natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Stanley George Adams podal svou žalobu v červenci 1983.
Mr Adams brought his action in July 1983.
Komise tvrdila, že tato žaloba byla promlčena podle článku 43 statutu Soudního dvora, který je předchůdcem současného článku 46.
The Commission argued that it was timebarred by virtue of Article 43 of the Statute of the Court of Justice, the predecessor to the present Article 46.
Stanley George Adams tvrdil, že se o daných událostech dozvěděl až v roce 1980, když měl jeho nový právní zástupce příležitost prostudovat si dokumenty týkající se trestního stíhání.
Mr Adams argued that the events had not become known to him until 1980, when his new lawyer had had the opportunity to study the documents relating to the criminal proceedings.
Informacím poskytnutým švýcarskou policií nevěřil a švýcarské rozsudky, které byly v němčině, si nebyl schopen přečíst.
He had not believed the information supplied by the Swiss police and had been unable to read the Swiss judgments which were in German.
Nemohl ani vědět o událostech týkajících se návštěvy právního zástupce Roche na Komisi dne 8. listopadu 1974.
Nor could he possibly have known of the events relating to the visit by Roche’s lawyer to the Commission on 8 November 1974.
Soudní dvůr uvedl, že článek 43 „musí být vykládán v tom smyslu, že uplynutí
The Court stated that Article 43 ‘must be interpreted as meaning that the expiry
Věc Adams se samozřejmě, jak také implicitně tvrdí Komise, od projednávaného případu v různých aspektech odlišuje (i když musím přiznat, že jsem poněkud rozpačitá z tvrzení Komise, že v uvedené věci nejde o určení okamžiku, kdy promlčecí doba počíná běžet, ale okamžiku, kdy promlčecí doba uplyne, jelikož je druhý okamžik podmíněn prvním).
Adams is, of course, and as Commission implicitly argues, distinguishable in various respects from the present case (although I confess to some puzzlement over the Commission’s argument that it concerns not the determination of when time starts to run but rather when the limitation period expires, since the one surely depends on the other).
Ukazuje však, že je Soudní dvůr ve výjimečném případě připraven odchýlit se od běžného použití pravidel promlčení.
It does, however, demonstrate that the Court is prepared to depart from the normal application of the rules of prescription in an exceptional case.
V takových vzácných případech se domnívám, že je třeba k těmto pravidlům přistupovat ještě shovívavěji, aby bylo zabráněno tomu, aby mohlo být promlčení odpůrkyní namítáno za okolností, za kterých by to bylo zjevně nespravedlivé.
In such rare, exceptional cases I consider that it may be necessary to approach those rules more sympathetically in order to prevent prescription from being relied on as a defence in circumstances where that would be manifestly unjust.
53 — Tedy, že zaměstnancům Roche předala fotokopie memorand s poznámkami, které jí dodal S. G. Adams a díky kterým jej mohla Roche identifikovat jako hlavního podezřelého v souvislosti s oznámením, které podala úřadu švýcarského státního zástupce, a které tak vedlo k jeho zatčení a které proti němu poskytlo policii a švýcarským soudům významné důkazy.
53 — Namely, handing over to Roche staff edited photocopies of memoranda supplied to it by Mr Adams which had enabled Roche to identify him as the main suspect in the complaint that it had lodged with the Swiss Public Prosecutor’s Office, and which had therefore led to his arrest and supplied the police and the Swiss courts with substantial evidence against him.
Pokud jde o pátého navrhovatele, rozbor, který jsem navrhla výše, vede k závěru, že promlčecí doba počala běžet v den vydání rozsudku Tribunale civile di Roma, tedy dne 27. ledna 1989.
With regard to the fifth applicant, the analysis I have proposed above leads to the conclusion that time began to run on the date of the judgment of the Tribunale civile di Roma, that is to say on 27 January 1989.
Žaloba pátého navrhovatele proti Komisi je proto promlčena.
The fifth applicant’s action against the Commission is accordingly timebarred.
Bylo by tomu jinak pouze tehdy, kdyby byl Soudní dvůr názoru, že by stejně jako ve věci Adams výjimečné okolnosti projednávaného případu odůvodňovaly, aby v zásadě rozhodl, že se promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu nepoužije ve vztahu k žádnému z navrhovatelů.
That would be otherwise only if the Court were to take the view that, as in Adams, it would in the exceptional circumstances of the present case be appropriate for it essentially to rule that the timelimit laid down in Article 46 of the Statute is inapplicable to any of the applicants.
V projednávaném případě se navrhovatelé rozhodli, naprosto rozumně v dané době a v daných souvislostech, vstoupit jako vedlejší účastníci do řízení zahájeného DAI proti Assedile a AIMA v září roku 1984 u Tribunale civile di Roma.
In the present case, the applicants took the decision, entirely reasonably at the time and in the context, to intervene in the proceedings brought by DAI against Assedile and AIMA in September 1984 before the Tribunale civile di Roma.
Na dobu trvání tohoto řízení navrhovatelé neměli vliv ani ji ovlivnit nemohli.
The duration of those proceedings was not, and could not have been, within the applicants’ control.
Uvedený soud odmítl předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
That court refused to make a reference for a preliminary ruling to the Court of Justice.
Pokud by tak byl učinil, byla by záležitost v této době již vyjasněna.
Had it done so, the matter would have become clear at that stage.
V rámci takové žádosti by Soudní dvůr nutně přezkoumal strukturu nařízení č. 2499/82.
In the context of such a reference, the Court would necessarily have reviewed the structure of Regulation No 2499/82.
Přitom by v tomto nařízení objevil mezeru (jako ji následně objevil Soud) spočívající ve skutečnosti, že pokud si členský stát zvolil jednu ze dvou možností platby podpory, byly by prostředky vyčleněné pro producenty jako konečné příjemce za takových okolností, jako jsou okolnosti v projednávané věci, vráceny Společenství, a nikoliv vyplaceny producentům.
In so doing, it would have identified the lacuna in that regulation (as the Court of First Instance subsequently did), namely that if a Member State took one of the two available options for channelling aid, funds earmarked for the producers as ultimate recipients would in circumstances such as those of the present case be refunded to the Community rather than paid to the producers.
Pro úplnost bych měla dodat, že navrhovatelé následně podali proti AIMA u vnitrostátních soudů žalobu na vydání bezdůvodného obohacení 56.
For the sake of completeness, I should add that the applicants subsequently brought an action against AIMA before the national courts for unjust enrichment.
Jak zjistili sami navrhovatelé, jakmile se spojili s Komisí a ujistili se, že prostředky pocházející z jistoty Assedile byly ze strany AIMA převedeny Komisi a zúčtovány ve prospěch EZOZF 57, byla tato žaloba rovněž odsouzena k neúspěchu: na straně AIMA neexistovalo bezdůvodné obohacení.
56 As the applicants themselves realised, once they had approached the Commission and ascertained that the funds derived from the Assedile security had been transferred by AIMA to the Commission and credited to the EAGGF account, 57 that claim was also bound to fail: there had been no unjust enrichment of AIMA.
Bylo by možné tvrdit, že teprve v tomto okamžiku vyhasla poslední jiskřička naděje úspěchu u vnitrostátních soudů.
An argument could be made out for saying that it was only at that point that the last, flickering hope of success via the national courts was extinguished.
Myslím, že není nutné ani vhodné zacházet tak daleko.
I do not think it necessary or appropriate to go that far.
Nicméně, při neexistenci takové žádosti, která by k takovému přezkumu vedla, věděli uvedení čtyři navrhovatelé z pěti, kteří se odvolali proti rozsudku Tribunale civile di Roma 55, až v samém závěru vnitrostátního řízení (rozsudek Corte di Cassazione ze dne 28. listopadu 1994), že jejich snahy domoci se vyplacení podpory Společenství, která jim po právu náležela, u vnitrostátních soudů nemohou uspět.
In the absence of a reference leading to such a review, however, it was only at the final conclusion of the national proceedings (the judgment of the Corte di Cassazione of 28 November 1994) that those four out of the five applicants who had appealed against the judgment of the Tribunale civile di Roma 55knew that their attempt to obtain payment of the Community aid that was rightfully theirs through the national courts could not succeed.
Tento okamžik se mi jeví jako vhodný okamžik počátku běhu promlčecí doby pro účely článku 46 statutu.
That seems to me to be the appropriate point to hold that time had begun to run for the purposes of Article 46 of the Statute.
56 — Dne 16. února 1996; viz bod 38 rozsudku Soudu, uvedeného výše v bodě 34.
56 — On 16 February 1996: see paragraph 38 of the judgment of the Court of First Instance, mentioned above at point 34.
55 — Viz body 30 a 32 výše.
55 — See points 30 and 32 above.
Proto si myslím, že neúspěch opravného prostředku u Corte di Cassazione objektivně ukončil reálné šance na to, že by navrhovatelé mohli před vnitrostátními soudy uspět 58.
It therefore seems to me that, objectively, the failure of the appeal to the Corte di Cassazione spelled the end of any realistic chance that the applicants could succeed before the national courts.
Z toho vyplývá, že to byl okamžik, kdy bylo možné utrpěnou škodu považovat za „určitou“.
58It follows that that was when the damage suffered could be regarded as ‘certain’.
V tomto okamžiku byla škoda opravdu jak bezprostředně hrozící tak předvídatelná, i když nemohla být ještě přesně určena její výše 59.
At that point, the damage was indeed both imminent and foreseeable, even if it could not yet be accurately determined. 59
V projednávané věci, kdyby navrhovatelé byli zpočátku vznesli nároky vůči Komisi, bylo by vysoce pravděpodobné, že by Komise byla názoru, že příslušným místem je vnitro -státní soud, jak vzhledem k tomu, že podpora Společenství v oblasti zemědělství se obvykle vyplácí skrze vnitrostátní intervenční orgán, tak vzhledem k tomu, že právě probíhalo vnitrostátní insolvenční řízení.
Here, if the applicants had brought a claim against the Commission at the outset it is highly likely that the Commission would have taken the view that the correct forum was the national court, both because Community aid in the agricultural sector is normally paid via the national intervention board and because national insolvency proceedings were under way.
V této souvislosti se mi jeví jako významná skutečnost, že Komise dokonce i v řízení před Soudem nadále tvrdila, že vnitrostátní řízení navrhovatelům poskytuje účinnou nápravu.
In that context, I find it significant that, even in the proceedings before the Court of First Instance, the Commission continued to argue that national procedures did provide the applicants with an effective remedy.
Připouštím, že projednávaná věc přesně nezapadá do existující judikatury, na kterou odkázal jak Soud ve svém rozsudku, tak Komise v rámci svého kasačního opravného prostředku.
I accept that the present case does not fit neatly into the existing caselaw, referred to by both the Court of First Instance in its judgment and the Commission in its appeal.
Uvedená judikatura však nebyla vyvinuta za takových okolností, jako jsou okolnosti vedoucí ke sporu v projednávané věci, v níž se daná situace ocitá na rozmezí vnitrostátního právního systému a právního systému Společenství.
That caselaw was not, however, developed in the context of circumstances such as those giving rise to the present case, where the situation falls uncomfortably between the national and Community legal systems.
V dosavadní judikatuře naopak dosud nebyla řešena základní otázka, který z těchto právních systémů je vhodnější pro zahájení řízení.
In the caselaw to date, in contrast, the basic problem of determining which of those systems was the appropriate forum for proceedings was not at issue.
Pokud by tedy měla v projednávané věci námitka Komise týkající se promlčení uspět, vedlo by to k odepření přístupu navrhovatelů k soudům, a tedy přístupu ke spravedlnosti.
If the prescription defence were to succeed in the present case, the result would be to deny the applicants access to the courts and hence to justice.
Takový výsledek by byl v rozporu se základní zásadou, podle které právo Společenství musí poskytnout účinnou soudní ochranu osobám, kterým zakládá subjektivní práva.
Such a result would run counter to the fundamental principle that Community law operates in a way that affords effective judicial protection to persons on whom it confers rights.
Navrhovatelé jsou osobami, které mají nárok na získání platby podpory Společenství za víno, které dodali DAI k destilaci a kterým byly tyto prostředky odepřeny v důsledku mezery v nařízení č. 2499/82, za kterou Soud shledal Komisi odpovědnou.
The applicants are persons who are entitled to receive payment of Community aid in respect of the wine that they sent to DAI for distillation and who have been deprived of their money through a lacuna in Regulation No 2499/82 for which the Court of First Instance has held the Commission responsible.
Před Soudním dvorem nebylo zpochybněno řešení ve věci samé.
There is no challenge before the Court on the merits.
Podle mého názoru by bylo zcela nesprávné, kdyby námitka promlčení za výjimečných okolností projednávané věci uspěla.
It would in my view be wholly wrong for the prescription defence to succeed in the exceptional circumstances of the present case.
58 — Jsem si v rámci tohoto tvrzení vědoma toho, že navrhovatelé věděli o hrozbě, že částka pocházející z propadnuté jistoty bude v určité době ze strany AIMA zaplacena Komisi a zúčtována ve prospěch EZOZF.
58 — In so saying, I bear in mind that the applicants were aware of the risk that the sum derived from forfeiture of the se curity would at some stage be paid by AIMA to the Commission and credited to the EAGGF account.
Jejich nadějí v hlavním vnitrostátním řízení bylo, že jistota nebude prohlášena za propadlou nebo že by mohli přesvědčit vnitrostátní soud, aby nařídil nějaké jiné opatření, v jehož důsledku by získali platbu podpory.
Their hope, in the main national proceedings, was that the security would not be declared forfeit and/or that the national court could be persuaded to make some other order that would result in their receiving payment of the aid.
Z důvodů mnou uvedených uznávám, že od nich bylo objektivně rozumné pokusit se takto postupovat.
For the reasons I have given, I accept that, objectively, it was reasonable for them to try that route.
Naproti tomu se domnívám, že řízení o vydání bezdůvodného obohacení proti AIMA bylo svou povahou spíše marnou poslední nadějí.
In contrast, I regard the unjust enrichment proceedings against AIMA as being more in the nature of a forlorn last hope.
59 — Viz body 129 a 130 a bod 149 rozsudku Soudu.
59 — See paragraphs 129 and 130 and paragraph 149 of the judgment of the Court of First Instance.
Přesný rozsah ztráty navrhovatelů mohl být vyčíslen až tehdy, když byla uspokojena část jejich nezaplacených pohledávek za palírnou DAI jako přednostním věřitelům po ukončení insolvenčního řízení v roce 2000.
The exact extent of the applicants’ losses could only be quantified after, as preferential creditors, they had recovered part of the unpaid debts owed to them by DAI at the conclusion of the insolvency proceedings in 2000.
Proto bych kasační opravný prostředek zamítla a potvrdila rozsudek Soudu prvního stupně.
I would accordingly dismiss the appeal and uphold the judgment of the Court of First Instance.
Navrhovatelé náhradu nákladů požadovali.
The applicants have applied for costs.
Proto navrhuji, aby byla Komisi uložena náhrada nákladů tohoto řízení o kasačním opravném prostředku ve vztahu ke všem pěti navrhovatelům.
In appeal with regard to all five applicants.
Z důvodů výše uvedených navrhuji Soudnímu dvoru, aby:
For the reasons given above, I consider that the Court should:
– zamítl kasační opravný prostředek;
— dismiss the appeal;
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.
— order the Commission to pay the costs of the appeal.
Ve věci C-51/05 P, jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 7. února 2005,
APPEAL under Article 56 of the Statute of the Court of Justice, lodged on 7 February 2005,
Komise Evropských společenství, zastoupená C. Cattabriga a L. Visaggiem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku, účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek, přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
Commission of the European Communities, represented by C. Cattabriga and L. Visaggio, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg, appellant, the other parties to the proceedings being:
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl, se sídlem v Dolianova (Itálie),
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl, established in Dolianova (Italy),
Cantina Trexenta Soc. coop. arl, se sídlem v Senorbì (Itálie),
Cantina Trexenta Soc. coop. arl, established in Senorbì (Italy),
ROZSUDEK ZE DNE 17. 7.
JUDGMENT OF 17. 7.
2008 – VĚC C-51/05 P
2008 — CASE C-51/05 P
Cantina sociale S. Maria La Palma Soc. coop. arl, se sídlem v Santa Maria La Palma (Itálie),
Cantina sociale S. Maria La Palma Soc. coop. arl, established in Santa Maria La Palma (Italy),
Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari, se sídlem v Monti (Itálie), zastoupená C. Dorem a G. Dorem, avvocati, žalobci v prvním stupni,
Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari, established in Monti (Italy), represented by C. Dore and G. Dore, avvocati, applicants at first instance,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát), ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, G. Arestis (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci, generální advokátka: E. Sharpston, vedoucí soudní kanceláře: R. Grass, s přihlédnutím k písemné části řízení, po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 22. listopadu 2007,
THE COURT (Fourth Chamber), composed of K. Lenaerts, President of the Chamber, G. Arestis (Rapporteur), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský and T. von Danwitz, Judges,
KOMISE v. CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA A DALŠÍ vydává tento
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS gives the following
16), mohl zaručit, že dotyčným producentům bude vyplacena podpora Společenství stanovená v tomto nařízení.
16), payment to the producers concerned of the Community aid provided for by that regulation.
Podle osmého bodu odůvodnění nařízení č. 2499/82 tato cena obvykle neumožňuje uvedení produktů získaných destilací na trh za tržních podmínek.
According to the 8th recital in the preamble to Regulation No 2499/82, that price normally renders it impossible to market the products of distillation at market prices.
V důsledku toho toto nařízení stanovilo vyrovnávací mechanismus vyznačující se tím, že intervenční
The regulation therefore laid down a compensation procedure whereby the
2008 – VĚC C-51/05 P orgán za destilované víno vyplácí fixní podporu, jejíž výše je vymezena v článku 6 uvedeného nařízení.
2008 — CASE C-51/05 P intervention agency would pay fixed aid for distilled wine, the amount of which is set out in Article 6 thereof.
Článek 9 nařízení č. 2499/82 stanoví:
Article 9 of Regulation No 2499/82 provides:
5 odst. 1 prvním pododstavci do devadesáti dnů od dodání [celkového množství vína nebo případně každé zásilky vína] do palírny.
The minimum buyingin price referred to in the first subparagraph of Article 5(1) shall be paid by the distiller to the producer not later than 90 days after the entry into the distillery [of the total quantity of wine or, where appropriate, of each consignment of wine].
5 odst. 1 druhém pododstavci, do devadesáti dnů od předložení důkazu, že celkové množství vína uvedené ve smlouvě bylo destilováno.
The intervention agency shall pay to the distiller the aid provided for in Article 6(1) and, where appropriate, the increase in the minimum buyingin price referred to in the second subparagraph of Article 5(1) within 90 days of submission of proof that the total quantity of wine specified in the contract has been distilled.
Není-li tento důkaz poskytnut do sto dvaceti dnů od předložení důkazu uvedeného v prvním pododstavci, jsou zaplacené částky navráceny intervenčnímu orgánu.
If such proof is not submitted within 120 days of the date of submission of the proof referred to in the first paragraph, the amounts paid shall be recovered by the intervention agency. …’
Článek 11 nařízení č. 2499/82 stanoví:
Article 11 of Regulation No 2499/82 provides:
Palírna, v případě uvedeném v článku 9, […] mohou požadovat, aby jim byla částka ve výši podpory uvedené v článku 6 prvním pododstavci zaplacena formou zálohy za podmínky, že je poskytnuta jistota ve výši 110 % uvedené částky ve prospěch intervenčního orgánu.
The distiller in the case referred to in Article 9 … may ask for an amount equal to the aid referred to in the first paragraph of Article 6 to be paid to him by way of advance on condition that he has provided a security equal to 110% of the said amount in the name of the intervention agency.
Článek 46 statutu Soudního dvora stanoví:
Article 46 of the Statute of the Court of Justice provides:
„Nároky vůči Společenství z mimosmluvní odpovědnosti se promlčují za pět let ode dne, kdy nastala skutečnost, na níž se zakládají.
‘Proceedings against the Communities in matters arising from noncontractual liability shall be barred after a period of five years from the occurrence of the event giving rise thereto.
Promlčení se přerušuje buď podáním žaloby u Soudního dvora, nebo předběžnou žádostí, kterou poškozený předloží příslušnému orgánu Společenství.
The period of limitation shall be interrupted if proceedings are instituted before the Court or if, prior to such proceedings, an application is made by the aggrieved party to the relevant institution of the Communities.
Skutkový základ sporu
Facts of the dispute
Skutkový základ sporu, jak je uveden v bodech 16 až 44 napadeného rozsudku, lze shrnout následujícím způsobem.
The facts of the dispute, as set out in paragraphs 16 to 44 of the judgment under appeal, may be summarised as follows.
Cantine jsou vinařská družstva, která na Sardinii (Itálie) vyrábějí víno.
The Cantine, which are wine cooperatives, are producers of wine in Sardinia (Italy).
9 odst. 1 uvedeného nařízení, ve které měla DAI zaplatit Cantine, uplynula v měsíci červnu 1983.
The 90-day period laid down by Article 9(1) of that regulation within which DAI was required to pay the Cantine expired in June 1983.
Za tímto účelem poskytla DAI jistotu stanovenou tímto ustanovením ve výši 110 % částky této podpory ve formě pojistky vydané Assicuratrice Edile SpA (dále jen „Assedile“) ve prospěch AIMA.
To that end, DAI provided the security required by that provision, equal to 110% of the amount of the aid, in the form of a bond issued by Assicuratrice Edile SpA (‘Assedile’) in favour of AIMA.
Dne 10. srpna 1983 AIMA zaplatil DAI požadovanou zálohu podle uvedeného článku 11.
On 10 August 1983, AIMA paid the advance requested to DAI in accordance with Article 11.
Z důvodu finančních problémů DAI úplně nebo zčásti nezaplatila producentům, kteří dodali víno určené pro destilaci, mezi nimiž byla i Cantine.
Due to financial difficulties, DAI failed to pay, either in full or in part, the producers, including the Cantine, who had delivered wine for distillation.
V říjnu 1983 DAI podala návrh na ustanovení insolvenčního správce podle italských právních předpisů o úpadku.
In October 1983 DAI applied for administration under Italian bankruptcy law.
Vzhledem k tomu, že soud, jemuž byla následně věc postoupena, a sice Tribunale d’Oristano (Itálie), tomuto návrhu vyhověl, zastavila DAI všechny své platby, včetně zbývajících plateb dlužných producentům, kteří jí dodali víno.
As the court to which the matter was subsequently referred, the Tribunale di Oristano (District Court, Oristano) (Italy), granted that application, DAI suspended all its payments, including those still owed to the producers who had delivered wine to it.