natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Hoechst má za to, že toto zvýšení je nepřiměřené a nechápe, jaký důvod umožnil uložit jí zvýšení za recidivu v souvislosti s protiprávním jednáním, ke kterému došlo v minulosti.
Hoechst contends that that increase is disproportionate and is unable to see on what ground it could be subjected to an increase for repeated infringement connected with past infringements.
Zaprvé Hoechst tvrdí, že dřívější řízení uvedená v bodě 363 odůvodnění rozhodnutí [tedy řízení, v nichž byla vydána rozhodnutí Komise 94/599/ES ze dne 27. července 1994 v řízení podle článku 85 Smlouvy o ES (IV/31.865 – PVC) (Úř. věst. L 239, s.
First, Hoechst contends that the old proceedings referred to at recital 363 to the Decision (namely the proceedings that led, respectively, to the adoption of Commission Decision 94/599/EC of 27 July 1994 relating to a proceeding pursuant to Article 85 of the EC Treaty (IV/31.865 — PVC) (OJ 1994 L 239, p.
14, dále jen „rozhodnutí PVC II“), rozhodnutí Komise 89/191/EHS ze dne 21. prosince 1988 v řízení podle článku 85 Smlouvy o EHS (IV/31.866 – PEBD) (Úř. věst. L 74, s.
14), ‘the PVC II decision’; Commission Decision 89/191/EEC of 21 December 1988 relating to a proceeding pursuant to Article 85 of the EEC Treaty (IV/31.866 — LdPE) (OJ 1989 L 74, p.
21, dále jen „rozhodnutí PVC I“), rozhodnutí Komise 86/398/EHS ze dne 23. dubna 1986 v řízení podle článku 85 Smlouvy o EHS (IV/31.149 – Polypropylén) (Úř. věst. L 230, s.
21), ‘the PVC I decision’; Commission Decision 86/398/EEC of 23 April 1986 relating to a proceeding under Article 85 of the EEC Treaty (IV/31.149 — Polypropylene) (OJ 1986 L 230, p.
11)], neměla žádný vztah k projednávané věci.
11) are wholly unconnected with the present case.
Konkrétněji pokud jde o rozhodnutí PVC II, má Hoechst za to, že pouze opakuje rozhodnutí PVC I, jež bylo Soudem prohlášeno za neplatné od samého počátku, a poté zrušeno Soudním dvorem.
More particularly, Hoechst maintains that the PVC II decision merely reiterates the PVC I decision, which was declared non-existent by the Court of First Instance and then annulled by the Court of Justice.
Krom toho rozhodnutí PVC I a PVC II se týkají skutečností, ke kterým došlo v minulosti, neboť byly ukončeny v roce 1984.
Furthermore, the PVC I and PVC II decisions relate to old facts, since the facts ceased in 1984.
Komise tedy v bodě 372 odůvodnění rozhodnutí neprávem konstatovala vztah mezi rozhodnutím PVC II a projednávanou věcí.
The Commission is therefore wrong to seek, at recital 372 to the Decision, to establish a connection between the PVC II decision and the present case.
K tomu se přidává skutečnost, že činnost Hoechst v odvětví potravinářských aditiv, ke které došlo v minulosti, nemá nic společného s činnostmi v odvětví PVC.
In addition, Hoechst’s former activities in the animal feedingstuffs additives sector have no bearing on its activities in the PVC sector.
Hoechst rovněž uvádí, že Komise nedávno podnikla kroky k zavedení kolektivní odpovědnost skupiny, když uložila zvýšení o 10 % za rok za období mezi rozhodnutím ukládajícím pokutu v jedné věci a ukončením protiprávního jednání, které bylo předmětem jiné věci.
Hoechst also submits that the Commission recently undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement forming the subjectmatter of another case.
V projednávané věci však současnost rozhodnutí PVC II a protiprávního jednání dotčeného v projednávané věci vyplývá ze skutečnosti, že Komise mohla přijmout rozhodnutí PVC II až jedenáct let po ukončení dotčeného protiprávního jednání v posledně uvedené věci.
In the present case, however, the fact that the PVC II decision and the infringement at issue in the present case relate to the same period results from the fact that the Commission was not in a position to adopt the PVC II decision until 11 years after the infringement at issue in that case had ceased.
Zadruhé věci uvedené Komisí v bodě 363 odůvodnění rozhodnutí se týkaly jednání ukončeného nejpozději v roce 1984.
Second, the cases to which the Commission refers at recital 363 to the Decision concern conduct which came to an end in 1984 at the latest.
Jde tedy o promlčené skutečnosti.
The facts are therefore time-barred.
Hoechst tvrdí, že rozhodnutí Barviva se stalo konečným před více než 30 lety vydáním rozsudku Soudního dvora.
Hoechst contends that the Dyestuffs decision became final more than 30 years ago, by a judgment of the Court of Justice.
Je tedy příliš staré, než aby umožnilo dospět k závěru, že došlo k opakování protiprávního jednání.
That decision is too old to support the ‘repeated infringement’ argument.
Hoechst dodává, že o skutečnostech uvedených v rozhodnutí Polypropylén bylo s konečnou platností rozhodnuto až v červenci 1999, a o skutečnostech uvedených v rozhodnutích PVC I a PVC II až v říjnu 2002, tedy dlouho po ukončení skutečností v projednávané věci.
Hoechst further submits that the facts referred to by the Polypropylene decision were definitively settled only in July 1999, and those referred to by the PVC I and PVC II decisions in October 2002, thus long after the facts of the present case had come to an end.
Zatřetí, i kdyby bylo nakonec rozhodnuto, že jednotlivá protiprávní jednání, spáchaná navzájem nezávisle ve skupině a bez subjektivního vztahu mezi nimi, představují přitěžující okolnost, je uplatněné zvýšení nepřiměřené.
Third, even if it should ultimately be held that different infringements committed independently within a group and without any subjective connection between them constitute an aggravating circumstance, the increase applied is disproportionate.
Konkrétně skutečnost, že Hoechst byla součástí skupiny, byla Komisí zohledněna již dvakrát: poprvé při stanovení výchozí částky pokuty na 20 milionů eur a podruhé při zvýšení uvedené částky o 100 % z důvodu velikosti slupiny Hoechst.
In particular, the fact that Hoechst is part of a group has already been taken into account twice by the Commission: first when the Commission fixed the starting amount of the fine at EUR 20 million and second when it increased that amount by 100% on account of the size of the Hoechst group.
Není spravedlivé přidávat další zvýšení.
It cannot be fair to add further increases.
Pro srovnání, Hoechst nese základní částku téměř čtrnáctkrát vyšší než Daicel, z důvodu struktury skupiny, ačkoli její obrat je vyšší pouze čtyřikrát.
By way of comparison, Hoechst had to bear a starting amount practically 14 times Daicel’s, on account of its group structure, while its turnover is only four times as high.
Hoechst rovněž zdůrazňuje, že v řízení, v němž bylo vydáno rozhodnutí Sádrokartonové desky, bylo uloženo zvýšení o 10 % za rok a to za období mezi dřívějším rozhodnutím ukládajícím pokutu a ukončením protiprávního jednání ohledně dotčeného výrobku.
Hoechst also emphasises that in the proceedings leading to the Plasterboard decision, an increase of 10% per year had been imposed for the period between the preceding decision imposing a fine and the end of the infringement concerning the relevant product.
Přitom v projednávané věci bylo uplatněno zvýšení o 22 % za rok.
In this case the increase is 22% per year.
Podpůrně Hoechst tvrdí, že zvýšení za opakování protiprávního jednání není spravedlivé, jestliže dotčený podnik v průběhu správního řízení plně spolupracuje.
In the alternative, Hoechst contends that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates fully during the administrative procedure.
Účel sankce neodůvodňuje dané zvýšení.
The purpose of the penalty cannot justify that increase.
S odkazem na rozsudky Thyssen Stahl v. Komise, bod 325 výše (bod 617), a Michelin v. Komise, bod 339 výše (bod 284), Komise tvrdí, že pojem „opakování protiprávního jednání“, tak jak je chápán v některých vnitrostátních právních řádech, znamená, že se určitá osoba dopustila nových protiprávních jednání poté, co jí byla uložena sankce za obdobná protiprávní jednání.
The Commission refers to Thyssen Stahl v Commission, paragraph 325 above (paragraph 617), and Michelin v Commission, paragraph 339 above (paragraph 284), and contends that the concept of repeated infringement, as understood in a number of national legal orders, implies that a person has committed new infringements after being punished for similar infringements.
V projednávané věci se řízení, v nichž byla vydána rozhodnutí PVC I, PVC II a Barviva, uvedená v rozhodnutí, všechna týkala kartelových dohod o cenách či kvótách.
In this case, the proceedings culminating in the PVC I, PVC II and Dyestuffs decisions referred to in the Decision all concerned cartels on prices or quotas.
Jde tedy o protiprávní jednání podobné tomu, které je předmětem projednávané věci.
The infringements in those cases were therefore similar to the one forming the subjectmatter of the present case.
V tomto kontextu je málo významné, že k některým protiprávním jednáním (jako například protiprávní jednání, které vedlo k vydání rozhodnutí Barviva) došlo v minulosti.
It is immaterial, in that context, that certain infringements (such as that giving rise to the Dyestuffs decision) are old.
Zvýšení z důvodu opakování protiprávního jednání neslouží ke zvýšení a posteriori minulých sankcí, ale k účinnému stíhání případů opakovaného protiprávního jednání.
The increase for repeated infringement does not serve to increase ex post facto penalties imposed in the past, but to pursue cases of repeated infringement effectively.
Komise zejména zdůrazňuje, že musí dbát na odrazující povahu svého jednání (rozsudek Irish Sugar v. Komise, bod 198 výše, bod 245) a že opakování protiprávního jednání patří k relevantním kritériím pro účely stanovení výše pokuty (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 145 výše, bod 91).
The Commission emphasises in particular that it must ensure that its action has a deterrent effect (Irish Sugar v Commission, paragraph 198 above, paragraph 245) and that repeated infringement is among the relevant criteria used to determine the fine (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 91).
Komise dodává, že v projednávané věci neexistují pochybnosti o kontinuitě podniku, kterému byla určena rozhodnutí uvedená v bodě 363 odůvodnění rozhodnutí.
The Commission further submits that there is no doubt in this case as to the continuity of the undertaking to which the decisions mentioned at recital 363 to the Decision were addressed.
Krom toho v rozporu s tím, co tvrdí Hoechst, má Komise za to, že zvýšení za opakování protiprávního jednání lze uložit, jestliže dotčené protiprávní jednání bylo spácháno, i když rozhodnutí o dříve sankcionovaném protiprávním jednání se dosud nestalo konečným.
Contrary to Hoechst’s contention, moreover, the Commission maintains that an increase for repeated infringement may be imposed when the infringement at issue was committed even when the infringement in respect of which a sanction had previously been imposed had not yet become final.
Upozornění je poskytnuto v okamžiku oznámení rozhodnutí Komise, a nikoli až když se dané rozhodnutí stane konečným.
A warning is given immediately the Commission’s decision is notified and not just when the decision becomes final.
Rovněž zvýšení výchozí částky z důvodu velikosti skupiny Hoechst nebrání zvýšení základní částky z důvodu opakovaného protiprávního jednání.
Likewise, the fact that the starting amount was increased on account of the size of the Hoechst group does not prevent the basic amount from being increased on account of repeated infringement.
Zvýšení uložené z důvodu velikosti skupiny nemá žádný vztah k sankcím za minulá protiprávní jednání.
The increase imposed on account of the size of the group has no connection with the punishment of past infringements.
Zohlednění protiprávního jednání, k němuž došlo v minulosti, tedy není „dvojím trestem“.
The fact that past infringements are taken into account does not therefore constitute a ‘double penalty’.
Je rovněž bezvýznamné, že Hoechst ukončila vlastní obchodní činnost na relevantním trhu před ukončením protiprávního jednání, neboť na něm byla činná po celou dobu trvání protiprávního jednání.
It is also immaterial that Hoechst discontinued its own commercial operations on the relevant market before the infringement ceased, since it was active on that market throughout the infringement.
Konečně je bezvýznamné, že dřívější protiprávní jednání se týkala jiných odvětví než odvětví sorbátů.
Last, it is irrelevant that the earlier infringements concerned sectors other than the sorbates sector.
Sankce uplatněné na koluzní činnosti týkající se výrobku směřují k odrazení podniků od porušování dotčeného zákazu, nezávisle na dotčeném výrobku.
The penalties applied to collusive activities relating to a product are intended to deter undertakings from breaching the prohibition in question, irrespective of the product at issue.
Pokud jde o míru zvýšení za opakování protiprávního jednání, Komise připomíná, že má za účelem stanovení výše pokuty posuzovací pravomoc (rozsudek Soudu ze dne 6. dubna 1995, Martinelli v. Komise, T-150/89, Recueil, s. II-1165, bod 59), a není povinna v této souvislosti používat přesný matematický vzorec.
As regards the amount of the increase for repeated infringement, the Commission observes that it has a margin of discretion when fixing the amount of the fine (Case T-150/89 Martinelli v Commission [1995] ECR II-1165, paragraph 59), and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Komise v tomto ohledu odkazuje na několik rozhodnutí v jiných věcech v rámci použití článku 81 ES, jakož i na rozsudek Michelin v. Komise, bod 339 výše (bod 292), kde byla použita nebo povolena zvýšení o 50 %.
The Commission refers in that regard to a number of decisions in other cases implementing Article 81 EC, and also to Michelin v Commission, paragraph 339 above (paragraph 292), where increases of 50% were applied or authorised.
Srovnání projednávané věci a věci, ve které bylo vydáno rozhodnutí Sádrokartonové desky, je nerelevantní, neboť mezi roky 1969 a 1994 byla Hoechst opakovaně „upozorněna“, aniž by z toho vyvodila nezbytné důsledky.
The comparison which the applicant draws between the present case and the Plasterboard case is irrelevant since, between 1969 and 1994, Hoechst was ‘warned’ on several occasions, without drawing the necessary consequences.
Není tedy přehnané zvýšit základní částku pokuty o 50 %.
It is therefore not excessive to increase the basic amount of the fine by 50%.
Konečně uplatnění sdělení o spolupráci z roku 1996 nezmírňuje skutečnost, že opakování protiprávního jednání Hoechst má povahu přitěžující okolnosti.
Last, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Podle Komise sdělení o spolupráci z roku 1996 vymezuje podmínky, za kterých může být snížena pokuta podnikům spolupracujícím s Komisí.
In the Commission’s submission, the 1996 Leniency Notice defines the conditions in which undertakings which have cooperated with the Commission may have their fines reduced.
Uvedené sdělení nicméně nemůže odůvodnit neuložení sankce v případě opakování protiprávního jednání.
That notice cannot however justify the absence of a penalty in the case of a repeated infringement.
Bod 2 pokynů jako příklad přitěžujících okolností uvádí „opakované protiprávní jednání stejného typu spáchané stejným podnikem […]“.
Section 2 of the Guidelines refers, as an example of aggravating circumstances, to ‘repeated infringement of the same type by the same undertaking(s)’.
Pojem „opakování protiprávního jednání“, tak jak je chápán v některých vnitrostátních právních řádech, znamená, že se určitá osoba dopustila nových protiprávních jednání poté, co jí byla uložena sankce za obdobná protiprávní jednání (rozsudky Thyssen Stahl v. Komise, bod 325 výše, bod 617, a Michelin v. Komise, bod 339 výše, bod 284).
Repeated infringement, as understood in a number of national legal systems, implies that a person has committed fresh infringements after having been penalised for similar infringements (Thyssen Stahl v Commission, paragraph 325 above, paragraph 617, and Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 284).
Případné opakování protiprávního jednání je uvedeno mezi skutečnostmi, ke kterým má být přihlédnuto při posuzování závažnosti daného protiprávního jednání (rozsudky Soudního dvora Aalborg Portland a další v. Komise, bod 145 výše, bod 91, a ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise, C-3/06 P, Sb. rozh. s. I-1331, bod 26).
Any repeated infringement is among the factors to be taken into consideration in the analysis of the gravity of the infringement in question (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 91, and Case C-3/06 P Groupe Danone v Commission [2007] ECR I-1331, paragraph 26).
Komise má posuzovací pravomoc ohledně výběru skutečností, které zohlední pro účely určení výše pokut, jako například zejména konkrétní okolnosti věci, její kontext, a odrazující účinek pokut, a to aniž by bylo nezbytné odkazovat na závazný či taxativní výčet kritérií, která musejí být povinně zohledněna.
The Commission has a discretion as regards the choice of factors to be taken into account for determining the amount of fines, such as, inter alia, the particular circumstances of the case, its context and the dissuasive effect of fines, without the need to refer to a binding or exhaustive list of the criteria which must be taken into account.
Zjištění a posouzení zvláštních charakteristických znaků opakovaného protiprávního jednání je součástí uvedené pravomoci Komise a posledně jmenovaná nemůže být v rámci tohoto zjišťování vázána případnou promlčecí lhůtou (rozsudek ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise, bod 461 výše, body 37 a 38).
The finding and the appraisal of the specific characteristics of a repeated infringement come within the Commission’s discretion and the Commission cannot be bound by any limitation period when making such a finding (Groupe Danone v Commission, paragraph 461 above, paragraphs 37 and 38).
V projednávané věci je třeba uvést, že Hoechst nezpochybňuje, že čtyři dřívější rozhodnutí uvedená v rozhodnutí Komisí za účelem konstatování opakovaného protiprávního jednání se jí týkala, a zahrnovala protiprávní jednání téhož druhu, jako v projednávané věci.
In the present case, Hoechst does not deny that the four earlier decisions to which the Commission refers in the Decision to support its finding that this was a repeated infringement concerned Hoechst and related to an infringement of the same type as that in the present case.
Pokud jde o rozhodnutí Barviva (přijaté dne 24. července 1969) a Polypropylén (přijaté dne 23. dubna 1986), je třeba uvést, že protiprávní jednání zjištěné v rozhodnutí bylo zahájeno deset let po přijetí rozhodnutí Barviva, a pokud jde o rozhodnutí Polypropylén, bylo přijato během doby trvání uvedeného protiprávního jednání.
As regards the Dyestuffs decision (adopted on 24 July 1969) and the Polypropylene decision (adopted on 23 April 1986), it must be observed that the infringement found in the Decision began 10 years after the adoption of the Dyestuffs decision, while the Polypropylene decision was adopted while that infringement was continuing.
Krom toho ačkoli Hoechst byla uložena sankce v rámci rozhodnutí Polypropylén v roce 1986, pokračovala v protiprávním jednání na trhu sorbátů, a to po dobu deseti let.
Furthermore, although Hoechst was the subject of a finding of infringement in the context of the Polypropylene decision in 1986, it continued for 10 years to engage in its unlawful conduct on the sorbates market.
Opakování ze strany Hoechst protiprávního jednání svědčí o sklonu posledně uvedené nevyvozovat vůči sobě přiměřené důsledky z porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, bod 130 výše, bod 355).
The fact that Hoechst repeated its unlawful conduct shows a propensity on its part not to draw the appropriate consequences from a finding that it had infringed the Community competition rules (see, to that effect, Case T-38/02 Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 355).
S ohledem na uvedené skutečnosti mohla Hoechst očekávat, že Komise zohlední výše uvedená dřívější rozhodnutí v rámci možné kvalifikace opakovaného protiprávního jednání v projednávané věci.
In the light of those factors, Hoechst could expect that the Commission would take account of the earlier decisions referred to above when considering whether the infringement in the present case constituted a repeated infringement.
Nic tedy nebrání tomu, aby se Komise pro účely konstatování opakovaného protiprávního jednání Hoechst v rámci projednávané věci opřela o rozhodnutí Barviva a Polypropylén.
Accordingly, there was nothing to prevent the Commission from relying on the Dyestuffs and the Polypropylene decisions for the purpose of finding that Hoechst had committed a repeated infringement in the present case.
Je třeba zdůraznit v tomto ohledu, pokud jde o zrušení, o kterém rozhodl Soudní dvůr, že článek 231 ES stanoví, že je-li žaloba opodstatněná, Soudní dvůr prohlásí napadený akt za neplatný od počátku.
It should be noted in that regard that, as regards the annulment of the PVC I decision by the Court of Justice, Article 231 EC provides that if the action is well founded, the Court of Justice is to declare the contested act void.
Krom toho ačkoli rozhodnutí PVC II, přijaté Komisí po zrušení rozhodnutí PVC I, převzalo velkou část skutkových okolností posledně uvedeného rozhodnutí, liší se od něj zejména tím, že konstatuje, že dotčená dohoda či jednání ve vzájemné shodě trvaly přibližně od srpna roku 1980, zatímco rozhodnutí PVC I uvádí, že dotčená dohoda či jednání ve vzájemné shodě trvaly přibližně od září 1976.
Furthermore, although the PVC II decision, which was adopted by the Commission following the annulment of the PVC I decision, to a large extent sets out the factual elements of the latter decision, it may be distinguished from that decision, in particular, by the fact that it finds that the agreement or concerted practice in question dated from around August 1980, whereas the PVC I decision stated that the agreement or concerted practice in question dated from approximately September 1976.
Je tomu tak i ohledně výše pokut pro Hoechst (1 milion ecu v rozhodnutí PVC I a 1,5 milion eur v rozhodnutí PVC II).
The same applies to the amount of the fines imposed on Hoechst (ECU 1 million in the PVC I decision and EUR 1.5 million in the PVC II decision).
Z toho vyplývá, že uvedená dvě rozhodnutí nelze považovat za totožná.
It follows that the two decisions cannot be regarded as identical.
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že se Komise dopustila omylu odkazem na rozhodnutí PVC I, který učinila v rozhodnutí za účelem konstatování opakovaného protiprávního jednání Hoechst.
In those circumstances, it must be held that the Commission erred in referring to the PVC I decision, in the Decision, for the purpose of finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Pokud jde o rozhodnutí PVC II, bylo sice přijato dne 27. července 1994, tedy během doby trvání protiprávního jednání, ale bylo předmětem soudních řízení, která po
As regards the PVC II decision, it was indeed adopted on 27 July 1994, or during the period of the infringement, but it was the subject of judicial proceedings which
2008 – VĚC T-410/03 ukončení dotčeného protiprávního jednání v projednávané věci skončila rozsudky ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 208 výše, a ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 153 výše.
2008 — CASE T-410/03 culminated, after the end of the infringement at issue in the present case, in the judgments of 15 October 2002 in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 208 above, and of 20 April 1999 in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above.