stanovit vhodné právní prostředky k jejich provedení v dobré víře do svého právního řádu 45, tedy rozhodnout, zda jednotlivcům přizná právo se jejich ustanovení dovolávat.
44Since the WTO agreements do not oblige the contracting parties, either explicitly or when interpreted in the light of their subjectmatter and purpose, to accord the agreements direct effect in their legal systems, each of the signatories is free to determine the legal means appropriate for attaining their bona fide performance in its legal system, 45in other words to decide whether it intends to grant individuals the right to rely on their provisions.
Oba uvedené případy jsou projevem takové vůle Společenství.
The two instances mentioned above are the expression of such a desire on the part of the Community.
Tím dává najevo, že má v úmyslu se řídit právem WTO a že se dobrovolně zříká prostoru pro uvážení při uplatňování pravidel WTO, který mají k dispozici smluvní strany, jež přímý účinek pravidlům nepřiznávají vůbec.
By that very fact, it signals that it intends to comply with WTO law, thereby voluntarily forgoing the room for manoeuvre in the application of the WTO rules enjoyed by some contracting parties that refuse to accord any direct effect to those rules.
42 — Připomenutých zejména ve výše uvedeném rozsudku Portugalsko v. Rada (bod 49).
42 — These instances are recalled in particular in Portugal v Council, paragraph 49.
39 — Viz výše uvedený rozsudek ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo (bod 52); rozsudek ze dne 7. června 2007, Řízení Letového Provozu (C-335/05, Sb. rozh. s. I-4307, bod 16); a výše uvedený rozsudek Merck Genéricos Produtos Farmacêuticos (bod 35).
39 — See Commission v Germany, paragraph 52; Case C-335/05 Řízení Letového Provozu [2007] ECR I-4307, paragraph 16; and Merck Genéricos — Produtos Farmacêuticos, paragraph 35.
43 — Tak tomu bylo v případě Nakajima.
43 — The Nakajima hypothesis.
Pro příklad uplatnění viz výše uvedený rozsudek ze dne 9. ledna 2003, Petrotub a Republica (body 52 až 56).
For an application, see Petrotub and Republica, paragraphs 52 to 56.
40 — Viz výše uvedené rozsudky Hermès (bod 28) a Dior a další (bod 47).
40 — See Hermès, paragraph 28, and Dior and Others, paragraph 47.
44 — Tak tomu bylo v případě Fediol.45 — Viz výše uvedený rozsudek Portugalsko v. Rada (bod 35).
44 — The Fediol hypothesis.45 — See Portugal v Council, paragraph 35.
41 — Viz výše uvedený rozsudek Komise v. Německo.
41 — See Commission v Germany.
Dopad rozhodnutí OŘS odsuzujícího Společenství
The impact of a DSB decision finding against the Community
Navrhovatelky Soudu vytýkají, že v napadených rozsudcích odpověděl záporně.
The appellants complain that in the contested judgments the Court of First Instance gave a negative answer to that question.
Nalézací soud tím však toliko následoval dosavadní vývoj judikatury.
However, in ruling as it did, the Court of First Instance merely followed the previous line of case-law.
Soudní dvůr totiž již dříve naznačil, že možnost dovolávat se rozhodnutí OŘS nemůže existovat bez ohledu na možnost dovolávat se pravidel WTO 47.
The Court of Justice had, in fact, already indicated that it is impossible to rely on a DSB decision unless the WTO rules can also be relied on.
Zůstávala však otevřená otázka, zda rozhodnutí OŘS odsuzující Společenství může prolomit zásadu nemožnosti dovolávat se práva WTO.
47 Admittedly, the question whether a DSB decision finding against the Community can overturn the principle that WTO law cannot be relied upon remained in suspension.
Soudní dvůr, zdá se, sice zpočátku takovou možnost naznačil, když Soudu vytkl, že nereagoval na argument, podle nějž právní účinky rozhodnutí OŘS ve vztahu k Evropskému společenství „mohly zpochybnit jeho posouzení stran neexistence přímého účinku pravidel WTO a odůvodnit to, aby soudce Společenství provedl kontrolu legality směrnic […] ve vztahu k těmto pravidlům v rámci řízení o žalobě na náhradu škody, kterou podala žalobkyně“ 48.
Moreover, the Court of Justice had, it is true, appeared initially to have opened the door on this point, having reproached the Court of First Instance for having failed to respond to an argument that the legal effects of a DSB decision vis-à-vis the European Community ‘called into question the Court’s finding that the WTO rules did not have direct effect and provided grounds for a review by the Community courts of the legality of Directives … in the light of those rules in the action for damages brought by the then applicant’.
Od takové možnosti však soud Společenství vzápětí upustil rozhodnutím, že k neslučitelnosti aktu Společenství s právem WTO, byť konstatované rozhodnutím OŘS, lze v rámci řízení o předběžné otázce směřující k posouzení platnosti 49či o žalobě na náhradu škody 50přihlížet bez ohledu na neexistenci přímého účinku pravidel WTO pouze v úzkém rámci vymezeném rozhodnutími Nakajima a Fediol.
48The door was swiftly closed again, however, the Community courts ruling that reliance could be placed, notwithstanding the lack of direct of effect of the WTO rules, on the incompatibility of a Community act with WTO law — even where that incompatibility was found by a DSB decision — in the context of a reference for a preliminary ruling as to validity 49or in support of an action for damages 50 only within the narrow framework defined by the Nakajima and Fediol solutions.
Argumentace žalobkyň se pohybuje v rámci vymezeném uvedenou judikaturou.
The appellants’ arguments fall within the framework of this case-law.
Soudní dvůr žádají, aby určil, zda a v jaké míře může rozhodnutí OŘS, jímž byla konstatována neslučitelnost právní úpravy Společenství s ustanoveními dohod WTO, zpochybnit i principiální odmítnutí možnosti se uvedených dohod dovolávat, které by znamenalo vyloučení jakéhokoli přezkumu slučitelnosti sekundárního práva Společenství s těmito dohodami.
They ask the Court to determine whether and to what extent a DSB decision finding Community legislation to be incompatible with a provision of the WTO agreements can also overturn the refusal as a matter of principle to allow the agreements to be relied upon, thus precluding any review of the compatibility of secondary Community legislation with the agreements.
Za tímto účelem a na podporu tvrzení, že musí mít možnost se rozhodnutí OŘS dovolávat a namítat jeho neprovedení, přestože samotných dohod WTO se dovolávat nelze, trvají na závaznosti rozhodnutí OŘS. Takto vystavěná argumentace je jistě neobratná.
To that end, they stress the binding nature of the DSB decision in order to maintain that they must be able to rely on it and complain that it has not been implemented, even though the WTO agreements themselves cannot be invoked.
Jak správně namítá Rada, rozhodnutí OŘS svými účinky nemůže překračovat účinky pravidel WTO, jejichž porušení konstatuje.
As the Council has rightly retorted, a DSB decision cannot produce wider effects than the WTO rules which it has found to have been infringed.
Podstatou otázky předložené Soudnímu dvoru tedy přesněji je, zda, slovy Soudu v napadených rozsudcích, „dohody WTO zakládají pro jednotlivce ve Společenství právo uplatnit tyto dohody u soudu za účelem zpochybnění platnosti právní úpravy Společenství v případě, že OŘS uvedl, že jak tato, tak i následná právní úprava přijatá Společenstvím za účelem zejména toho, aby byla právní úprava Společenství uvedena do souladu s dotčenými pravidly WTO, byly s posledně uvedenými neslučitelné“ 46.
The question that the Court is asked to answer is therefore more precisely whether, to repeat the words of the Court of First Instance in the contested judgments, ‘the WTO agreements give rise, for persons subject to Community law, to the right to rely on those agreements when contesting the validity of Community legislation if the DSB has declared that both that legislation and the subsequent legislation adopted by the Community in order to comply with the WTO rules in question are incompatible with those rules’. 46
48 — Viz výše uvedený rozsudek Biret International v. Rada (bod 57).
47 — Indeed, the Court has already stated that, if an individual pleads failure to have regard to the compulsory nature of a DSB decision for the Community, that is tantamount to alleging infringement of the compulsory effect of the WTO agreement, which is possible only if that agreement has direct effect (see Case C-104/97 P Atlanta and Others v European Community [1999] ECR I-6983, paragraphs 17 to 23).
49 — Viz výše uvedený rozsudek Van Parys.
46 — The FIAMM judgment, paragraph 108, and the Fedon judgment, paragraph 101.
50 — Viz výše uvedený rozsudek Soudu Chiquita Brands a další v. Komise.
48 — See Biret International v Council, paragraph 57.49 — See Van Parys.50 — See Chiquita Brands and Others v Commission.
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA M. POIARESE MADURA – SPOJENÉ VĚCI C-120/06 P a C-121/06 P za účelem dosažení náhrady škody utrpěné v důsledku celní přirážky, kterou Spojené státy americké zavedly jako odvetu za neprovedení rozhodnutí OŘS Společenstvím, může za zvláštních okolností projednávaných věcí ohrozit politickou volnost zákonodárných a výkonných orgánů Společenství v rámci WTO.
It is therefore necessary to determine whether, in the particular context of the cases at issue, allowing the appellants to rely on the DSB decision to establish the unlawfulness of the conduct of the Community with a view to obtaining reparation for the damage suffered as a result of the increased customs duty imposed by the United States in retaliation for the Community’s failure to implement the DSB decision would adversely affect the political freedom of the Community’s legislative and executive organs in the framework of the WTO.
FIAMM a FEDON jsou s uvedenou judikaturou obeznámeny.
FIAMM and Fedon are not ignorant of this case-law.
Nicméně trvají na zvláštnosti svého případu oproti předchozím věcem a dožadují se odlišného výsledku.
They nevertheless dwell on the particular features of their case compared with the earlier cases in order to claim a different outcome.
V této souvislosti za účelem dosažení náhrady skutečné škody utrpěné v důsledku odvetných opatření namítají, že Soudní dvůr má rozhodnout o možnosti dovolávat se rozhodnutí OŘS po uplynutí přiměřené lhůty stanovené k jeho provedení.
To that end, they state that the Court is being asked to rule on the possibility of relying on a DSB decision after expiry of the reasonable period laid down for compliance therewith in order to obtain compensation for damage actually suffered as a result of retaliatory measures.
Jde se tedy podle nich o zcela nový případ, neboť rozsudek Van Parys pojednával o možnosti dovolávat se rozhodnutí OŘS pro účely posouzení platnosti aktu Společenství v rámci řízení o předběžné otázce; a zcela nový i proto, že ve výše uvedené věci Chiquita Brands a další sice byla nastolena otázka uplatnění nároků na náhradu škody utrpěné v důsledku přetrvávajícího porušování pravidla WTO, byť konstatovaného OŘS, ale žalobkyně se pouze domáhala uplatnění výjimky Nakajima.
In their opinion, it is therefore a novel case, since the judgment in Van Parys dealt with the inability to rely on a DSB decision for the purpose of assessing the validity of a Community act in the context of a reference for a preliminary ruling; it is also novel because in Chiquita Brands and Others v Commission, a case which likewise concerned a claim for compensation for damage suffered as a result of a persisting infringement of WTO rules ascertained by the DSB, the applicant had, however, confined itself to claiming application of the Nakajima exception.
Z tohoto hlediska je primární otázka, zda taková politická volnost trvá i za zvláštních okolností projednávaných věcí.
From that perspective, the first question relates to whether such political freedom continued to exist in the specific circumstances of the cases in point.
Odpověď by zcela jistě byla kladná, kdyby přiměřená lhůta k provedení rozhodnutí OŘS doposud neuplynula.
The answer would certainly be in the affirmative if the reasonable period for implementation of the DSB decision had not yet expired.
Soudní dvůr již dříve rozhodl, že „soud Společenství nemůže vykonávat přezkum legality dotčených aktů Společenství, konkrétně v řízení o žalobě na náhradu škody podané podle článku 178 Smlouvy, aniž by zbavil účinku poskytnutí přiměřené lhůty k provedení rozhodnutí nebo doporučení OŘS podle pravidel pro řešení sporů zavedených dohodami WTO“ 51.
The Court has already stated that ‘the Community courts cannot, in any event, carry out a review of the legality of the Community measures in question, particularly not in the context of an action for damages under Article 178 of the Treaty, without rendering ineffective the grant of a reasonable period for compliance with the DSB recommendations or rulings, as provided for in the dispute settlement system put in place by the WTO agreements’.
Nicméně, jak právem zdůrazňují FIAMM a FEDON, přiměřená lhůta poskytnutá Společenství k provedení rozhodnutí OŘS uplynula dne 1. ledna 1999, přičemž OŘS rozhodnutím ze dne 19. dubna 1999 konstatoval, že k tomuto 1. lednu 1999 neslučitelnost právní úpravy Společenství s pravidly WTO přetrvávala.
51 But as FIAMM and Fedon rightly point out, the reasonable period that the Community had been allowed to comply with the DSB decision had expired on 1 January 1999 and, in a decision of 19 April 1999, the DSB had found that on 1 January the Community legislation continued to be incompatible with the rules of the WTO.
Jinou možnost, než
Hence, they contend, since no
Při posuzování důvodnosti argumentace navrhovatelek je nutné se vrátit k základům samotné zásady nemožnosti dovolávat se práva WTO.
In order to assess whether the appellants’ arguments are well founded, it is necessary to return to the basis of the very principle that WTO law cannot be relied on before the courts.
Znovu připomínám, že žádné z dohod WTO se s ohledem na jejich povahu a strukturu v zásadě nelze jakkoli dovolávat a že pravidla WTO mohou být v soudním řízení uplatněna pouze tehdy, jestliže se toto uplatnění nedotkne možnosti vyjednávat, kterou dohody WTO poskytují smluvním stranám i v případě sporu, ani vzájemnosti a rovnováhy při uplatňování závazků dohodnutých v rámci WTO; to zkrátka znamená v rozsahu, v němž neomezí politickou volnost, kterou povaha a struktura dohod WTO ponechává smluvním stranám při uplatňování jejich ustanovení. Je tedy třeba zjistit, zda přiznání možnosti, aby se žalobkyně dovolávaly rozhodnutí OŘS k prokázání protiprávnosti jednání Společenství
It should again be remembered that the possibility of relying on the WTO agreements as a whole has been categor ically refused in principle, given their nature and structure, and that there can be room for application of the WTO rules by the courts only in so far as that would affect neither the scope for negotiations that the WTO agreements accord to contracting parties, even in the event of a dispute, nor the reciprocity and balance in the application of the commitments undertaken with regard to the WTO; in short, only in so far as that would not restrict the political freedom that the nature and structure of the WTO agreements allow
51 — Výše uvedený rozsudek Biret International v. Rada (bod 62).
51 — Biret International v Council, paragraph 62.
Krom toho, jak Soudní dvůr již uvedl 54a Soud v napadených rozsudcích připomenul 55, jednání mezi spornými stranami se podřídit rozhodnutí OŘS, či v opačném případě se vystavit odvetným opatřením, nemělo.
Justice has already noted 54 and the Court of First Instance recalled in the contested judgments, 55 even at the expiry of the period satisfactory compensation had been agreed during the 20 days following the date of expiry of the reasonable period of time — a possibility provided for in Article 22(2) of the DSU — the Community could no longer seek negotiated solutions.
Diskuse se tedy v konečném důsledku týká závaznosti rozhodnutí OŘS: ukládá UŘS povinnost úplného provádění rozhodnutí a doporučení OŘS?
As we can see, the debate hinges ultimately on the binding force of the DSB decision: does the DSU require the rulings and recommendations of the DSB to be implemented in full?
Upřímně řečeno, úvahy navrhovatelek o této otázce nesdílím 52.
To be frank, I do not share the appellants’ analysis on this point.