natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nakonec pak Soudní dvůr rozhodl, že uznání nebo výkon rozhodnutí pro zmeškání nemohou být odmítnuty, jestliže žalovaný mohl podat proti rozhodnutí pro zmeškání opravný prostředek a´tento opravný prostředek mu umožnil uplatnit skutečnost, že mu návrh na zahájení řízení nebo jiná rovnocenná písemnost nebyly doručeny v´dostatečném časovém předstihu a´takovým způsobem, který mu umožňuje přípravu na jednání před soudem.
In such a situation, the exception applies only where the error of law means that the recognition or enforcement of the judgment constitutes a manifest breach of an essential rule of law in the national legal order of the Member State concerned. Finally, the Court held that the recognition or enforcement of a default judgment cannot be refused where the defendant was able to commence proceedings to challenge the default judgment and those proceedings enabled him to argue that he had not been served with the document which instituted the proceedings or with the equivalent document in sucient time and in such a way as to enable him to arrange for his defence.
Ve věci Allianz (dříve Riunione Adriatica di Sicurta) (rozsudek ze dne 10.´února 2009, C-185/07) Soudní dvůr rozhodl, že vydání příkazu soudem členského státu, jímž se má určité osobě zakázat podat návrh na zahájení řízení k´soudům jiného členského státu nebo v´takovém řízení pokračovat („anti-suit injunction“43) z´toho důvodu, že takové řízení je v´rozporu s´dohodou o´rozhodčím řízení, je neslučitelné s´nařízením č.´44/2001.
In Case C-185/07 Allianz (formerly Riunione Adriatica di Sicurta) (judgment of 10 February 2009), the Court held that it is incompatible with Regulation No 44/2001 for a court of a Member State to make an order to restrain a person from commencing or continuing proceedings before the courts of another Member State (anti-suit injunction) (43) on the ground that such proceedings would be contrary to an arbitration agreement.
Soudní dvůr připomněl, že řízení, které vede k´vydání „antisuit injunction“, nespadá do rozsahu působnosti nařízení č.´44/2001, ale jeho důsledky mohou ohrozit jeho užitečný účinek.
The Court noted that proceedings which lead to the making of an anti-suit injunction cannot come within the scope of Regulation No 44/2001 but may have consequences which undermine its e¥ectiveness.
Je tomu tak zejména tehdy, když takové řízení brání soudu jiného členského státu vykonávat pravomoci, které mu přiznává nařízení č.´44/2001.
This is so, inter alia, where such proceedings prevent a court of another Member State from exercising the jurisdiction conferred on it by Regulation No 44/2001.
Soudní dvůr tedy rozhodl, že pokud na základě předmětu sporu, tedy povahy práv, která mají být zachována, spadá řízení do rozsahu působnosti nařízení č.´44/2001, předběžná otázka týkající se použitelnosti dohody o´rozhodčím řízení spadá rovněž do rozsahu působnosti tohoto nařízení.
The Court thus held that, if, because of the subject matter of the dispute, that is, the nature of the rights to be protected in proceedings, those proceedings come within the scope of Regulation No 44/2001, a preliminary issue concerning the applicability of an arbitration agreement also comes within its scope of application.
Z´toho vyplývá, že námitka nepříslušnosti, která vychází z´existence dohody o´rozhodčím řízení, spadá do rozsahu působnosti nařízení č.´44/2001, a´tedy přísluší výhradně soudu, aby rozhodl o´této námitce, jakož i´o´své vlastní příslušnosti podle uvedeného nařízení.
It follows that the objection of lack of jurisdiction on the basis of the existence of an arbitration agreement comes within the scope of Regulation No 44/2001 and that it is therefore exclusively for that court to rule on the objection and on its own jurisdiction, pursuant to the regulation.
Zabránit prostřednictvím „antisuit injunction“ soudu členského státu, který je za normálních okolností příslušný rozhodnout spor v´souladu s´nařízením č.´44/2001, aby rozhodl o´použitelnosti tohoto nařízení ve sporu, který mu byl předložen, nutně znamená odejmout mu pravomoc rozhodnout o´své vlastní příslušnosti.
The use of an anti-suit injunction to prevent a court of a Member State, which normally has jurisdiction to resolve a dispute under Regulation No 44/2001, from ruling on the very applicability of the regulation to the dispute brought before it necessarily amounts to stripping that court of the power to rule on its own jurisdiction.
„Anti-suit injunction“ tedy nerespektuje obecnou zásadu, podle které každý soud, jemuž byl předložen spor, sám určuje podle pravidel, která musí použít, zda je příslušný rozhodnout spor, který mu byl předložen.
An anti-suit injunction is therefore contrary to the general principle that every court seised itself determines, under the rules which it must apply, whether it has jurisdiction to resolve the dispute before it.
Tento příkaz navíc působí proti důvěře, kterou členské státy navzájem přiznávají svým právním systémům a´soudním institucím.
In addition, it runs counter to the trust which the Member States accord to one another’s legal systems and judicial institutions.
Není tudíž slučitelný s´nařízením č.´44/2001.
It is therefore not compatible with Regulation No 44/2001.
Oblast působnosti nařízení č.´44/2001 byla rovněž ústřední otázkou ve věci SCT Industri (rozsudek ze dne 2.´července 2009, C-111/08).
The scope of Regulation No 44/2001 was also at the centre of Case C-111/08 SCT Industri (judgment of 2 July 2009).
Soudní dvůr v´tomto rozsudku judikoval, že se uvedené nařízení nepoužije na reivindikační žalobu týkající se vlastnictví podanou v´rámci úpadkového řízení.
The Court held that that regulation was not applicable to an action to recover ownership brought in the context of insolvency proceedings.
Konkrétně uvedl, že vzhledem k´úzkému vztahu s´konkursním řízením spadá žaloba na zrušení převodu podílů na základním kapitálu uskutečněného v´rámci úpadkového řízení správcem podstaty pod výjimku z´použití nařízení č.´44/2001, týkající se konkursů.
More speci¤cally, taking into account the close link which it has with bankruptcy proceedings, an action seeking the annulment of a transfer of shares e¥ected by a liquidator in the context of insolvency proceedings falls under the exception to the application of Regulation No 44/2001 concerning bankruptcy.
Soudní dvůr se nejprve ve věci Color Drack (rozsudek ze dne 3.´května 2007, C-386/05, Sb. rozh. s.´I-3699) zabýval smlouvami o´prodeji zboží, které stanovily několik míst dodání, a´poté ve věci Rehder (rozsudek ze dne 9. července 2009, C-204/08) řešil smlouvy o´poskytování služeb stanovící několik míst jejich poskytování, a´konkrétně smlouvu o´letecké přepravě.
After having considered, in Case C-386/05 Color Drack [2007] ECR I-3699, contracts for the sale of goods providing for several places of delivery, in Case C-204/08 Rehder (judgment of 9 July 2009)
Viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 27.´dubna 2004, Turner (C-159/02, Recueil, s.´I-3565).
) See also Case C-159/02 Turner [2004] ECR I-3565.
Soudní dvůr příslušným k´rozhodnutí o´návrhu na náhradu škody – který se zakládá na této smlouvě a´nařízení
Proceedings the Court was faced with contracts for the provision of services providing for several places at which services are provided, and more speci¤cally, air transport contracts.
(ES) č.´261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad cestujícím v´letecké dopravě
It held, in this case, that the application of the rule of special jurisdiction in matters relating to a contract, laid down in Article 5(1) of Regulation No 44/2001, reªects an objective of proximity and the reason for that rule is the existence of a close link between the contract and the court called upon to hear and determine the case.
– na základě volby žalobce soud, v´jehož obvodě se nachází místo odletu nebo místo příletu letadla.
In the light of the objectives of proximity and foreseeability, it is therefore necessary, where there are several places at which services are provided in di¥erent Member States, to identify the place with the closest linking factor between the contract in question and the court having jurisdiction, in particular the place where, under the contract, the main provision of services is to be carried out.
V´rozsudku ze dne 2.´dubna 2009, Gambazzi (C-394/07) se Soudní dvůr vyslovil k´pojmu „rozhodnutí“ ve smyslu ustanovení o´uznávání a´výkonu v´Bruselské úmluvě, jakož i´dosahu důvodu pro odmítavé rozhodnutí o´uznání a´výkonu, které vyplývá z´porušení veřejného pořádku státu, v´němž se žádá o´uznání.
In Case C-394/07 Gambazzi (judgment of 2 April 2009), the Court ruled on the notion of‘judgment’ for the purposes of the provisions on recognition and execution in the Brussels Convention and on the scope of the ground for refusal of recognition and enforcement based on an infringement of the public policy of the State in which enforcement is sought.
Soudní dvůr v´první řadě rozhodl, že rozsudek a´usnesení pro zmeškání jsou „rozhodnutími“, pokud byla vydána v´občanskoprávním řízení, které má v´zásadě kontradiktorní povahu.
First, it held that judgments and orders given in default of appearance are ‘judgments’ where they are given in civil proceedings which, as a rule, adhere to the adversarial principle.
Článek 25 Bruselské úmluvy se totiž vztahuje bez rozdílu na všechna rozhodnutí vydaná soudy smluvních států.
Article 25 of the Brussels Convention refers, without distinction, to all judgments given by a court or tribunal of a Contracting State.
K´tomu, aby tato soudní rozhodnutí spadala do rozsahu působnosti úmluvy, postačuje, aby šlo o´soudní rozhodnutí, která před podáním žádosti o´jejich uznání nebo výkon byla nebo mohla být ve státě původu předmětem kontradiktorního řízení.
For such decisions to fall within the scope of the Convention, it is sucient that, before their recognition and enforcement are sought, they have been, or have been capable of being, the subject in the State of origin of an inquiry in adversarial proceedings.
Soudní dvůr upřesnil, že skutečnost, že soud rozhodl, jako kdyby žalovaný, který se řádně dostavil na jednání, nebyl přítomen, nepostačuje ke zpochybnění kvalikace „rozhodnutí“.
The Court stated that the fact that the court has entered judgment as if the defendant, who entered appearance, was in default, is not sucient to call into question categorisation as a‘judgment’.
Zadruhé Soudní dvůr judikoval, že soud státu, v´němž se žádá o´uznání, může s´ohledem na výjimku týkající se veřejného pořádku zohlednit skutečnost, že soud státu původu rozhodl o´nárocích žalobce, aniž by vyslechl žalovaného, který se řádně dostavil na jednání, ale byl vyloučen z´řízení usnesením z´důvodu, že neplnil povinnosti uložené jinými usneseními přijatými dříve v´rámci téhož řízení.
Second, the Court held that the court of the State in which enforcement is sought may take into account, with regard to the exception of public policy, the fact that the court of the State of origin ruled on the applicant’s claims without hearing the defendant, who entered appearance but who was excluded from the proceedings by order on the ground that he had not complied with the obligations imposed by other orders made earlier in the same proceedings.
Výjimku týkající se veřejného pořádku lze použít, pokud je zjevné, že opatření o´vyloučení představovalo zjevný a´nepřiměřený zásah do práva žalovaného být vyslechnut.
The exception of public policy may be used if it appears to it that the exclusion measure constituted a manifest and disproportionate infringement of the defendant’s right to be heard.
Přezkum předkládajícího soudu se netýká pouze podmínek, za kterých byla přijata rozhodnutí, o´jejichž výkon se žádá, ale rovněž podmínek, za kterých byla přijata usnesení týkající se soudního příkazu, a´zejména ověření právních prostředků, kterými disponoval žalovaný, a´možnosti žalovaného být vyslechnut.
Review by the national court must relate not only to the circumstances in which the decisions were taken, but also to the circumstances in which the injunctive orders were adopted, and in particular to verifying the legal remedies made available to the defendant and the possibility for him to be heard.
Soudní dvůr měl rovněž příležitost vyložit některá ustanovení nařízení č.´2201/2003 o´příslušnosti a´uznávání a´výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a´ve věcech rodičovské zodpovědnosti a´o´zrušení nařízení (ES) č.´1347/200045.
The Court was also required to interpret certain provisions of Regulation No 2201/2003 concerning jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in matrimonial matters and the matters of parental responsibility, repealing Regulation No 1347/2000 (45).
V´první řadě je třeba upozornit na věc Hadadi (rozsudek ze dne 16.´července 2009, C-168/08), ve které se Soudní dvůr vyslovil ke kritériu státní příslušnosti manželů při volbě soudu příslušného k´rozhodnutí o´rozvodu.
First of all, reference shall be made to Case C-168/08 Hadadi (judgment of 16 July 2009), in which the Court gave judgment on the nationality criterion of couples in choosing the court which has jurisdiction in divorce matters.
V´projednávaném případě se jednalo o´manžele, z´nichž každý měl jak francouzskou, tak maďarskou státní příslušnost a´každý z´nich podal návrh na rozvod v´jedné z´těchto zemí.
In that case, two spouses, both of Franco-Hungarian nationality, had both applied for a divorce in one of those countries.
Soudní dvůr nejprve konstatoval, že nařízení č.´2201/2003 nerozlišuje podle toho, zda má určitá osoba jednu nebo více státních příslušností.
The Court noted, ¤rst of all, that Regulation No 2201/2003 does not make
Nařízení Evropského parlamentu a´Rady (ES) č.´261/2004 ze dne 11.´února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a´pomoci cestujícím v´letecké dopravě v´případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a´kterým se zrušuje nařízení (EHS) č.´295/91 (Úř. věst. L´46, s.´1; Zvl. vyd. 07/08, s.´10).
) Regulation (EC) No 261/2004 of the European Parliament and of the Council of 11 February 2004 establishing common rules on compensation and assistance to passengers in the event of denied boarding and of cancellation or long delay of ªights, and repealing Regulation No 295/91 (OJ 2004 L 46, p. 1).
Nařízení Rady (ES) č.´2201/2003 ze dne 27.´listopadu 2003 o´příslušnosti a´uznávání a´výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a´ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o´zrušení nařízení (ES) č.´1347/2000 (Úř. věst. L´338, s.´1; Zvl. vyd. 11/47, s.´257).
) Council Regulation (EC) No 2201/2003 of 27 November 2003 concerning jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in matrimonial matters and the matters of parental responsibility, repealing Regulation (EC) No 1347/2000 (OJ 2003 L 338, p. 1).
Vývoj a činnost základě toho dospěl Soudní dvůr k´závěru, že jsou-li oba manželé státními příslušníky dvou stejných členských států, brání nařízení tomu, aby byla příslušnost soudů jednoho z´těchto členských států vyloučena z´důvodu, že navrhovatele k´tomuto státu neváže žádné další pouto.
Where the spouses hold both the nationality of the Member State of the court seised and that of another Member State, the court seised must take into account the fact that the spouses both have the nationality of the other Member State and that the courts of that other Member State could properly have been seised of the case under that regulation. The Court then stated that the rules governing jurisdiction in divorce matters laid down in that regulation are based on a number of alternative objective grounds with no hierarchy being established between them.
Dále pak upřesnil, že soudy členských států, s´nimiž manžele pojí státní příslušnost, jsou příslušné podle tohoto nařízení, takže si manželé mohou zvolit soud členského státu, jemuž bude spor předložen.
The Court concluded that, where spouses each hold the nationality of the same two Member States, the regulation precludes the jurisdiction of the courts of one of those Member States from being rejected on the ground that the applicant does not put forward other links with that State.
Dále pak ve věci A´(rozsudek ze dne 2.´dubna 2009, C-523/07) Soudní dvůr poprvé vyložil pojem „obvyklé bydliště“ dítěte jakožto kritéria pro příslušnost soudů ve věcech rodičovské péče.
Second, in Case C-523/07 A (judgment of 2 April 2009), the Court interpreted, for the ¤rst time, the concept of ‘habitual residence’ of the child as a criterion for the jurisdiction of the courts in matters of parental responsibility.
Jelikož nařízení č.´2201/2003 výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení smyslu a´dosahu pojmu „obvyklého bydliště“, Soudní dvůr rozhodl, že se jedná o´autonomní pojem.
Since Regulation No 2201/2003 makes no express reference to the law of the Member States for the purpose of determining the meaning and scope of the notion of ‘habitual residence’, the Court held that it is an autonomous concept.
S´ohledem na souvislosti a´cíl tohoto nařízení odpovídá obvyklé bydliště místu, které vykazuje určitou integraci dítěte v´rámci sociálního a´rodinného prostředí.
Having regard to the context and the objective of that regulation, the habitual residence corresponds to the place which reªects some degree of integration by the child in a social and family environment.
Zejména musí být přihlédnuto k´trvání, pravidelnosti, podmínkám a´důvodům pobytu na území členského státu a´přestěhování rodiny do tohoto státu, ke státní příslušnosti dítěte, k´místu a´podmínkám školní docházky, k´jazykovým znalostem, jakož i´k´rodinným a´sociálním vazbám dítěte v´tomto státě.
In particular the duration, regularity, conditions and reasons for the stay on the territory of a Member State and the family’s move to that State, the child’s nationality, the place and conditions of attendance at school, linguistic knowledge and the family and social relationships of the child in that State must be taken into consideration.
Soudní dvůr poté zdůraznil, že vnitrostátnímu soudu přísluší určit místo obvyklého bydliště dítěte s´přihlédnutím ke všem konkrétním skutkovým okolnostem v´každém jednotlivém případě.
The Court then noted that it is for the national court to determine the habitual residence of the child, taking account of all the circumstances speci¤c to each individual case.
Soudní dvůr dále upřesnil režim naléhavých nebo zajišťovacích opatření ve smyslu článku 20 nařízení´č.´2201/2003.
In addition, the Court explained the system of urgent or protective measures within the meaning of Article 20 of Regulation No 2201/2003.
O´těchto opatřeních může rozhodnout vnitrostátní soud, jestliže jsou naléhavá, týkají se osob nacházejících se v´dotyčném členském státě a´mají dočasnou povahu.
Such measures may be decided by a national court if they are urgent. They must be taken in respect of persons in the Member State concerned and must be provisional.
Provádění těchto opatření přijatých za účelem ochrany nejlepšího zájmu dítěte i´jejich závaznost jsou stanoveny v´souladu s´vnitrostátním právem.
The taking of those measures, adopted in the best interests of the child, and their binding nature are determined in accordance with national law.
Po provedení zajišťovacího opatření není vnitrostátní soud povinen postoupit věc příslušnému soudu jiného členského státu.
Once the protective measure has been taken, the national court is not required to transfer the case to the court of another Member State having jurisdiction.
Vyžaduje-li to však ochrana nejlepšího zájmu dítěte, musí vnitrostátní soud, který prohlásil svou nepříslušnost, informovat o´jejich přijetí příslušný soud jiného členského státu.
However, if the protection of the best interests of the child so requires, the national court which declared that it did not have jurisdiction must inform the court of another Member State having jurisdiction that such a measure has been taken.
Nařízení Rady (ES) č.´1348/2000 ze dne 29. května 2000 (Úř. věst. L´160, s. 37; Zvl. vyd. 19/01, s.´227).
) Council Regulation (EC) No 1348/2000 of 29 May 2000 (OJ 2000 L 160, p. 37).
Soudní dvůr
Proceedings in the Community legal order and thus to lay down the principle that they are to be interpreted autonomously.
Policejní ajustiční spolupráce vtrestních věcech
Police and judicial cooperation in criminal matters
Ve věci Wolzenburg (rozsudek ze dne 6.´října 2009, C-123/08) byl Soudní dvůr dotázán ohledně slučitelnosti vnitrostátních právních předpisů upravujících odlišné zacházení s´vlastními státními příslušníky a´státními příslušníky jiných členských států, pokud jde o´odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu, s´právem Unie.
In Case C-123/08 Wolzenburg (judgment of 6 October 2009), the Court was asked to give a ruling on the issue of the compatibility with European Union law of national legislation providing for differential treatment of nationals of one Member State and those from other Member States in relation to the refusal to execute a European arrest warrant.
Nizozemská právní úprava, která provádí rámcové rozhodnutí´2002/584/SVV o´evropském zatýkacím rozkazu47, totiž na rozdíl od vlastních státních příslušníků upravuje výjimku z´tohoto výkonu pro státní příslušníky jiných členských států pouze za podmínky, že posledně uvedení pobývali legálně v´Nizozemsku nepřetržitě po dobu pěti let a´jsou držiteli povolení k´pobytu na dobu neurčitou.
Contrary to the system in place for Netherlands nationals, the Netherlands legislation implementing Framework Decision 2002/584/JAI on the European arrest warrant (47) provides an exception to such execution for nationals of other Member States only if they have lawfully resided in the Netherlands for a continuous period of ¤ve years and they are in possession of a residence permit of inde¤nite duration.
Soudní dvůr nejprve shledal, že se použije čl.´12 první pododstavec´ES, neboť členské státy nesmějí v´rámci provádění rámcového rozhodnutí přijatého na základě Smlouvy o´EU porušit právo Společenství, zejména ustanovení Smlouvy o´ES týkající se práva přiznaného každému občanu Unie svobodně se pohybovat a´pobývat na území členských států.
The Court began by noting that the ¤rst paragraph of Article 12 EC is applicable since the Member States cannot, in the context of the implementation of a framework decision adopted on the basis of the EU Treaty, infringe Community law, in particular the provisions of the EC Treaty relating to the freedom accorded to every citizen of the Union to move and reside freely within the territory of the Member States.
Soudní dvůr poté uvedl, že čl.´4 bod 6 rámcového rozhodnutí musí být vykládán v´tom smyslu, že v´případě občana Unie nemůže členský stát vykonávající zatýkací rozkaz vedle podmínky týkající se délky pobytu podmínit uplatnění důvodu, pro který je možné odmítnout výkon uvedeného rozkazu, takovými dodatečnými správními požadavky, jako je povinnost být držitelem povolení k´pobytu na dobu neurčitou.
The Court then stated that Article 4(6) of Framework Decision 2002/584 is to be interpreted as meaning that, where a citizen of the Union is at issue, the Member State of execution of the warrant cannot, in addition to a condition as to the duration, make application of the ground for non-execution of the warrant subject to supplementary administrative requirements, such as possession of a residence permit of inde¤nite duration.