natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Zadruhé, pokud jde o tvrzené porušení práva být vyslechnut, zvláště pak o údajné právo navrhovatelů být vyslechnuti orgány Společenství před přijetím sporného nařízení, Soud v bodu 258 napadeného rozsudku Kadi, jemuž mutatis mutandis odpovídá bod 328 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat, uvedl:
As regards, secondly, the alleged breach of the right to be heard, and more particularly, first, the applicants’ alleged right to be heard by the Community institutions before the contested regulation had been adopted, the Court of First Instance held as follows in paragraph 258 of Kadi, to which paragraph 328 of Yusuf and Al Barakaat corresponds, mutatis mutandis:
„V projednávaném případě, jak vyplývá z výše uvedených úvodních poznámek ke vzájemným vztahům mezi mezinárodním právním řádem vytvořeným v rámci Spojených národů a právním řádem Společenství, byly orgány Společenství povinny provést do právního řádu Společenství rezoluce Rady bezpečnosti a rozhodnutí Výboru pro sankce, které je ve stadiu jejich konkrétního provádění nijak neopravňovaly ke stanovení jakéhokoli mechanismu Společenství k přezkumu nebo opětovnému přezkumu jednotlivých případů, jelikož jak podstata dotčených opatření, tak přezkumné mechanismy (viz bod 262 a násl. […]) byly zcela v pravomoci Rady bezpečnosti a jejího Výboru pro sankce.
‘In this instance, as is apparent from the preliminary observations above on the relationship between the international legal order under the United Nations and the Community legal order, the Community institutions were required to transpose into the Community legal order resolutions of the Security Council and decisions of the Sanctions Committee that in no way authorised them, at the time of actual implementation, to provide for any Community mechanism whatsoever for the examination or re-examination of individual situations, since both the substance of the measures in question and the mechanisms for re-examination (see paragraphs 262 et seq. …) fell wholly within the purview of the Security Council and its Sanctions Committee.
V důsledku toho neměly orgány Společenství žádnou pravomoc k šetření, žádnou možnost přezkumu skutečností zjištěných Radou bezpečnosti a Výborem pro sankce, žádný prostor pro uvážení, pokud jde o tyto skutečnosti, a žádnou volnost posouzení, pokud jde o vhodnost přijetí sankcí vůči žalobci. Právní zásadu Společenství týkající se práva být vyslechnut nelze
As a result, the Community institutions had no power of investigation, no opportunity to check the matters taken to be facts by the Security Council and the Sanctions Committee, no discretion with regard to those matters and no discretion either as to whether it was appropriate to adopt sanctions vis-à-vis the applicants.
2008 – SPOJENÉ VĚCI C-402/05 P a C-415/05 P uplatnit za takových okolností, kdy vyslechnutí zúčastněné osoby nemůže v žádném případě vést k tomu, že by orgán změnil své stanovisko.“
The principle of Community law relating to the right to be heard cannot apply in such circumstances, where to hear the person concerned could not in any case lead the institution to review its position.’
Soud v bodě 259 napadeného rozsudku Kadi dospěl k závěru, že Rada nebyla povinna v souvislosti s přijetím a uplatňováním sporného nařízení vyslechnout navrhovatele ve věci jeho ponechání na seznamu osob a subjektů, na něž se vztahují sankce, a v bodě 329 napadeného rozsudku Al Barakaat k závěru, že Rada neměla povinnost navrhovatele před přijetím sporného nařízení nejprve vyslechnout.
The Court of First Instance concluded in Kadi, paragraph 259, that the Council was not obliged to hear the applicant on the subject of his inclusion in the list of persons and entities affected by the sanctions, in the context of the adoption and implementation of the contested regulation and, in Yusuf and Al Barakaat, paragraph 329, that the Council was not obliged to hear the applicants before the contested regulation was adopted.
Co se týče údajného práva navrhovatelů být vyslechnuti Výborem pro sankce v souvislosti s jejich zápisem do konsolidovaného seznamu, Soud v bodě 261 napadeného rozsudku Kadi a v bodě 306 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat uvedl, že předmětné rezoluce takové právo neupravují.
With regard, second, to breach of the applicants’ alleged right to be heard by the Sanctions Committee in connection with their inclusion in the summary list, the Court of First Instance held in paragraph 261 of Kadi and paragraph 306 of Yusuf and Al Barakaat that no such right was provided for by the Security Council’s resolutions at issue.
Soud dále v bodě 307 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat dospěl k závěru, že žádná imperativní norma mezinárodního veřejného pořádku nevyžaduje, aby byly zúčastněné osoby předem vyslechnuty za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávaného případu.
It further held in Yusuf and Al Barakaat, paragraph 307, that no mandatory rule of public international law requires a prior hearing for the persons concerned in circumstances such as those of the case in point.
Krom toho Soud uvedl, že i když dotčené rezoluce Rady bezpečnosti a následná nařízení, kterými byly ve Společenství provedeny, neupravují právo na osobní vyslechnutí, zavádějí nicméně mechanismus přezkumu jednotlivých případů tím, že stanoví, že dotčené osoby se mohou prostřednictvím svých vnitrostátních orgánů obrátit na Výbor pro sankce, aby dosáhly buď odstranění svého jména z konsolidovaného seznamu, nebo výjimky ze zmrazení prostředků (napadené rozsudky Kadi, bod 262, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 309).
The Court of First Instance observed, moreover, that although the resolutions of the Security Council concerned and the subsequent regulations that put them into effect in the Community do not provide for any right of audience for individual persons, they nevertheless set up a mechanism for the re-examination of individual cases, by providing that the persons concerned may address a request to the Sanctions Committee, through their national authorities, in order either to be removed from the summary list or to obtain exemption from the freezing of funds (Kadi, paragraph 262, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 309).
Poté, co Soud v bodě 264 napadeného rozsudku Kadi a v bodě 311 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat odkázal na „směrnice upravující činnost [Výboru pro sankce]“, přijaté tímto výborem dne 7. listopadu 2002 a pozměněné dne 10. dubna 2003 (dále jen „směrnice Výboru pro sankce“), a v bodě 266 napadeného rozsudku Kadi a bodě 313 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat na několik rezolucí Rady bezpečnosti, poukázal v uvedených bodech na význam, který Rada bezpečnosti přikládá v co možná největším rozsahu základním právům osob zapsaných na konsolidovaný seznam, a zejména právu na obhajobu.
Referring, in Kadi, paragraph 264, and in Yusuf and Al Barakaat, paragraph 311, to the ‘Guidelines of the [Sanctions] Committee for the conduct of its work’, as adopted by that committee on 7 November 2002 and amended on 10 April 2003 (‘the Sanctions Committee’s Guidelines’), and, in Kadi, paragraph 266, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 313, to various resolutions of the Security Council, the Court of First Instance noted, in those paragraphs, the importance attached by the Security Council, in so far as possible, to the fundamental rights of the persons entered in the list, and especially to their right to be heard.
V bodě 268 napadeného rozsudku Kadi a v bodě 315 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat Soud dospěl k závěru, že nelze pokládat za nepřípustnou s ohledem na imperativní normy mezinárodního právního řádu skutečnost, na niž bylo poukázáno v předchozím bodě obou těchto rozsudků, že postup, jímž se přezkum řídí, nepřiznává přímo samotným dotčeným osobám právo být vyslechnuty Výborem pro sankce, který je jediným orgánem příslušným k tomu, aby se na žádost státu vyjádřil k přezkumu jejich situace, takže tyto osoby jsou v podstatě závislé na diplomatické ochraně, kterou státy poskytují svým státním příslušníkům.
In Kadi, paragraph 268, and in Yusuf and Al Barakaat, paragraph 315, the Court of First Instance found that the fact, noted in the previous paragraph of both judgments, that the re-examination procedure confers no right directly on the persons concerned themselves to be heard by the Sanctions Committee — the only authority competent to give a decision, on a State’s petition, on the re-examination of their case — with the result that those persons are dependent, essentially, on the diplomatic protection afforded by the States to their nationals, is not to be deemed improper in the light of the mandatory prescriptions of the public international order.
Soud dodal, že dotčení mají na základě vnitrostátního práva nebo přímo na základě sporného nařízení, jakož i na základě příslušných rezolucí Rady bezpečnosti, které provádí, možnost podat žalobu k soudu proti případnému nepřiměřenému odmítnutí příslušného vnitrostátního orgánu předložit jejich případ k přezkumu Výboru pro sankce (napadené rozsudky Kadi, bod 270, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 317).
The Court of First Instance added that it is open to the persons involved to bring an action for judicial review based on domestic law, indeed even directly on the contested regulation and the relevant resolutions of the Security Council which it puts into effect, against any wrongful refusal by the competent national authority to submit their cases to the Sanctions Committee for re-examination (Kadi, paragraph 270, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 317).
Krom toho Soud rozhodl, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věcí, které mu byly předloženy k rozhodnutí, kdy se jedná o zajišťující opatření omezující nakládání s majetkem dotčených osob a subjektů, povinnost dodržovat základní práva těchto osob a subjektů nevyžaduje, aby jim byly sděleny skutečnosti a důkazní materiály použité proti nim, pokud Rada bezpečnosti nebo její Výbor pro sankce mají za to, že tomu brání důvody týkající se bezpečnosti mezinárodního společenství (napadené rozsudky Kadi, bod 274, jakož i Yusuf a Al Barakaat, bod 320).
The Court of First Instance held, in addition, that in circumstances such as those of the cases in point, in which what is at issue is a temporary precautionary measure restricting the availability of the applicants’ property, observance of the fundamental rights of the persons concerned does not require the facts and evidence adduced against them to be communicated to them, once the Security Council or its Sanctions Committee is of the view that there are grounds concerning the international community’s security that militate against it (Kadi, paragraph 274, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 320).
Na základě těchto úvah Soud dospěl v bodě 276 napadeného rozsudku Kadi a v bo -dě 330 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat k závěru, že žalobní důvod vycházející z porušení práva navrhovatelů být vyslechnuti musí být odmítnut.
Having regard to those considerations, the Court of First Instance held in Kadi, paragraph 276, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 330, that the applicants’ plea alleging breach of the right to be heard must be rejected.
Pokud jde konečně o žalobní důvod týkající se porušení práva na účinný soudní přezkum, Soud v bodech 278 až 285 napadeného rozsudku Kadi a v podstatě shodných bodech 333 až 340 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat dospěl k následujícímu závěru:
Lastly, with regard to the plea alleging breach of the right to effective judicial review, the Court of First Instance found as follows in paragraphs 278 to 285 of Kadi, drawn up in terms essentially identical to those of paragraphs 333 to 340 of Yusuf and Al Barakaat:
V projednávaném případě mohl žalobce podat k Soudu žalobu na neplatnost na základě článku 230 ES.
In the circumstances of this case, the applicant has been able to bring an action for annulment before the Court of First Instance under Article 230 EC.
V rámci této žaloby Soud provádí úplný přezkum legality [sporného] nařízení, pokud jde o dodržení, ze strany orgánů Společenství, pravidel o příslušnosti, jakož i pravidel vnější legality a podstatných formálních náležitostí, které se vztahují na jejich činnost.
In dealing with that action, the Court carries out a complete review of the lawfulness of the contested regulation with regard to observance by the institutions of the rules of jurisdiction and the rules of external lawfulness and the essential procedural requirements which bind their actions.
Soud přezkoumává rovněž legalitu [sporného] nařízení s ohledem na rezoluce Rady bezpečnosti, které má toto nařízení provést, zejména z hlediska formální a věcné vhodnosti, vnitřní soudržnosti a přiměřenosti nařízení vzhledem k rezolucím.
The Court also reviews the lawfulness of the contested regulation having regard to the Security Council’s regulations which that act is supposed to put into effect, in particular from the viewpoints of procedural and substantive appropriateness, internal consistency and whether the regulation is proportionate to the resolutions.
Soud na základě tohoto přezkumu konstatuje, že není zpochybňováno, že žalobce je opravdu jednou z fyzických osob zapsaných dne 19. října 2001 na [konsolidovaný] seznam […].
Giving a decision pursuant to that review, the Court finds that it is not disputed that the applicant is indeed one of the natural persons entered in the summary list on 19 October 2001.
V rámci projednávané žaloby na neplatnost Soud navíc uznal svou příslušnost k přezkoumání legality [sporného] nařízení a nepřímo i legality dotčených rezolucí Rady bezpečnosti s ohledem na vyšší normy mezinárodního práva náležející k ius cogens, zejména imperativní normy týkající se univerzální ochrany práv lidské osobnosti.
In this action for annulment, the Court has moreover held that it has jurisdiction to review the lawfulness of the contested regulation and, indirectly, the lawfulness of the resolutions of the Security Council at issue, in the light of the higher rules of international law falling within the ambit of jus cogens, in particular the mandatory prescriptions concerning the universal protection of the rights of the human person.
Naproti tomu, jak bylo uvedeno již v bodě 225 výše, Soudu nepřísluší přezkoumávat nepřímo soulad samotných dotčených rezolucí Rady bezpečnosti se základními právy chráněnými právním řádem Společenství.
On the other hand, as has already been observed in paragraph 225 above, it is not for the Court to review indirectly whether the Security Council’s resolutions in question are themselves compatible with fundamental rights as protected by the Community legal order.
Soudu nadto nepřísluší ověřovat neexistenci nesprávného posouzení skutkového stavu a důkazních materiálů, které Rada bezpečnosti použila na podporu opatření, která přijala, a ani, s výhradou omezeného rámce vymezeného v bodě 282 výše, nepřímo přezkoumávat vhodnost a přiměřenost těchto opatření.
Nor does it fall to the Court to verify that there has been no error of assessment of the facts and evidence relied on by the Security Council in support of the measures it has taken or, subject to the limited extent defined in paragraph 282 above, to check indirectly the appropriateness and proportionality of those measures.
Takovýto přezkum by nemohl být vykonáván, aniž by zasahoval do výsad Rady bezpečnosti na základě kapitoly VII Charty Spojených národů v oblasti určení zaprvé existence hrozby mezinárodnímu míru a bezpečnosti a zadruhé vhodných opatření, jimiž jí lze čelit nebo ji lze odstranit.
It would be impossible to carry out such a check without trespassing on the Security Council’s prerogatives under Chapter VII of the Charter of the United Nations in relation to determining, first, whether there exists a threat to international peace and security and, second, the appropriate measures for confronting or settling such a threat.
Ostatně otázka, zda jednotlivec nebo organizace představují hrozbu mezinárodnímu míru a bezpečnosti, stejně jako otázka, která opatření je třeba přijmout vůči zúčastněným osobám za účelem potlačení této hrozby, předpokládá politické posouzení a hodnocení, které spadá v zásadě pouze do pravomoci orgánu, kterému mezinárodní společenství svěřilo hlavní odpovědnost za zachování mezinárodního míru a bezpečnosti.
Moreover, the question whether an individual or organisation poses a threat to international peace and security, like the question of what measures must be adopted vis-à-vis the persons concerned in order to frustrate that threat, entails a political assessment and value judgments which in principle fall within the exclusive competence of the authority to which the international community has entrusted primary responsibility for the maintenance of international peace and security.
Nelze tedy než konstatovat, že v rozsahu, který byl právě vymezen výše v bodě 284, žalobce nemá k dispozici žádný soudní opravný prostředek, jelikož Rada bezpečnosti nepovažovala za vhodné zřídit nezávislý mezinárodní soud pověřený rozhodovat, z právního i faktického hlediska, o žalobách směřujících proti individuálním rozhodnutím přijatým Výborem pro sankce.“
It must thus be concluded that, to the extent set out in paragraph 284 above, there is no judicial remedy available to the applicant, the Security Council not having thought it advisable to establish an independent international court responsible for ruling, in law and on the facts, in actions brought against individual decisions taken by the Sanctions Committee.’
V bodě 286 napadeného rozsudku Kadi a v bodě 341 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat dospěl Soud k závěru, že takováto mezera v soudní ochraně žalobce není sama o sobě v rozporu s ius cogens.
In Kadi, paragraph 268, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 315, the Court of First Instance held that any such lacuna in the judicial protection available to the applicant is not in itself contrary to jus cogens.
Soud k tomu v bodech 288 až 290 napadeného rozsudku Kadi a v podstatě totožných bodech 343 až 345 napadeného rozsudku Yusuf a Al Barakaat uvedl:
In this respect, the Court of First Instance found as follows in paragraphs 288 to 290 of Kadi, drawn up in terms essentially identical to those of paragraphs 343 to 345 of Yusuf and Al Barakaat:
V projednávaném případě se Soud domnívá, že omezení práva žalobce na přístup k soudu, vyplývající ze soudní imunity, která se ve vnitrostátním právním řádu členských států Spojených národů v zásadě vztahuje na rezoluce Rady bezpečnosti přijaté na základě kapitoly VII Charty Spojených národů v souladu s relevantními zásadami mezinárodního práva (zejména články 25 a 103 [této] Charty), je inherentní tomuto právu, jak je zaručeno ius cogens.
In this instance, the Court considers that the limitation of the applicant’s right of access to a court, as a result of the immunity from jurisdiction enjoyed as a rule, in the domestic legal order of the Member States of the United Nations, by resolutions of the Security Council adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations, in accordance with the relevant principles of international law (in particular Articles 25 and 103 of [that] Charter), is inherent in that right as it is guaranteed by jus cogens.
Takové omezení je odůvodněno jak povahou rozhodnutí, která Rada bezpečnosti přijímá na základě kapitoly VII Charty Spojených národů, tak sledovaným legitimním cílem.
Such a limitation is justified both by the nature of the decisions that the Security Council is led to take under Chapter VII of the Charter of the United Nations and by the legitimate objective pursued.
Za okolností projednávaného případu není zájem žalobce na tom, aby byl jeho případ po meritorní stránce projednán soudem, dostatečný k tomu, aby převážil nad základním obecným zájmem na zachování mezinárodního míru a bezpečnosti tváří v tvář hrozbě jasně určené Radou bezpečnosti v souladu s ustanoveními Charty Spojených národů.
In the circumstances of this case, the applicant’s interest in having a court hear his case on its merits is not enough to outweigh the essential public interest in the maintenance of international peace and security in the face of a threat clearly identified by the Security Council in accordance with the Charter of the United Nations.
V tomto ohledu je třeba přisoudit značný význam okolnosti, že rezoluce postupně přijímané Radou bezpečnosti, daleky toho stanovit opatření s neomezenou nebo neurčitou dobou trvání jejich uplatňování, vždy upravovaly mechanismus přezkumu vhodnosti zachování těchto opatření po uplynutí 12 nebo nanejvýše 18 měsíců […].
In this regard, special significance must attach to the fact that, far from providing for measures for an unlimited period of application, the resolutions successively adopted by the Security Council have always provided a mechanism for re-examining whether it is appropriate to maintain those measures after 12 or 18 months at most have elapsed …
Konečně, Soud má za to, že neexistuje-li mezinárodní soud příslušný přezkoumávat legalitu aktů Rady bezpečnosti, představuje zřízení takového orgánu, jako je Výbor pro sankce, a možnost, stanovená právními předpisy, kdykoliv se na něj obrátit s cílem dosáhnout přezkumu kteréhokoliv jednotlivého případu prostřednictvím formalizovaného mechanismu, do nějž je zapojena jak ‚požádaná vláda‘, tak ‚oznamující vláda‘ […], jiný přiměřený způsob vhodné ochrany základních práv žalobce, jak je uznává ius cogens.“
Last, the Court considers that, in the absence of an international court having jurisdiction to ascertain whether acts of the Security Council are lawful, the setting-up of a body such as the Sanctions Committee and the opportunity, provided for by the legislation, of applying at any time to that committee in order to have any individual case re-examined, by means of a procedure involving both the “petitioned government” and the “designating government” …, constitute another reasonable method of affording adequate protection of the applicant’s fundamental rights as recognised by jus cogens.’
Soud proto odmítl žalobní důvody vycházející z porušení práva na účinný soudní přezkum a následně zamítl žaloby v plném rozsahu.
Consequently the Court of First Instance dismissed the pleas alleging breach of the right to effective judicial review and, as a result, the actions in their entirety.
Návrhy účastníků řízení o kasačním opravném prostředku
Forms of order sought by the parties to the appeal
Svým kasačním opravným prostředkem Y. A. Kadi navrhuje, aby Soudní dvůr:
By his appeal, Mr Kadi claims that the Court should:
– v plném rozsahu zrušil napadený rozsudek Kadi;
— set aside in whole the judgment in Kadi;
– určil, že sporné nařízení je neplatné, a
— declare the contested regulation null and void, and
– uložil Radě nebo Komisi náhradu nákladů řízení o tomto kasačním opravném prostředku a řízení před Soudem.
— order the Council and/or the Commission to pay the costs in this appeal and those incurred in the proceedings before the Court of First Instance.
Svým kasačním opravným prostředkem Al Barakaat navrhuje, aby Soudní dvůr:
By its appeal, Al Barakaat claims that the Court should:
– zrušil napadený rozsudek Yusuf a Al Barakaat;
— set aside the judgment in Yusuf and Al Barakaat;
– uložil Radě a Komisi náhradu nákladů řízení o tomto kasačním opravném prostředku a řízení před Soudem.
— order the Council and the Commission to pay the costs relating to the present appeal and to the proceedings before the Court of First Instance.
Rada navrhuje v obou věcech zamítnutí kasačního opravného prostředku a uložení náhrady nákladů řízení navrhovatelům.
The Council contends in both cases that the Court should reject the appeal and order the appellant to pay the costs.
Komise ve věci C-402/05 P navrhuje, aby Soudní dvůr:
In Case C-402/05 P the Commission contends that the Court should:
– určil, že žádný důvod, kterého se navrhovatel dovolává, nemůže zpochybnit výrok napadeného rozsudku Kadi, a zároveň aby nahradil odůvodnění uvedeného rozsudku jak navrhuje Komise ve své kasační odpovědi;
— declare that none of the grounds of appeal put forward by the appellant is capable of impugning the operative part of the judgment in Kadi, and replace the grounds of that judgment with those proposed in its response;
– v návaznosti na to zamítl kasační opravný prostředek a
— in consequence, reject the appeal; and
– uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.
— order the appellant to pay the costs.