natgillin/translations-raw huggingface dataset:
4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s.
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Council Directive 77/388/EEC of 17 May 1977 on the harmonisation of the laws of the Member States relating to turnover taxes — Common system of value added tax: uniform basis of assessment (OJ 1977 L 145, p.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Ampliscientifica Srl (dále jen „Ampliscientifica“) a Amplifin SpA (dále jen „Amplifin“), na straně jedné, a Ministero dell’Economia e delle Finanze, jakož i Agenzia delle Entrate, na straně druhé, ve věci dodatečného výměru daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), který byl společnosti Amplifin zaslán za roky 1990 a 1991.
The reference was made in proceedings between Ampliscientifica Srl (‘Ampliscientifica’) and Amplifin SpA (‘Amplifin’) on the one hand and the Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministry of Finance) and the Agenzia delle Entrate (Revenue Authority) on the other concerning an additional assessment to value added tax (‘VAT’) which was addressed to Amplifin in respect of the years 1990 and 1991.
Článek 4 odst. 1 šesté směrnice stanoví:
Article 4(1) of the Sixth Directive provides as follows:
„ ‚Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských činností vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.“
‘“Taxable person” shall mean any person who independently carries out in any place any economic activity specified in paragraph 2, whatever the purpose or results of that activity.’
2008 – VĚC C-162/07
2008 — CASE C-162/07
Článek 4 odst. 4 druhý pododstavec šesté směrnice stanoví:
The second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive is worded as follows:
„S výhradou konzultací podle článku 29 může každý členský stát považovat za jedinou osobu povinnou k dani osoby, které jsou usazeny na území určité země a které jsou sice právně nezávislé, avšak navzájem jsou úzce propojeny finančními, hospodářskými a organizačními vazbami.“
‘Subject to the consultations provided for in Article 29, each Member State may treat as a single taxable person persons established in the territory of the country who, while legally independent, are closely bound to one another by financial, economic and organisational links.’
Článek 27 odst. 1 šesté směrnice stanoví následující:
Article 27(1) of the Sixth Directive provides as follows:
„Rada může jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl zvláštní opatření odchylující se od ustanovení této směrnice, jejichž cílem je zjednodušit postup vybírání daně nebo zabránit určitým druhům daňových úniků nebo vyhýbání se daňovým povinnostem.
‘The Council, acting unanimously on a proposal from the Commission, may authorise any Member State to introduce special measures for derogation from the provisions of this Directive, in order to simplify the procedure for charging the tax or to prevent certain types of tax evasion or avoidance.
Opatření zamýšlená ke zjednodušení postupu vybírání daně smějí ovlivnit výši daně splatné při konečné spotřebě nejvýše v zanedbatelném rozsahu.“
Measures intended to simplify the procedure for charging the tax, except to a negligible extent, may not affect the amount of tax due at the final consumption stage.’
Článek 29 šesté směrnice zřizuje poradní výbor pro daň z přidané hodnoty (dále jen „poradní výbor pro DPH“).
Article 29 of the Sixth Directive sets up an Advisory Committee on VAT.
Nařízení prezidenta republiky č. 633
The Decree of the President of the Republic No 6337
„Ministr financí může stanovit prostřednictvím nařízení, která zavádí související pravidla, že daňová přiznání dceřiných společností podá mateřská entita nebo společnost u úřadu, který se nachází v jejím daňovém domicilu a že platby […] celkové částky dlužné mateřskou entitou nebo společností a dceřinými společnostmi bez odpočitatelného přebytku, jsou provedeny stejnému úřadu.
‘The Minister of Finance shall have authority to issue decrees laying down appropriate rules which provide that declarations of subsidiary companies may be submitted by the parent company or body to the office for the place at which it is registered for tax purposes and that payments … may be made to that office of the total amount due by the parent company or body and by the subsidiary companies, net of any deductible excess.
Přiznání, která jsou rovněž podepsána mateřskou entitou nebo společností, musí být rovněž podána u úřadů, které se nacházejí v daňovém domicilu dceřiných společností, aniž tím jsou dotčeny další povinnosti a odpovědnosti uvedených společností.
The declarations, which are also to be signed by the parent company or body, must also be submitted to the offices for the places at which the subsidiary companies are registered for tax purposes, without prejudice to the other obligations and liabilities of those companies.
Za dceřinou společnost se považuje společnost, jejíž akcie nebo podíly jsou vlastněny jinou společností z více než 50 % již od počátku předcházejícího kalendářního roku.“
A company shall be regarded as a subsidiary where over 50% of the shares or stock in that company has been held by another company since the beginning of the previous calendar year.’
Nařízení ministra ze dne 13. prosince 1979
The Ministerial Decree of 13 December 1979
Nařízení z roku 1979 upravuje a usnadňuje způsoby platby a daňového přiznání mateřských a dceřiných společností tím, že umožňuje mateřské společnosti, aby jednala v určitém rozsahu svým jménem nebo jménem svých dceřiných společností.
The 1979 Decree organises and facilitates the manner in which payments and declarations can be made by parent companies and subsidiaries by enabling the parent company, to a certain extent, to act on behalf of its subsidiary company or companies.
Podle článku 2 nařízení z roku 1979 „se za dceřiné považují pouze ty společnosti […], jejichž akcie nebo podíly vlastní z více než 50 % jejich kapitálu mateřská entita nebo společnost nebo jiná společnost, kterou ovládají ve smyslu tohoto článku, již od počátku předcházejícího kalendářního roku“.
Article 2 of the 1979 Decree states that ‘only … companies in which the parent company or body or other subsidiary of that company or body within the meaning of this article has held more than 50% of the share capital or stock since the beginning of the previous calendar year shall be regarded as subsidiary companies’.
Článek 3 nařízení z roku 1979 tak stanoví, že daňové přiznání mateřské společnosti „podepsané rovněž zástupci dceřiné společnosti musí uvést […] číslo DPH dceřiných společností, jakož i úřad [pro DPH], který je příslušný pro každou z nich“.
Article 3 of the 1979 Decree states accordingly that the declaration of the parent company ’also to be signed by the representatives of the subsidiary company, must indicate … the VAT number of the subsidiary companies as well as the competent (VAT) office for each of them’.
Článek 5 pododstavec 1 nařízení z roku 1979 stanoví následující:
The first paragraph of Article 5 of the 1979 Decree provides as follows:
„Mateřská entita nebo společnost, která zamýšlí uplatnit toto nařízení, musí rovněž podat roční daňová přiznání svých dceřiných společností úřadu [pro DPH], který se nachází v jejím daňovém domicilu.
‘A parent company or body wishing to rely on this decree must also submit the annual declarations of its subsidiaries to the [VAT] office for the place at which it is registered for tax purposes.
Tato přiznání, podepsaná rovněž zástupcem mateřské entity nebo společnosti, musí rovněž podat, společně s jejich přílohami, dceřiné společnosti u úřadu pro DPH, který je příslušný pro každou z nich.
Those declarations, which are also to be signed by the representative of the parent company or body, must also be submitted, together with their annexes, by the subsidiary companies to the competent VAT office for each of them.
V těchto přiznáních dceřiné společnosti musí být uvedena mateřská entita nebo společnost, s příslušným číslem DPH.“
The name of the parent company or body along with the appropriate VAT number must be stated in the declarations of the subsidiary company.’
Spor v původním řízení se týká daňových přiznání, která podala za rok 1990 společnost Ampliscientifica a za roky 1990 a 1991 společnost Amplifin (dále jen „sporná
The dispute in the main proceedings concerns the tax declarations submitted by Ampliscientifica for 1990 and by Amplifin for 1990 and 1991 (‘the contetsted
AMPLISCIENTIFICA A AMPLIFIN přiznání“), přičemž Ampliscientifica a Amplifin jsou společnosti založené podle italského práva v rámci skupiny Amplifon, jejíž činnost se týká výzkumu a vývoje nových vědeckých nástrojů.
AMPLISCIENTIFICA AND AMPLIFIN declarations’). Ampliscientfica and Amplifin are companies incorporated under Italian law which formed part of the Amplifon group, which was engaged in the research and development of new scientific instruments.
Společnost Ampliscientifica, založenou v měsíci únoru 1989, vlastnila z více než 50 % společnost Amplaid SpA, která byla sama z 99 % vlastněna společností Amplifin.
More than 50% of the share capital of Amplifscientifica, which was formed in February 1989, was subscribed by Amplaid SpA, 99% of which was in turn controlled by Amplifin.
Ampliscientifica ukončila svou činnost v průběhu roku 1993.
Ampliscientifica’s business ceased in February 1993.
Amplifin podala za rok 1990 úřadu pro DPH v Miláně přiznání, jak je stanoveno v nařízení z roku 1979 poté, co do svých účetních zápisů převedla dluh DPH, který nesla předtím společnost Ampliscientifica.
For the 1990 tax year, Amplifin submitted to the Milan VAT office the declaration provided for under the 1979 Decree, after making an entry in its accounts transferring a VAT debt for which Ampliscientifica had previously been liable.
Za rok 1991 provedla to stejné s jednou další ze svých dceřiných společností, která působila v oblasti nemovitostí, a to společností Ampliare Srl, která byla založena v měsíci listopadu 1990, což vedlo k převodu významného přeplatku na DPH v její prospěch.
For the 1991 tax year, it did the same with another of its subsidiaries that was involved in the real estate sector, Ampliare Srl, formed in November 1990, which resulted in a significant VAT credit being transferred to it.
Úřad pro DPH v Miláně měl za to, že Amplifin nebyla oprávněna podat sporná přiznání, jelikož článek 2 nařízení z roku 1979 stanoví, co se týče existence vazeb, které umožňují přijetí režimu zjednodušeného vypořádání DPH, že vazba mezi mateřskou entitou nebo společností a dceřinými společnostmi musí existovat „od počátku kalendářního roku“, který předchází roku, v němž bylo přiznání podáno.
The Milan VAT office took the view that Amplifin was not entitled to submit the contested declarations, since Article 2 of the 1979 Decree provides that, in order for the simplified VAT payment scheme to be applicable, the link between the parent company or body and the subsidiary company must have existed ‘from the beginning of the calendar year’ preceding the year in which the declaration was made.
Vydal tedy opravné daňové výměry, které se týkaly roku 1990 (pro dluh DPH společnosti Ampliscientifica) a roku 1991 (pro přeplatek na DPH společnosti Ampliare Srl).
It therefore issued notices of additional assessment for 1990 (in respect of the VAT debt of Ampliscientifica) and 1991 (in respect of the VAT credit of Ampliare Srl).
Ampliscientifica a Amplifin napadly tyto výměry před Commissione tributaria provinciale di Milano, který vyhověl jejich návrhu samostatnými rozsudky ze dne 5. listopadu 1996.
Ampliscientfica and Amplifin challenged those notices before the Commissione tribuatria provinciale di Milano (Provincial Tax Court, Milan), which granted their applications in separate judgments on 5 November 1996.
Úřad pro DPH v Miláně podal odvolání před Commissione tributaria della Lombardia, který rozsudkem ze dne 31. května a 17. listopadu 1999, jeho odvolání vyhověl, jelikož měl na základě nařízení z roku 1979 za to, že podmínka týkající se doby držení kapitálu dceřiných společností nebyla dodržena společností Amplifin, která nebyla ještě oprávněna podat sporná přiznání.
The Milan VAT office appealed before the Commissione tributaria della Lombardia (Tax Court, Lombardy), which granted its appeals by judgements of 31 May and 17 November 1999, taking the view that, under the 1979 Decree, Amplifin had failed to comply with the condition stipulating the period for which share capital must be held in subsidiary companies and was not at that time entitled to submit the contested declarations.
Ampliscientifica a Amplifin podaly opravný prostředek u Corte suprema di cassazione, který nařídil přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru k rozhodnutí následující předběžné otázky:
Ampliscientifica and Amplifin lodged appeals before the Corte Suprema di Cassazione, which decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
2) Nezávisle na odpovědi na předchozí otázku, představuje stanovení časových omezení v tom smyslu, že vazba musí existovat po příslušnou dobu, jako podmínky pro použití režimu, aniž by zúčastněným subjektům bylo umožněno dokázat existenci platného ekonomického důvodu vzniku vazby, nepřiměřený prostředek vzhledem k cílům směrnice a k dodržování zásady zákazu zneužívání práva? Má být tato právní úprava považována v každém případě za odporující zásadě neutrality DPH?“
(2) (i) Regardless of the reply to be given to the question (1), is the imposition of a temporal restriction — in the sense that the link must have existed for a significant period of time — as a precondition for the application of the scheme, where the persons concerned are not permitted to demonstrate that there is a valid economic reason for the link being forged, disproportionate in relation to the objectives of the directive and to the need for compliance with the principle prohibiting the abuse of rights? (ii) Is that legislation to be regarded in any event as contrary to the principle of the neutrality of VAT?’
4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice.
In other words, the 1979 Decree is, at least in part, a measure transposing the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive.
V tomto ohledu je třeba zaprvé zdůraznit, že jak vyplývá ze samotného znění tohoto ustanovení, může být použito teprve po konzultaci poradního výboru pro DPH.
It should be noted, first of all, as the very wording of that provision makes clear, that it can be implemented only after the Advisory Committee on VAT has been consulted.
Je přitom nesporné, že v případě nařízení z roku 1979 Italská republika uvedenou konzultaci neprovedla.
However, it is not disputed that, in the case of the 1979 Decree, the Italian Republic did not consult that committee.
(viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. října 2007, van der Steen, C-355/06, Sb. rozh. s. I-8863, bod 20).
2008 — CASE C-162/07 provision cannot be treated as a taxable person or persons within the meaning of Article 4(1) of the Sixth Directive (see, to that effect, Case C-355/06 van der Steen [2007] ECR I-8863, paragraph 20).
Z toho vyplývá, že zacházení jako s jedinou osobou povinnou k dani vylučuje, aby uvedené osoby s vazbami nadále podepisovaly samostatně daňová přiznání a byly nadále označovány, v rámci a mimo jejich skupinu, jako osoby povinné k dani, jelikož uvedená přiznání je oprávněna podepsat pouze jediná osoba povinná k dani.
It follows that treatment as a single taxable person precludes persons who are thus closely linked from continuing to submit VAT declarations separately and from continuing to be identified, within and outside their group, as individual taxable persons, since the single taxable person alone is authorised to submit such declarations.
Článek 4 odst. 4 druhý pododstavec šesté směrnice tedy nezbytně předpokládá, pokud jej členský stát použije, že prováděcí vnitrostátní právní úprava stanoví, že osoba povinná k dani je jediná a že skupině je uděleno pouze jedno číslo DPH.
The second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive therefore necessarily requires, where that provision is implemented by a Member State, the national implementing legislation to provide that the taxable person is a single taxable person and that a single VAT number be allocated to the group.
160), tj. po uplynutí dotčených daňových roků v původním řízení, nemůže mít vliv na předcházející úvahu, jelikož použití takového čísla vyplývá z nezbytnosti, jak pro hospodářské subjekty, tak pro finanční orgány členských států, identifikovat s jistotou původce operací podléhajících DPH.
1), namely after the tax years in question in the main proceedings, can have no bearing on the foregoing consideration, since the use of such a number is dictated by the need, both for the economic operators and the tax authorities of the Member States, to identify with a degree of certainty those effecting transactions subject to VAT.
Upřesnění vyplývající z tohoto článku 28h pouze potvrdila již existující pravidlo, které je inherentní řádnému fungování společného systému DPH.
The clarifications brought about by Article 28h thus simply confirm a pre-existing rule that is integral to the proper functioning of the common system of VAT.
4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice musí být v důsledku toho odlišováno od zavedení ustanovení o zjednodušeném přiznání a platbě DPH, které umožňuje, zejména společnostem stejné skupiny, aby zůstaly odlišnými osobami povinnými k dani, i když DPH může být konsolidována na účtech mateřské společnosti.
The transposition of the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive must therefore be distinguished from the setting up of a mechanism to simplify VAT declarations and payments which enables, inter alia, companies within the same group to remain separate taxable persons, even where VAT may be consolidated in the accounts of the parent company.
4 odst. 4 druhém pododstavci šesté směrnice, a to požadavek konzultace poradního výboru pro DPH.
It must be stressed that, should that be the case, such legislation would have been adopted in breach of the procedural requirement laid down in the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive, namely consultation of the Advisory Committee on VAT.
4 odst. 4 druhý pododstavec šesté směrnice je ustanovení, jehož použití členským státem předpokládá předchozí konzultaci tohoto členského státu s poradním výborem pro DPH a přijetí vnitrostátní právní úpravy, která umožňuje osobám, zejména společnostem, které jsou usazeny na území určité země a které jsou sice právně nezávislé, avšak navzájem jsou úzce propojeny finančními, hospodářskými a organizačními vazbami, aby přestaly být považovány za odlišné osoby povinné k DPH a byly tak považovány za jedinou osobu povinnou k dani, jediného držitele individuálního identifikačního čísla uvedené daně, a tedy jedinou osobu, která může podepsat daňová přiznání DPH.
The answer to the first question must therefore be that the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive is a provision which, in order to be implemented by a Member State, requires prior consultation by that State of the Advisory Committee on VAT and the adoption of national legislation authorising persons, in particular companies, established in the territory of the country who, while legally independent, are closely bound to one another by financial, economic and organisational links, no longer to be treated as separate taxable persons for the purposes of VAT in order to be treated as a single taxable person to whom a single VAT identification number is allocated and, accordingly, the sole person entitled to submit VAT declarations.
Podstatou druhé otázky je, zda lhůta stanovená v nařízení z roku 1979 pro umožnění mateřské entitě nebo společnosti podat přiznání a provést platbu DPH podle
In essence, the second question concerns whether the temporal restriction imposed by the 1979 Decree in order for a parent company or body to be able to make VAT
2008 – VĚC C-162/07 zjednodušených postupů, které toto nařízení zavádí, porušuje zásady proporcionality, zákazu zneužití práva a daňové neutrality.
2008 — CASE C-162/07 declarations and payments in accordance with the simplified rules laid down in that provision is in breach of the principles of proportionality and fiscal neutrality and the rules against the abuse of rights.
Aby mateřská entita nebo společnost byla oprávněna uplatnit toto ustanovení, musí držet více než 50 % akcií nebo podílů takových osob s vazbami, jako jsou dceřiné společnosti, nejpozději od počátku kalendářního roku, který předchází roku, v němž bylo podáno přiznání.
In order to qualify for that provision, the parent company or body must have held more than 50% of the share capital or stock of the persons with whom it is closely linked, such as subsidiary companies, since at least the beginning of the calendar year preceding that in which the declaration is made.
Pokud jde nejprve o zásadu daňové neutrality, je třeba připomenout, že tato zásada je základní zásadou společného systému DPH (viz zejména rozsudek ze dne 19. září 2000, Schmeink & Cofreth a Strobel, C-454/98, Recueil, s. I- 6973, bod 59), která brání jednak tomu, aby se srovnatelným zbožím, které se tedy nachází v soutěžním vztahu k jinému zboží, bylo zacházeno z hlediska DPH rozdílně (rozsudky ze dne 11. června 1998, Fischer, C-283/95, Recueil, s. I- 3369, body 21 a 27, jakož i ze dne 3. května 2001, Komise v. Francie, Recueil, s. I-3369, bod 22), a jednak aby se srovnatelnými hospodářskými operacemi, které se v důsledku toho nachází v soutěžním vztahu k jiným operacím, bylo zacházeno s ohledem na DPH rozdílně (rozsudky ze dne 23. října 2003, Komise v. Německo, C-109/02, Recueil, s. I-12691, bod 20; ze dne 16. září 2004, Cimber Air, C-382/02, Sb. rozh. s. I-8379, bod 24, a ze dne 18. října 2007, Navicon, C-97/06, Sb. rozh. s. I-8755, bod 21). 26
As regards, first, the principle of fiscal neutrality, it is a fundamental principle of the common system of VAT (see, inter alia, Case C-454/98 Schmeink & Cofreth and Strobel [2000] ECR I-6973, paragraph 59) which precludes, on the one hand, treating similar goods, which are thus in competition with each other, differently for VAT purposes (Case C-283/95 Fischer [1998] ECR I-3369, paragraphs 21 and 27, and Case C-481/98 Commission v France [2001] ECR I-3369, paragraph 22) and, on the other, treating similar economic transactions, which are therefore in competition with each other, differently for VAT purposes (Case C-109/02 Commission v Germany [2003] ECR I-12691, paragraph 20; Case C-382/02 Cimber Air [2004] ECR I-8379, paragraph 24; and Case C-97/06 Navicon [2007] ECR I-8755. paragraph 21). 26
Přitom vnitrostátní právní úprava, která pouze zachází odlišně s osobami povinnými k dani, které si přejí zvolit systém zjednodušeného přiznání a platby DPH, podle toho, zda dotčené osoby mají určitou kapitálovou vazbu, jejíž trvání je kratší nebo delší než doba uvedená v bodě 24 tohoto rozsudku, se použije na všechny hospodářské subjekty stejně, bez ohledu na to, zda si navzájem konkurují ohledně jejich operací nebo výrobků, či nikoli.
National legislation which simply treats taxable persons wishing to opt for a mechanism to simplify VAT declarations and payments differently according to whether the persons in question have had a link established by a specific holding in the capital of a subsidiary for a longer or shorter period than that referred to at paragraph 24 above applies to all economic operators equally, regardless of whether they are competing with each other in connection with their operations or their goods.