natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Soudní dvůr rozhodnutí totiž stanoví, že část příjmu nepodléhá výkonu rozhodnutí, přičemž tato část se počítá z částky zbývající po provedení zákonných srážek záloh na daň ve Finsku.
The Finnish law on enforcement provides that part of remuneration is excluded from attachment, that part being calculated from the amount which remains after compulsory deduction at source of income tax in Finland.
Problém v projednávaném případě spočíval ve skutečnosti, že dotčená osoba, která má bydliště ve Španělsku, tam podléhá zdanění, a v souladu s ustanoveními smlouvy o zamezení dvojího zdanění tudíž nepodléhá žádné srážkové dani ve Finsku.
The problem in this case lay in the fact that the person concerned, who was resident in Spain, was subject to income tax there and thus, in accordance with the provisions of a double taxation agreement, not subject to any deduction at source in Finland.
Část jejího důchodu podléhající výkonu rozhodnutí byla tudíž počítána z hrubé výše příjmu, která z povahy věci nutně musí být vyšší, než kdyby dotčená osoba měla i nadále bydliště ve Finsku.
The part of his pension subject to attachment was therefore calculated on the basis of the – necessarily higher – gross amount of the pension, which would not have been the case if he had continued to reside in Finland.
Podstatou předběžné otázky finského Nejvyššího soudu bylo, zda taková situace je slučitelná zejména se svobodou pohybu a pobytu zaručenou občanům Evropské unie Smlouvou o ES.
The Finnish Supreme Court asked the Court of Justice essentially whether such a situation is compatible in particular with the freedom of movement and residence guaranteed to citizens of the European Union by the EC Treaty.
Soudní dvůr nejdříve připomněl, že statut občana Unie je předurčen k tomu, aby byl základním statutem státních příslušníků členských států, a že občanu Unie musí být ve všech členských státech přiznáno stejné právní zacházení, jaké se dostává státním příslušníkům těchto členských států, kteří se nacházejí v téže situaci, a poté jednak usoudil, že pokud finský zákon o nuceném výkonu rozhodnutí musí být vykládán tak, že žádným způsobem neumožňuje zohlednit daň odvedenou dotčenou osobou ve Španělsku, je jistým a nevyhnutelným důsledkem takto vzniklého rozdílného zacházení, že dotčená osoba je znevýhodněna v důsledku skutečnosti, že vykonala své právo svobodného pohybu a pobytu v členských státech, které jí zaručuje článek 18 ES.
Recalling that Union citizenship is destined to be the fundamental status of nationals of the Member States and that a citizen of the Union must be granted in all Member States the same treatment in law as that accorded to the nationals of those Member States who find themselves in the same situation, the Court considered, first, that if the Finnish law on enforcement if the law on enforcement must be interpreted to mean that it does not in any way allow the tax paid by the person concerned in Spain to be taken into account, that difference of treatment will certainly and inevitably result in his being placed at a disadvantage by virtue of exercising his right to move and reside freely in the Member States, as guaranteed under Article 18 EC.
Kromě toho Soudní dvůr shledal, že toto vyloučení jakéhokoli zohlednění daně dlužné v členském státu bydliště, pokud vznikla daňová povinnost, která odpovídající měrou ovlivňuje skutečnou úroveň prostředků, jimiž disponuje dlužník, nemůže být odůvodněno s ohledem na legitimní cíle zachování práv věřitelů na uspokojení jejich pohledávky a zachování práva dlužníka na minimální příjem nezbytný k životu, které takový zákon sleduje.
The Court stated, second, that to preclude all consideration of the tax payable in the Member State of residence, when such tax has become payable and to that extent affects the actual means available to the debtor, cannot be justified in the light of the legitimate objectives pursued by such a law of preserving the creditor’s right to recover the debt due to him and preserving the debtor’s right to a minimum subsistence income.
Z tohoto důvodu Soudní dvůr v odpověď na otázku, kterou mu položil finský Nejvyšší soud, rozhodl, že „právo Společenství v zásadě brání právním předpisům členského státu, na jejichž základě se část důchodu vypláceného pravidelně v tomto státě dlužníkovi, která podléhá výkonu rozhodnutí, určí tak, že od uvedeného důchodu se odečte srážka na zálohu na daň z příjmu, která má být zaplacena v uvedeném státě, kdežto daň, kterou příjemce takového důchodu z něj musí následně odvést v členském státě, kde pobývá, není zohledněna pro účely určení poměrné části uvedeného důchodu, která podléhá výkonu rozhodnutí“ (bod 48).
Consequently, in answer to the question referred to it by the Finnish Supreme Court, the Court held that ‘Community law in principle precludes legislation of a Member State under which the attachable part of a pension paid at regular intervals in that State to a debtor is calculated by deducting from that pension the income tax prepayment levied in that State, while the tax which the holder of such a pension must pay on it subsequently in the Member State where he resides is not taken into account at all for the purposes of calculating the attachable portion of that pension’ (paragraph 48).
Soudní dvůr však usoudil, že „naproti tomu právo Společenství takovým vnitrostátním právním předpisům nebrání, pokud upravují takovéto zohlednění, byť by toto zohlednění vázaly na podmínku, aby dlužník doložil, že skutečně odvedl nebo je povinen v určité lhůtě odvést přesnou uvedenou částku na daň z příjmu v členském státě, kde má své bydliště“.
However, the Court considered that ‘on the other hand, Community law does not preclude such national legislation if it provides for tax to be taken into account, where taking the tax into account is made subject to the condition that the debtor prove that he has in fact paid or is required to pay within a given period a specified amount as income tax in the Member State where he resides’.
Ve věci Zhu a Chen (rozsudek ze dne 19. října 2004, C-200/02, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) manželé Chen, čínští státní příslušníci a rodiče prvního dítěte narozeného
The Court said that that is only the case ‘to the extent that, first,
Činnost v Číně, se nacházeli v situaci, kdy jejich přání mít druhé dítě naráželo na politiku kontroly porodů, nazývanou „politika jediného dítěte“, kterou uplatňovala Čínská lidová republika.
In Case C-200/02 Zhu and Chen (judgment of 19 October 2004, not yet published in the ECR) Mr and Mrs Chen, Chinese nationals and parents of a first child born in China, wished to have a second child but came up against the birth control policy – the ‘one child policy’ – of the People’s Republic of China.
Proto se rozhodli, že manželka porodí v zahraničí.
They therefore decided that Mrs Chen would give birth abroad.
Druhé dítě tohoto manželského páru tak přišlo na svět v září 2000 v Belfastu, v Severním Irsku.
Their second child was thus born in September 2000 in Belfast, Northern Ireland.
Volba tohoto místa narození nebyla bez vedlejších úmyslů: irské právo totiž umožňuje každému, kdo se narodí na irském ostrově (byť i vně politických hranic Irské republiky), nabýt irskou státní příslušnost.
The choice of the place of birth was no accident: Irish law allows any person born in the island of Ireland, even outside the political boundaries of Ireland (Éire), to acquire Irish nationality.
Dítě tak nabylo tuto státní příslušnost.
The child therefore acquired that nationality.
Naproti tomu, protože nesplnilo podmínky stanovené právními předpisy platnými ve Spojeném království, nenabylo britskou státní příslušnost.
Because, however, she did not meet the requirements laid down by the relevant United Kingdom legislation, she did not acquire United Kingdom nationality.
Po narození se paní Chen přestěhovala se svým dítětem do Cardiffu ve Walesu a tam podala dvě žádosti o udělení povolení k dlouhodobému pobytu, které byly zamítnuty.
After the birth, Mrs Chen moved to Cardiff, Wales, with her child, and applied there for a long-term residence permit for herself and her child, which was refused.
Odvolací orgán, jemuž byla věc předložena, se dotázal Soudního dvora na oprávněnost tohoto zamítnutí, přičemž zdůraznil, že matka a dítě jsou zaopatřenými osobami, nejsou závislé na veřejných prostředcích, nehrozí s rozumnou pravděpodobností nebezpečí, že by se jimi staly, a konečně mají uzavřeno zdravotní pojištění.
The appellate authority referred a question to the Court on the lawfulness of that refusal, pointing out that the mother and child provide for their needs, they do not rely on public funds, there is no realistic possibility of their becoming so reliant, and they are insured against ill health.
Okolnost, že skutkové okolnosti případu se týkají dítěte nízkého věku, umožňuje Soudnímu dvoru formulovat první poučku.
The circumstance that the facts of the case concerned a young child gave the Court an occasion to state a preliminary point.
Způsobilost mít práva zaručená Smlouvou a sekundárním právem v oblasti volného pohybu osob není vázána na předpoklad, že dotyčná osoba dosáhla věku požadovaného pro způsobilost k právním úkonům, která je potřebná k tomu, aby sama mohla vykonávat uvedená práva.
It said that the capacity to be the holder of rights guaranteed by the EC Treaty and by secondary law on the free movement of persons does not require that the person concerned has attained the age prescribed for the acquisition of legal capacity to exercise those rights personally.
Mimoto samotné požívání těchto práv nemůže podléhat podmínce minimálního věku.
Moreover, the enjoyment of those rights cannot be made conditional on the attainment of a minimum age.
Co se týče práva pobytu dítěte, Soudní dvůr připomíná přímý účinek, který má článek 18 ES.
As regards the child’s right of residence, the Court recalled that Article 18 EC has direct effect.
Již pouze coby státní příslušník členského státu, a tudíž občan Unie, má dítě právo dovolat se práva pobytu zakotveného v tomto ustanovení.
Purely as a national of a Member State, and therefore a citizen of the Union, she can rely on the right of residence laid down by that provision.
Soudní dvůr konstatuje, že tak tomu v projednávaném případě je.
The Court found that that was so in the present case.
Dále upřesňuje, že skutečnost, že dostatečné finanční prostředky zajišťuje matka a nemá je dítě samo, je nerozhodná: k podmínce dostatečnosti finančních prostředků nelze, uvádí Soudní dvůr, doplnit požadavek ohledně původu finančních prostředků.
It further stated that the fact that the sufficient resources of the child were provided by her mother and she had none herself was immaterial: a requirement as the origin of the resources cannot be added to the requirement of sufficient resources.
Konečně, pokud jde o skutečnost, že pí Chen se vydala do Irska výlučně v úmyslu zajistit svému dítěti státní příslušnost členského státu za účelem následného získání práva pobytu ve Spojeném království pro dítě a i pro sebe samotnou, Soudní dvůr připomíná, že vymezení podmínek nabývání a pozbývání státní příslušnosti spadá do pravomoci každého členského státu.
Finally, as regards the fact that Mrs Chen went to Ireland with the sole aim of giving her child the nationality of a Member State, in order then to secure a right of residence in the United Kingdom for herself and her child, the Court recalled that it is for each Member State to define the conditions for the acquisition and loss of nationality.
Žádný členský stát nemůže omezovat účinky udělení státní příslušnosti jiného členského státu tím, že by vyžadoval splnění dodatečné podmínky pro uznání této státní příslušnosti za účelem výkonu základních svobod stanovených ve Smlouvě.
A Member State may not restrict the effects of the grant of the nationality of another Member State by imposing an additional condition for the recognition of that nationality with a view to the exercise of the fundamental freedoms provided for in the Treaty.
Směrnice Rady 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu (Úř. věst. 1990, L 180, s. 26).
Council Directive 90/364/EEC of 28 June 1990 on the right of residence (OJ 1990 L 180, p. 26).
Soudní dvůr o něj stará, aby s tímto dítětem pobýval v hostitelském členském státě, neboť jinak by právo pobytu dítěte bylo zbaveno veškerého užitečného účinku.
On the other hand, where a child is granted a right of residence by Article 18 EC and Directive 90/364, the parent who is the carer of the child cannot be refused the right to reside with the child in the host Member State, as otherwise the child’s right of residence would be deprived of any useful effect.
V oblasti volného pohybu zboží se Soudní dvůr měl příležitost zabývat mimo jiné dvěma vnitrostátními úpravami týkajícími se složení potravin a potravinových přísad, jakož i právní úpravou týkající se balení nápojů.
In the field of the free movement of goods, the Court had to decide inter alia on national rules concerning the composition of foodstuffs and food supplements and on national rules on the packaging of drinks.
Ve věci Greenham a Abel (rozsudek ze dne 5. února 2004, C-95/01, Recueil 2004, s. I-1333) Tribunal de grande instance de Paris (Francie) ve věci trestního stíhání zahájeného proti vedení společnosti zabývající se distribucí potravin položil Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES otázku, zda členský stát může zakázat, aby na jeho území byly bez předchozího povolení uváděny na trh potraviny legálně vyrobené a uvedené na trh v jiném členském státě z důvodu, že obsahují výživové látky, jejichž přidání do lidské stravy není dovoleno vnitrostátní právní úpravou, jakož i vitaminy, jejichž množství přesahuje doporučenou denní dávku nebo dokonce přesahuje bezpečnostní hranice stanovené na vnitrostátní úrovni.
In Case C-95/01 Greenham and Abel [2004] ECR I-1333 the Tribunal de grande instance de Paris (Regional Court, Paris, France), which was hearing criminal proceedings against the joint directors of a company distributing foodstuffs, asked the Court pursuant to Article 234 EC whether a Member State may prohibit the marketing on its territory without prior authorisation of foodstuffs lawfully manufactured and marketed in another Member State, on the ground that they contain nutrients whose addition is not authorised for human consumption by the national rules and vitamins in quantities exceeding the recommended daily intake or the safety limits laid down at national level.
Soudní dvůr nejdříve uvádí, že vnitrostátní právní úprava, jako je úprava, která je předmětem původního řízení, především představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, a poté konstatuje, že může být nicméně odůvodněna na základě článku 30 ES, jsou-li dodrženy určité podmínky.
After noting that national rules such as those at issue in the main proceedings constitute a measure having equivalent effect to a quantitative restriction, the Court stated that they could nevertheless be justified, under certain conditions, under Article 30 EC.
Jednak musí být totiž taková právní úprava spojena s řízením umožňujícím hospodářským subjektům domoci se zápisu výživové látky na vnitrostátní seznam povolených látek.
First, such rules must make provision for a procedure enabling economic operators to have a nutrient included on the national list of authorised substances.
Toto řízení musí být snadno přístupné, musí být možno jej úspěšně ukončit v rozumných lhůtách a musí existovat možnost, aby se případně stalo předmětem soudního přezkumu.
The procedure must be one which is readily accessible and can be completed within a reasonable time, and is open, if necessary, to challenge before the courts.
Kromě toho smí být žádost o zápis výživové látky na vnitrostátní seznam povolených látek zamítnuta příslušnými vnitrostátními orgány pouze tehdy, pokud tato látka představuje skutečné riziko pro veřejné zdraví.
Second, an application to have a nutrient included on the national list of authorised substances may be refused by the competent national authorities only if the substance poses a genuine risk to public health.
To musí být posouzeno, upřesňuje Soudní dvůr, na základě nejspolehlivějších vědeckých poznatků a nejnovějších výsledků mezinárodního výzkumu.
Such a risk must be assessed, stated the Court, on the basis of the most reliable scientific data available and the most recent results of international research.
Konečně, připomíná Soudní dvůr, vzhledem k tomu, že taková právní úprava představuje výjimku ze zásady volného pohybu zboží uvnitř Společenství, musí se omezovat na to, co je skutečně nezbytné k zajištění ochrany veřejného zdraví, a musí být přiměřená takto sledovanému cíli.
Finally, since such rules derogate from the principle of the free movement of goods within the Community, they must be confined to what is actually necessary to ensure the safeguarding of public health and must be proportionate to the aim thus pursued.
V rozsudku, který byl vyhlášen téhož dne (věc C-24/00, Komise v. Francie, Recueil 2004, s. I-1277), konstatoval Soudní dvůr, že Francie nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 28 ES, právě z důvodu, že tento členský stát ani neupravil řízení o zápisu na seznam povolených výživových látek, které by bylo přístupné, transparentní a zároveň mělo přiměřenou délku, ani nedoložil zamítnutí zápisu na základě důkladného zhodnocení skutečného rizika pro veřejné zdraví.
In a judgment of the same date in Case C-24/00 Commission v France [2004] ECR I-1277, it was precisely because France had failed either to provide for a procedure for including nutrients on the list of authorised substances which was accessible, transparent, and could be completed within a reasonable time or to justify refusals on the basis of a detailed assessment of the genuine risk to public health that the Court held that that State had failed to fulfil its obligations under Article 28 EC.
Ve věcech Komise v. Německo (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, C-387/99, Recueil 2004, s. I-3751) a Komise v. Rakousko (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, C-150/00, Recueil 2004, s.
In Case C-387/99 Commission v Germany [2004] ECR I-3751 and Case C-150/00 Commission v Austria [2004] ECR I-3887, it was because it had been alerted by a number of complaints against the administrative practice in Germany and Austria of
Na podporu těchto žalob Komise v podstatě uplatňuje, že kvalifikacekaždého vitaminu nebo minerální soli jako léčiva musí být prováděna případ od případu s přihlédnutím k farmakologickým vlastnostem, které jim jsou za současného stavu vědeckého poznání přisuzovány. Stupeň škodlivosti vitaminů a minerálních solí je totiž proměnlivý.
In support of those actions, the Commission argued essentially that the classification of each vitamin or mineral as a medicinal product must be carried out case by case, having regard to the pharmacological properties which it was recognised as having in the present state of scientific knowledge.
Stejný obecný a abstraktní přístup pro všechny tyto látky tudíž jde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle ochrany zdraví uvedeného v článku 30 ES, takže takový přístup není přiměřený.
It argued that a single general and abstract approach for all those substances thus went beyond what was necessary for achieving the objective of the protection of health laid down in Article 30 EC, so that that approach was not proportionate.
Překážka volnému pohybu zboží, která vyplývá ze sporné praxe, v důsledku toho není odůvodnitelná, byť sleduje legitimní cíl.
The barrier to the free movement of goods resulting from the contested practices could not therefore be justified, even though it pursued a legitimate aim.
Soudní dvůr se ztotožňuje s rozborem Komise, když konstatuje, že aby vnitrostátní orgány rozhodly, zda vitaminové přípravky nebo přípravky obsahující minerální soli musí být kvalifikovány jako léčiva ve smyslu směrnice 65/65 o farmaceutických specialitách, musí pod dohledem soudu posuzovat každý případ jednotlivě s přihlédnutím ke všem charakteristickým rysům uvedených přípravků, mezi jiným jejich složení, jejich farmaceutické vlastnosti, jejich způsob použití, míra jejich rozšířenosti, znalosti, které o nich mají spotřebitelé, a rizika, která mohou být spojena s jejich užíváním.
The Court, upholding the Commission’s argument, held that, to determine whether vitamin preparations or preparations containing minerals should be classified as medicinal products within the meaning of Directive 65/65 on proprietary medicinal products, the national authorities, acting under the control of the court, must work on a case-by-case basis, having regard to the characteristics of those preparations, in particular their composition, their pharmacological properties, the manner in which they are used, the extent of their distribution, their familiarity to consumers and the risks which their use may entail.
Klasifikacevitaminového přípravku nebo přípravku obsahujícího minerální soli jako léčiva, poznamenává Soudní dvůr, která je založena výlučně na doporučené denní dávce výživové látky v něm obsažené, nevyhovuje plně požadavku klasifikacev závislosti na farmaceutických vlastnostech každého přípravku.
Classification as a medicinal product of a vitamin preparation or a preparation containing minerals which is based solely on the recommended daily amount of the nutrient it contains does not fully satisfy the requirement for a classification on the basis of the pharmacological properties of each preparation.
I když je pravda, že koncentrace vitaminů nebo minerálních solí, při jejímž dosažení je přípravek klasifikován jako léčivo, se liší podle toho, o jaký vitamin nebo minerální sůl se jedná, neplyne z toho nezbytně, že na každý přípravek obsahující větší množství některé z uvedených látek, než je jejich doporučená denní dávka – nebo její trojnásobek –, dopadá definiceléčiva ve smyslu směrnice 65/653.
Even though it is true that the concentration of vitamins or minerals above which a preparation is classified as a medicinal product varies according to the vitamin or mineral in question, it does not necessarily follow that all preparations containing more than once – or three times – the recommended daily intake of one of those substances come within the definition of a medicinal product for the purposes of Directive 65/65. 3
Za těchto podmínek, pokračuje Soudní dvůr, je třeba konstatovat, že sporná praxe vytváří překážku obchodu, neboť takovéto přípravky, legálně uvedené na trh nebo vyrobené v jiných členských státech jako potravinové doplňky, mohou být uváděny na trh v Německu nebo v Rakousku až poté, co byly podrobeny schvalovacímu řízení pro uvedení na trh vztahujícímu se na léčiva.
In those circumstances, the Court then said, it was clear that the contested practices create a barrier to trade, since such preparations lawfully marketed or produced in other Member States as food supplements cannot be marketed in Germany or Austria until they have been subject to the marketing authorisation procedure for medicinal products.
Tato překážka přitom nemůže být odůvodněna na základě článku 30 ES.
That barrier cannot be justified on the basis of Article 30 EC.
V tomto ohledu, uvádí Soudní dvůr, systematičnost sporné praxe neumožňuje identifikovatavyhodnotitskutečné riziko pro veřejné zdraví, což by vyžadovalo, aby bylo případ od případu provedeno důkladné posouzení účinků, které mohou být spojeny s přidáním předmětných vitaminů a minerálních solí. Přípravek, jehož uvedení na trh by nepředstavovalo skutečné riziko pro veřejné zdraví, by tak rovněž podléhal povolení k uvedení na trh jako léčivo.
While that provision allows Member States a certain discretion relating to the protection of public health, the means used must be proportionate to the objective pursued, which it must not be possible to attain by measures less restrictive of intraCommunity trade.
Na základě těchto úvah Soudní dvůr konstatuje nesplnění povinností Německa a Rakouska, které pro ně vyplývají z článku 28 ES.
In this respect, stated the Court, the systematic nature of the contested practices does not make it possible to