natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Svobodu plavby mohou zejména využívat pouze tehdy, pokud prokážou úzkou vazbu mezi svým plavidlem a státem, který mu udělí svou státní příslušnost a stává se státem jeho vlajky.
In particular, they can enjoy the freedom of navigation only if they establish a close connection between their ship and a State which grants its nationality to the ship and becomes the ship’s flag State.
Tato vazba musí být vytvořena na základě vnitrostátního práva uvedeného státu.
This connection must be formed under that State’s domestic law.
1 úmluvy z Montego Bay plují plavidla pod vlajkou pouze jediného státu a v průběhu cesty nebo zastávky v přístavu nesmí plavidlo změnit svou vlajku s výjimkou případu skutečného převodu vlastnictví nebo změny registrace.
Under Article 92(1) of UNCLOS, ships are to sail under the flag of one State only and may not change their flag during a voyage or while in a port of call, save in the case of a real transfer of ownership or change of registry.
Pokud plavidlo nenáleží určitému státu, nepožívá toto plavidlo ani osoby nacházející se na jeho palubě svobody plavby.
If a ship is not attached to a State, neither the ship nor the persons on board enjoy the freedom of navigation.
110 odst. 1 zejména stanoví, že válečné plavidlo, které se na volném moři setká s cizím plavidlem, může provést zjišťování totožnosti tohoto plavidla, pokud je důvodné podezření, že toto plavidlo je bez státní příslušnosti.
In this connection, UNCLOS provides inter alia, in Article 110(1), that a warship which encounters a foreign ship on the high seas is justified in boarding it if there is reasonable ground for suspecting that the ship is without nationality.
Stejně tak je to stát vlajky, komu je podle uvedené úmluvy uložena povinnost přijmout veškerá opatření nezbytná k zajištění bezpečnosti na moři, a tudíž na ochranu zájmů jiných států.
Likewise, it is the flag State which, under the Convention, must take such measures as are necessary to ensure safety at sea and, therefore, to protect the interests of other States.
Tento stát tak může být vůči jiným státům rovněž zodpovědný za škody způsobené v mořském prostoru nacházejícím se pod svrchovaností těchto států plavidlem plujícím pod jeho vlajkou, jsou-li tyto škody důsledkem toho, že stát vlajky porušil své povinnosti.
The flag State may thus also be held liable, vis-à-vis other States, for harm caused by a ship flying its flag to marine areas placed under those States’ sovereignty, where that harm results from a failure of the flag State to fulfil its obligations.
Výše uvedená analýza není vyvrácena skutečností, že část XI úmluvy z Montego Bay zapojuje fyzické a právnické osoby do průzkumu, užívání a využívání oblastí na mořském dně anebo pod ním za hranicemi národní jurisdikce, jelikož se projednávaná věc ustanovení této části XI nijak netýká.
Doubt is not cast on the foregoing analysis by the fact that Part XI of UNCLOS involves natural and legal persons in the exploration, use and exploitation of the sea-bed and ocean floor, and subsoil thereof, beyond the limits of national jurisdiction, since the present case does not in any way concern the provisions of Part XI.
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že úmluva z Montego Bay nestanoví pravidla předurčená k tomu, aby se přímo a bezprostředně uplatnila na jednotlivce a přiznala jim práva nebo svobody, kterých by se mohli dovolávat vůči státům bez ohledu na postoj státu vlajky plavidla.
In those circumstances, it must be found that UNCLOS does not establish rules intended to apply directly and immediately to individuals and to confer upon them rights or freedoms capable of being relied upon against States, irrespective of the attitude of the ship’s flag State.
Z toho vyplývá, že povaha a systematika úmluvy z Montego Bay brání tomu, aby Soudní dvůr mohl posuzovat platnost aktu Společenství ve vztahu k této úmluvě.
It follows that the nature and the broad logic of UNCLOS prevent the Court from being able to assess the validity of a Community measure in the light of that Convention.
V důsledku toho je na první až třetí otázku třeba odpovědět tak, že platnost směrnice 2005/35 nemůže být posuzována:
Consequently, the answer to the first three questions must be that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed:
– ani ve vztahu k úmluvě Marpol 73/78,
— either in the light of Marpol 73/78,
– ani ve vztahu k úmluvě z Montego Bay.
— or in the light of UNCLOS.
Předkládající soud se touto otázkou v podstatě ptá, zda je článek 4 směrnice 2005/35 neplatný z důvodu, že použitím výrazu „hrubá nedbalost“ porušuje obecnou zásadu právní jistoty.
By this question, the national court essentially asks whether Article 4 of Directive 2005/35 is invalid on the ground that, by using the term ‘serious negligence’, it infringes the general principle of legal certainty.
Žalobci v původním řízení a řecká vláda mají za to, že článek 4 směrnice 2005/35 je v rozporu s obecnou zásadou právní jistoty, která vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná, tak aby jednotlivci mohli jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti.
The claimants in the main proceedings and the Greek Government consider that Article 4 of Directive 2005/35 breaches the general principle of legal certainty which requires that rules should be clear and precise so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are.
Toto ustanovení totiž odpovědnost osob, které způsobily vypouštění znečišťujících látek, podřizuje kritériu hrubé nedbalosti, které není směrnicí 2005/35 nijak definováno, a které tudíž není dostatečně jasné.
They submit that, under this provision, liability of persons causing discharges of polluting substances is subject to the test of serious negligence, which is not defined at all by Directive 2005/35 and which consequently lacks clarity.
Dotyčné osoby tak nemohou vědět, jak přísná je právní úprava, které podléhají.
Thus, the persons concerned are unable to ascertain the degree of severity of the rules to which they are subject.
Obecná zásada právní jistoty, která představuje základní zásadu práva Společenství, zejména vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná, tak aby jednotlivci mohli jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti a postupovat podle toho (viz rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Belgie v. Komise, C-110/03, Sb. rozh. s. I-2801, bod 30, jakož i výše uvedený rozsudek IATA a ELFAA, bod 68).
The general principle of legal certainty, which is a fundamental principle of Community law, requires, in particular, that rules should be clear and precise, so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are and may take steps accordingly (see Case C-110/03 Belgium v Commission [2005] ECR I-2801, paragraph 30, and IATA and ELFAA, paragraph 68).
Jelikož článek 4 směrnice 2005/35 ve spojení s jejím článkem 8 zavazuje členské státy k tomu, aby některá jednání považovaly za protiprávní jednání a aby za ně ukládaly sankce, musí tato ustanovení být mimoto v souladu i se zásadou legality deliktů a trestů (nullum crimen, nulla poena sine lege), která je součástí obecných právních zásad, jež jsou základem ústavních tradic společných členským státům (rozsudek ze dne 3. května 2007, Advocaten voor de Wereld, C-303/05, Sb. rozh. s. I-3633, bod 49), a která je zvláštním vyjádřením obecné zásady právní jistoty.
Furthermore, in obliging the Member States to regard certain conduct as infringements and to punish it, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, must also observe the principle of the legality of criminal offences and penalties (nullum crimen, nulla poena sine lege), which is one of the general legal principles underlying the constitutional traditions common to the Member States (Case C-303/05 Advocaten voor de Wereld [2007] ECR I-3633, paragraph 49) and is a specific expression of the general principle of legal certainty.
Zásada legality deliktů a trestů předpokládá, že pravidla Společenství jasně stanoví delikty a tresty, které jsou za ně ukládány.
The principle of the legality of criminal offences and penalties implies that Community rules must define clearly offences and the penalties which they attract.
Tato podmínka je splněna, pokud jednotlivec má možnost se z textu příslušného ustanovení – a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy – dozvědět, za jaká konání a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost (viz zejména výše uvedený rozsudek Advocaten voor de Wereld, bod 50, jakož i rozsudek ESLP ze dne 22. června 2000, Coëme a další v. Belgie, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2000 VII, bod 145).
This requirement is satisfied where the individual can know from the wording of the relevant provision and, if need be, with the assistance of the courts’ interpretation of it, what acts and omissions will make him criminally liable (see, in particular, Advocaten voor de Wereld, paragraph 50, and the judgment of the European Court of Human Rights in Coëme and Others v. Belgium, nos. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 and 33210/96, Reports of Judgments and Decisions 2000-VII, § 145).
Je pravda, že článek 4 směrnice 2005/35 ve spojení s jejím článkem 8 stanoví členským státům povinnost ukládat sankce za vypouštění znečišťujících látek z lodí, je-li spácháno „úmyslně, následkem vědomé nedbalosti nebo hrubé nedbalosti“, aniž by však tyto pojmy definoval.
It is true that Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, obliges the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances if committed ‘with intent, recklessly or by serious negligence’, without defining those concepts.
Nejprve je však třeba zdůraznit, že jednotlivé pojmy, zejména pojem „hrubá nedbalost“, kterého se týkají položené otázky, odpovídají kritériím pro založení odpovědnosti, která se mají uplatňovat na neurčitý počet situací, jež nelze předem předvídat, a nikoli na konkrétní jednání, která by mohla být podrobně popsána v normativním aktu práva Společenství nebo vnitrostátního práva.
It is, however, to be pointed out, first of all, that those various concepts, in particular that of ‘serious negligence’ referred to by the national court’s questions, correspond to tests for the incurring of liability which are to apply to an indeterminate number of situations that it is impossible to envisage in advance and not to specific conduct capable of being set out in detail in a legislative measure, of Community or of national law.
Dále je třeba konstatovat, že tyto pojmy jsou plně integrovány a používány v jednotlivých právních systémech členských států.
Next, those concepts are fully integrated into, and used in, the Member States’ respective legal systems.
Všechny tyto systémy zejména používají pojem „nedbalost“, který se vztahuje na neúmyslné konání nebo opomenutí, kterým odpovědná osoba porušuje svou povinnost řádné péče.
In particular, all those systems have recourse to the concept of negligence which refers to an unintentional act or omission by which the person responsible breaches his duty of care.
Mimoto, jak stanoví mnohé vnitrostátní právní systémy, může se pojem „hrubé“ nedbalosti vztahovat pouze na závažné porušení takové povinnosti řádné péče.
Also, as provided by many national legal systems, the concept of ‘serious’ negligence can only refer to a patent breach of such a duty of care.
Za těchto podmínek musí být pojem „hrubá nedbalost“ ve smyslu článku 4 směrnice 2005/35 chápán tak, že předpokládá neúmyslné konání nebo opomenutí, jímž odpovědná osoba závažným způsobem porušuje povinnost řádné péče, kterou s ohledem na své vlastnosti, znalosti, schopnosti a svou individuální situaci měla a mohla dodržet.
Accordingly, ‘serious negligence’ within the meaning of Article 4 of Directive 2005/35 must be understood as entailing an unintentional act or omission by which the person responsible commits a patent breach of the duty of care which he should have and could have complied with in view of his attributes, knowledge, abilities and individual situation.
Proto samotná definice protiprávních jednání uvedených v článku 4 této směrnice a použitelné sankce vyplývají z pravidel stanovených členskými státy.
Thus, the actual definition of the infringements referred to in Article 4 of that directive and the applicable penalties are those which result from the rules laid down by the Member States.
Vzhledem k výše uvedenému není článek 4 směrnice 2005/35 ve spojení s jejím článkem 8 v rozporu s obecnou zásadou právní jistoty, když zavazuje členské státy ukládat sankce za vypouštění znečišťujících látek z lodí, spáchané následkem „hrubé nedbalosti“, aniž by tento pojem definoval.
In view of the foregoing, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, does not infringe the general principle of legal certainty in so far as it requires the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances committed by ‘serious negligence’, without defining that concept.
Z toho vyplývá, že přezkum čtvrté otázky neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost článku 4 směrnice 2005/35 vzhledem k obecné zásadě právní jistoty.
It follows that examination of the fourth question has revealed nothing capable of affecting the validity of Article 4 of Directive 2005/35 in the light of the general principle of legal certainty.
– ani ve vztahu k mezinárodní úmluvě o zabránění znečišťování z lodí, podepsané dne 2. listopadu 1973 v Londýně a doplněné protokolem ze dne 17. února 1978,
— either in the light of the International Convention for the Prevention of Pollution from Ships, signed in London on 2 November 1973, as supplemented by the Protocol of 17 February 1978,
– ani ve vztahu k úmluvě Organizace spojených národů o mořském právu, podepsané v Montego Bay dne 10. prosince 1982.
— or in the light of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed in Montego Bay on 10 December 1982.
Věc C-534/06
Case C-534/06
„Společná zemědělská politika – EZOZF – Článek 13 nařízení (EHS) č. 866/90 – Vyloučení investic na zpracování produktů pocházejících ze třetích zemí – Zásada proporcionality“
(Common agricultural policy — EAGGF — Article 13 of Regulation (EEC) No 866/90 — Exclusion of investments relating to the processing of products from third countries — Principle of proportionality)
Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 5. června 2008 . . . . . . .
Judgment of the Court (Eighth Chamber), 5 June 2008 . . . . . . . . . . .
Hospodářská a sociální soudržnost – Strukturální pomoc – Zlepšení podmínek zpracování a uvádění na trh zemědělských produktů
Economic and social cohesion — Structural assistance — Improving the processing and marketing conditions for agricultural products
(Nařízení Rady č. 866/90, článek 13)
(Council Regulation No 866/90, Art. 13)
SHRNUTÍ – VĚC C-534/06 získána, byl dodržen v rozsahu, v němž byly produkty pocházející ze Společenství uváděny na trh nebo zpracovávány ve stanoveném množství.
SUMMARY — CASE C-534/06 in so far as products originating within the Community have been marketed or processed in the quantities provided for.
Článek 13 nařízení č. 866/90 o zlepšení podmínek zpracování a uvádění na trh zemědělských produktů musí být vykládán tak, že nevylučuje vyplácení finanční podpory v případě, že jsou na trh uváděny nebo zpracovávány také produkty s původem mimo území Společenství, když specifický program, na nějž byla uvedená finanční podpora
Article 13 of Regulation No 866/90 on improving the processing and marketing conditions for agricultural products must be interpreted as meaning that payment of financial assistance is not excluded in cases of the marketing or processing of products including products originating beyond the territory of the Community, when the specific programme for which that financial assistance was granted has been observed,
(viz bod 31 a výrok)
31, operative part)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
JUDGMENT OF THE COURT (Eighth Chamber)
Ve věci C-534/06, jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Corte suprema di cassazione (Itálie) ze dne 23. listopadu 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 27. prosince 2006, v řízení
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Corte Suprema di Cassazione (Italy), made by decision of 23 November 2006, received at the Court on 27 December 2006, in the proceedings
SOUDNÍ DVŮR (osmý senát), ve složení G. Arestis, předseda senátu, J. Malenovský a T. von Danwitz (zpravodaj), soudci,
THE COURT (Eighth Chamber), composed of G. Arestis, President of Chamber, J. Malenovský and T. von Danwitz (Rapporteur), Judges,
ROZSUDEK ZE DNE 5. 6.
JUDGMENT OF 5. 6.
2008 – VĚC C-534/06 generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer, vedoucí soudní kanceláře: R. Grass, s přihlédnutím k písemné části řízení, s ohledem na vyjádření předložená:
Advocate General: D. Ruiz-Jarabo Colomer, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
– za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Aiellem, avvocato dello Stato,
— the Italian Government, by I. M. Braguglia, acting as Agent, and by G. Aiello, avvocato dello Stato,
– za řeckou vládu I. Chalkiasem a I. Pouli, jako zmocněnci,
— the Greek Government, by I. Chalkias and I. Pouli, acting as Agents,
– za Komisi Evropských společenství C. Cattabriga, jako zmocněnkyní,
— the Commission of the European Communities, by C. Cattabriga, acting as Agent,
INDUSTRIA LAVORAZIONE CARNI OVINE s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska, vydává tento
INDUSTRIA LAVORAZIONE CARNI OVINE having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion, gives the following
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Industria Lavorazione Carni Ovine Srl (dále jen „ILCO“) a Regione Lazio ve věci odmítnutí uvedeného regionu vyplatit ILCO poskytnutou finanční podporu.
That reference was made in the context of proceedings between Industria Lavorazione Carni Ovine Srl (‘ILCO’) and the Regione Lazio concerning the latter’s refusal to pay financial assistance granted to ILCO.
Nařízení č. 866/90 v článku 13 stanoví, že „jsou vyloučeny investice […] na zpracování a uvádění na trh produktů pocházejících ze třetích zemí“ (neoficiální překlad).
Article 13 of Regulation No 866/90 provides: ‘[t]he following investments shall be excluded: … investments in the processing or marketing of products from third countries’.
2008 – VĚC C-534/06
2008 — CASE C-534/06
Článek 17 tohoto nařízení, nazvaný „Postupy vyplácení podpory“, ve svém odstavci 2 stanoví:
Article 17(2) of that regulation, entitled ‘Procedures for payment of the aid’, provides:
„Orgán nebo zprostředkovatelská organizace uvedená v odstavci 1 ověří doklady týkající se výdajů konečných příjemců a ujistí se o jejich správnosti před vyplacením příspěvku Společenství […]“ (neoficiální překlad).
‘The authority or intermediary referred to in paragraph 1 shall check the supporting documents relating to the expenditure of the final recipients and ensure that they are in order before paying the Community contribution.’
20), stanoví:
20), provides:
„Snížení, pozastavení a zrušení podpory
‘Reduction, suspension and cancellation of assistance
Jestliže se zdá, že realizace určité akce nebo opatření neodůvodňuje ani část, ani celou poskytnutou finanční podporu, Komise provede vhodný přezkum takového případu v rámci partnerství […]
If an operation or measure appears to justify neither part nor the whole of the assistance allocated, the Commission shall conduct a suitable examination of the case in the framework of the partnership …
Po tomto přezkumu může Komise snížit nebo pozastavit podporu pro příslušnou akci či opatření, jestliže přezkum potvrdil nesrovnalosti nebo významnou změnu ovlivňující povahu nebo podmínky realizace akce nebo opatření, pro něž nebyl žádán souhlas Komise.
Following this examination, the Commission may reduce or suspend assistance in respect of the operation or a measure concerned if the examination reveals an irregularity or a significant change affecting the nature or conditions for the implementation of the operation or measure for which the Commission’s approval has not been sought.
Jakákoli částka zakládající bezdůvodné obohacení musí být vrácena Komisi. […]“ (neoficiální překlad)
Any sum received unduly and to be recovered shall be repaid to the Commission. …’
Spor v původním řízení a předběžná otázka
The dispute in the main proceedings and the question referred
Společnosti ILCO byla poskytnuta finanční podpora rovnající se 50 % způsobilých výdajů, přičemž jedna polovina jde k tíži rozpočtu Regione Lazio a druhá k tíži rozpočtu Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), na dvojfázové vybudování zařízení na porážku, zpracování a konzervování skopového masa na území obce Acquapendente.
ILCO obtained a grant of financial assistance equal to 50% of eligible expenditure, half of which was funded from the budget of the Regione Lazio and half by the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (EAGGF), for the construction in two stages of a plant for the slaughter, processing and preservation of sheepmeat in the territory of the municipality of Acquapendente.
Podle protokolu ze dne 17. října 1996 Regione Lazio původně zamýšlel vyplatit ILCO zbývající částku dlužné podpory.
On 17 October 1996 the Regione Lazio decided to make initial provision for payment of the balance of the assistance still owing to ILCO.
Avšak v průběhu téhož měsíce regionální orgány na základě kontroly na místě zjistily, že ve spolufinancovaném zařízení byl porážen skopový dobytek pocházející ze třetích zemí.
However, during that month, on completion of an on-the-spot inspection, the regional authorities found that sheep from nonmember countries had been slaughtered at the cofinanced plant.
Jelikož se Regione Lazio z tohoto důvodu rozhodl pozastavit výplatu částky finanční podpory, podala ILCO k Tribunale di Roma (soud v Římě) návrh na vydání platebního rozkazu ve výši 1 617 575 382 ITL, kterému bylo usnesením ze dne 5. června 1997 vyhověno.
The Regione Lazio having, for that reason, decided to suspend payment of the balance of the financial assistance, ILCO applied to the Tribunale di Roma (Rome District Court) for an order for payment of the sum of ITL 1 617 575 382, which was granted by order of 5 June 1997.
Z vyjádření ILCO vyplývá, že dne 19. června 1997 stanovila Komise datum splatnosti plateb dlužných společnosti ILCO na 31. prosinec 1997 a že Regione Lazio informoval dopisy zaslanými v červnu, srpnu a říjnu 1997 Komisi, že probíhající soudní vyšetřování by mohlo pokračovat i po tomto datu, a žádal o informace ohledně dalšího postupu.
It may be seen from ILCO’s observations that on 19 June 1997 the Commission fixed the deadline for the payments to be made to ILCO at 31 December 1997 and that the Regione Lazio informed the Commission, by letters sent to it during the months of June, August and October 1997, that the judicial investigations in progress might continue beyond that date and asked for information on the procedure to be followed.
Dne 1. října 1997 podal Regione Lazio odpor proti usnesení Tribunale di Roma ze dne 5. června 1997, který byl zamítnut rozsudkem ze dne 26. března 1999.
On 1 October 1997 the Regione Lazio brought an action against the order of the Tribunale di Roma of 5 June 1997, which was dismissed by judgment of 26 March 1999.
Tento rozsudek však Corte d’appello di Roma (odvolací soud v Římě) na základě odvolání změnil rozsudkem ze dne 9. září 2002.
That judgment was, however, overturned on appeal by the Corte d’Appello di Roma (Appeal Court, Rome), by judgment of 9 September 2002.
Podle vyjádření Komise z provedených kontrol vyplývá, že 7,4 % celkového počtu zvířat poražených společností ILCO ve spolufinancovaném zařízení v letech 1997, 1998 a 2000 pocházelo ze zemí mimo Společenství.
According to the Commission’s observations, it is clear from the checks carried out that 7.4% of the total number of animals slaughtered by ILCO at the cofinanced plant in 1997, 1998 and 2000 came from outside the Community.
Rozhodnutím ze dne 18. října 2002 přijal Regione Lazio tento návrh.
By decision of 18 October 2002, the Regione Lazio accepted that proposal.