natgillin/translations-raw huggingface dataset:
rozhodnutí vydáno, je zcela v souladu s cíli a systematikou nařízení, pokud jde o případy únosů dětí.
order in the Member State in which it was made.
Jejich cílem je přenést konečnou odpovědnost za rozhodování o navrácení dítěte na soud příslušný rozhodnout o péči o dítě, ať s konečnou platností, nebo prozatímně (což nutně zahrnuje pravomoc účinně zajistit přítomnost dítěte u osoby, které bylo svěřeno do péče) a to co nejdříve tak, aby konečné rozhodnutí o navrácení bylo přijato co nejrychleji.
The point of those provisions is to transfer final responsibility to decide on the child’s return to the court having jurisdiction to make a provisional or final award of custody (which necessarily implies the power to ensure the child’s presence with the person to whom custody is awarded), and to do so with all despatch, so that the final decision on return can be taken as swiftly as possible.
V dané případě proto následné zrušení rozhodnutí Klaipėdos apygardos teismas ze dne 22. prosince 2006 učiněné dne 15. března 2007 Lietuvos apeliacinis teismas nijak nebránilo Amtsgericht Oranienburg, aby dne 20. června 2007 rozhodl o navrácení dítěte, jak stanoví čl.
Consequently, in the present case, the fact that the Klaipėda court’s decision of 22 December 2006 was quashed by the Lithuanian Court of Appeal on 15 March 2007 was no obstacle to the Oranienburg court’s decision of 20 June 2007 ordering the child’s return in accordance with Article 11(8) of the Regulation.
Z tohoto vyplývá, že tento soud byl příslušný vystavit osvědčení ve smyslu článku 42, ze kterého vyplývá, že jeho rozhodnutí, které takto osvědčil, je vykonatelné v Litvě „bez nutnosti prohlášení vykonatelnosti a bez možnosti námitky proti uznání rozhodnutí“.
As a result, that court was competent to issue a certificate under Article 42, which means that its duly certified decision was enforceable in Lithuania ‘without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’.
Pokud jde o obavy vyjádřené matkou a zopakované předkládajícím soudem ohledně vztahu mezi rozhodnutím Lietuvos apeliacinis teismas ze dne 15. března 2007 a rozhodnutím Amtsgericht Oranienburg ze dne 20. června 2007, která shodně ukládají navrácení dítěte, chtěla bych především uvést, že dvě rozhodnutí se stejnou působností by se obvykle neměla navzájem rušit.
In response to a concern expressed by the mother and echoed by the referring court, concerning the relationship between the decision of the Lithuanian Court of Appeal of 15 March 2007 and that of the Oranienburg court of 20 June 2007, both entailing the child’s return, I would say first of all that two decisions with the same effect should not normally interfere with each other.
Pokud by z toho však vyplýval problém v rámci procesního práva členského státu, ve kterém se dítě nachází, měla by být příslušná ustanovení upravena nebo by měla být
If, however, such a situation were to pose a problem under the procedural law of the Member State where the child is actually present, it would be necessary to amend
Opačný výklad by nutně vedl k tomu, že by do procesu navracení dítěte byly přidány další lhůty. Jeho rychlý průběh je však jedním ze základních požadavků úmluvy i nařízení.
The opposite interpretation, by contrast, would necessarily introduce further delay in the process of ensuring the child’s prompt return, which is one of the primary requirements of both the Convention and the Regulation.
V mimořádných případech, jako v projednávané věci, by opačný výklad mohl umožnit nekonečné průtahy, které by nenapravitelně ohrozily řádné používání těchto dvou nástrojů.
In extreme cases, as we see here, it could allow procedural procrastination with no clear end in sight, irremediably undermining the proper application of the two instruments.
NÁZOR GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-195/08 PPU soudem členského státu, ve kterém se dítě nachází, může tento druhý soud přezkoumat tuto příslušnost a případně neuznat platnost osvědčení?
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU where the child is actually present, was not met, may the latter court verify that competence and, if appropriate, refuse to recognise the validity of the certificate?
Podle mého názoru je na tuto otázku třeba odpovědět záporně.
In my view, the answer must be ‘no’.
vykládána a používána v souladu s účelem nařízení.
the relevant provisions or to interpret and apply them in conformity with the purpose of the Regulation.
Pokud tato rozhodnutí stanoví různé podmínky navrácení, má přednost soud členského státu obvyklého bydliště, jelikož je příslušný rozhodovat ve všech otázkách týkajících se rodičovské zodpovědnosti.
And if the two decisions lay down different conditions for the return, that of the court of the Member State of habitual residence will prevail, as it is that court which has jurisdiction to settle all questions relating to parental responsibility.
Ani úmluva, ani nařízení navíc nestanoví, že by soud členského státu, ve kterém se dítě nachází, měl povinnost připojit ke svému rozhodnutí nějaké podmínky.
Moreover, neither the Convention nor the Regulation provides that the court of the Member State where the child is actually present should subject its order to conditions.
Jeho úloha je omezena pouze na zajištění (pokud jsou důvody pro odmítnutí podle článků 13 a 20 úmluvy vyloučeny) navrácení dítěte do členského státu jeho obvyklého bydliště, jehož orgány a soudy přijmou nezbytná opatření k zajištění péče o dítě a k ochraně jeho zájmů.
Its role is confined to ensuring (in so far as the grounds for refusal in Articles 13 and 20 of the Convention have been ruled out) the child’s return to the Member State of habitual residence, the competent authorities and courts of which will take the necessary measures to ensure that the child’s well-being and interests are guaranteed.
Především je zřejmé, že nařízení nestanoví žádný takový přezkum.
First of all, it is clear that the Regulation does not provide for any verification of that kind.
42 odst. 2 bylo vystaveno osvědčení, čímž se rozhodnutí „uznává a je vykonatelné v jiném členském státu bez nutnosti prohlášení vykonatelnosti a bez možnosti námitky proti uznání rozhodnutí“.
On the contrary, the fact that, when a certificate in compliance with the requirements of Article 42(2) has been issued, the decision is to be ‘recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’ explicitly excludes such an examination.
Možnost soudu členského státu, ve kterém se dítě nachází, přezkoumat platnost osvědčení vystaveného na základě článku 42
Possibility for the court of the Member State where the child is actually present to examine the validity of a certificate issued under Article 42
Tímto závěrem nejsou nijak dotčena práva rodiče, který dítě odvedl.
Nor does the result encroach upon the rights of the abducting parent.
Zaprvé, článek 42 stanoví řadu procesních záruk, které musí být splněny před tím, než členský stát původu může vystavit takové osvědčení.
In the first place, Article 42 establishes a number of procedural preconditions before the court of the Member State of origin can issue such a certificate.
Zadruhé, ačkoliv článek 43 vylučuje všechny námitky proti vystavení osvědčení jako takovému, rodič, který dítě odvedl, může podat odvolání proti samotnému osvědčenému rozhodnutí (podle procesních pravidel členského státu původu).
Second, although Article 43 excludes any appeal against the issuing of the certificate as such, the abducting parent can always (in accordance with the procedural rules of the Member State of origin) appeal against the certified decision itself.
Chtěla bych dodat, že i když v této situaci nařízení po soudu vykonávajícího členského státu vyžaduje prokázání vzájemné důvěry, na které závisí prostor svobody, bezpečnosti a práva, nevyžaduje slepou důvěru.
I would add that even though, in the type of situation with which we are concerned, the Regulation asks the court of the Member State of enforcement to evince the mutual confidence on which the area of freedom, security and justice depends, it is not asked to show blind trust.
Naopak zavedený systém od něj nežádá nic jiného než uznání a respektování nedotknutelnosti, objektivity a nezávislosti soudu jiného členského státu, proti jehož rozhodnutí může podat odvolání účastník řízení, vůči němuž je výkon rozhodnutí navrhován, a to stejným způsobem, jak by si soud počínal v případě soudů vlastního státu.
On the contrary, the system set up requires it merely to recognise and respect the integrity, objectivity and independence of a court in another Member State, whose decision may be appealed against by the party against whom enforcement is sought, in the same way as it would for the courts of its own Member State.
Koneckonců není to zase tak velký požadavek.
That, in the final analysis, is not a lot to ask.
Samotné nařízení ostatně stanoví, že „osvědčení je účinné pouze v mezích vykonatelnosti rozhodnutí“ (článek 44).
Moreover, the Regulation itself provides: ‘The certificate shall take effect only within the limits of the enforceability of the judgment’ (Article 44).
Článek 47 dále upřesňuje, že „rozhodnutí, které bylo osvědčeno v souladu s […] čl.
And Article 47 spe -cifies that ‘a judgment which has been cer -tified according to … Article 42(1) cannot be enforced if it is irreconcilable with a subsequent enforceable judgment’.
Rozhodnutí o odvolání, kterým se ruší původní rozhodnutí, tuto podmínku splňuje, a brání tak výkonu osvědčeného rozhodnutí.
The party seeking to challenge the certificate is therefore not denied a right to appeal; the appropriate procedure is to seek annulment of the decision certified.
Z mojí analýzy páté otázky vyplývá, že rozhodnutí ze dne 20. června 2007 bylo přijato v souladu s postupem stanoveným nařízením, šestá předběžná otázka, která vychází z předpokladu nerespektování tohoto postupu, je tudíž v daném případě bezpředmětná.
Since my assessment of the fifth question has reached the conclusion that the decision of 20 June 2007 was taken in compliance with the procedure provided for in the Regulation, the sixth question referred, which is based on the assumption that the procedure was not complied with, loses its relevance for the present case.
Článek 21 odst. 3 první pododstavec stanoví:
The first subparagraph of Article 21(3) provides: ‘Without prejudice to Section 4 of this Chapter, any interested party may, in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
Z mé analýzy v bodech 86 až 96 rovněž vyplývá, že je vyloučen i přezkum dodržování postupu upraveného článkem 11 nařízení.
It is clear from my analysis at points 86 to 96 above that verification that the pro cedure provided for in Article 11 of the Regulation has been respected is also precluded.
Stanoví tudíž obecné pravidlo (článek 21 se vztahuje na každé rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti) umožňující každé dotčené osobě požádat o uznání nebo neuznání rozhodnutí podle nařízení, případně s výhradou ustanovení kapitoly III oddílu 4.
It thus lays down a general rule (since Article 21 concerns all decisions in matrimonial matters and in matters of parental responsibility), allowing any interested party to request recognition or nonrecognition of a judgment falling within the scope of the Regulation subject, where applicable, to the provisions of Chapter III, Section 4.
Čtvrtá otázka
The fourth question
Uvedený oddíl se vztahuje na některá rozhodnutí týkající se práva na styk s dítětem nebo nařizující navrácení dítěte.
That section concerns certain judgments concerning rights of access and certain judgments which require the return of the child.
Ve druhém případě se použije na navrácení dítěte nařízené rozhodnutím vydaným na základě čl.
In the latter regard, it applies to the return of a child entailed by a judgment given pursuant to Article 11(8) (Article 40(1)(b)).
11 odst. 8 [čl.
The present case involves just such a judgment.
V projednávané věci se jedná o rozhodnutí posledně uvedeného typu.
I find it best to start with the fourth of those questions.
Třetí otázka v rozporu s ustanoveními kapitoly III oddílu 4, který má jakožto lex specialis před všeobecným pravidlem přednost.
The third question incompatible with a provision of Chapter III, Section 4, which, as a lex specialis, will in that case prevail over the general rule.
42 odst. 1 zejména stanoví:
In that section, Article 42(1) provides, in particular:
V takovém případě není přípustný přezkum rozhodnutí nebo osvědčení soudem členského státu, ve kterém se dítě nachází, ani z úřední moci, ani na žádost osoby, proti níž výkon soudního rozhodnutí směřuje.
In such a case, any review of the decision or of the certificate by the court of the Member State where the child is actually present, whether on that court’s own motion or on application by the person against whom enforcement is sought, is ruled out.
První a druhá otázka
The first and second questions
Totéž platí pro první a druhou otázku, pokud jde o návrh na neuznání té části rozsudku, ve které je uložena povinnost navrátit dítě.
The same is true for the first and second questions, to the extent that they concern the application for nonrecognition of the part of the judgment ordering the child’s return.
V případě, jako je projednávaný případ, kdy bylo takové osvědčení vystaveno, podmínka „aniž je dotčen oddíl 4 této kapitoly“, uvedená v čl.21 odst. 3 nařízení, tedy konkrétně znamená, že není možné vznést námitky proti uznání osvědčeného rozhodnutí, natož podat samostatný návrh na prohlášení neuznání.
Thus, in a case such as that in the main proceedings, in which such a certificate has been issued, the practical meaning of the term ‘without prejudice to Section 4’ in Article 21(3) of the Regulation is that it is not possible to oppose recognition of the certified decision or, a fortiori, to make a separate application for a declaration that it should not be recognised.
NÁZOR GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-195/08 PPU kterákoliv dotčená osoba postupy uvedenými v oddílu 2 této kapitoly požádat o vydání rozhodnutí o uznání nebo neuznání rozhodnutí“.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
V článku 23 je uvedeno sedm důvodů pro neuznání rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti.
Seven grounds of nonrecognition for judgments relating to parental responsibility are listed in Article 23.
První dvě otázky však nejsou, na rozdíl od ostatních otázek, výslovně omezeny jen na rozhodnutí nařizující navrácení dítěte.
However, unlike the other questions, the scope of these first two questions is not expressly limited to the decision ordering the child’s return.
Relevantní mohou být i otázky týkající se návrhu matky na vydání rozhodnutí o neuznání té části rozsudku, ve které se dítě svěřuje do péče otci.
In so far as the mother also seeks a declaration of nonrecognition of the part of the judgment awarding custody to the father, these questions may remain relevant.
Oddíl 2 kapitoly III se nazývá „Návrh na prohlášení vykonatelnosti“. Jeho čl.
Section 2 of Chapter III is entitled ‘Application for a declaration of enforceability’.
28 odst. 1 stanoví, že „výkon rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k dítěti vydaných v členském státě, v němž jsou vykonatelná a která byla doručena, je nařízen v jiném členském státě, byla-li tam tato rozhodnutí na návrh kterékoli zúčastněné strany prohlášena za vykonatelná“.
Article 28(1) provides that a ‘judgment on the exercise of parental responsibility in respect of a child given in a Member State which is enforceable in that Member State and has been served shall be enforced in another Member State when, on the application of any interested party, it has been declared enforceable there’.
Článek 31 odst. 1 stanoví, že soud, u kterého byl návrh podán, neprodleně rozhodne, přičemž „ani osoba, vůči níž je výkon navrhován, […], [nejsou] v tomto stadiu řízení oprávněny podat k návrhu jakékoli připomínky“.
Article 31(1) provides that the court applied to is to give its decision without delay and adds: ‘… the person against whom enforcement is sought [… shall not,] at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
Odstavec 2 upřesňuje, že „návrh může být zamítnut pouze na základě některého z důvodů uvedených v článcích 22, 23 a 24“ – což jsou všechny důvody pro neuznání.
Article 31(2) specifies: ‘The application may be refused only for one of the reasons specified in Articles 22, 23 and 24’ — which are all grounds for nonrecognition.
Článek 33 stanoví, že proti rozhodnutí o návrhu na prohlášení vykonatelnosti může kterákoliv strana do jednoho měsíce (odstavec 5) podat opravný prostředek (odstavec 1) a tento opravný prostředek se projednává podle předpisů upravujících postup ve sporných řízeních (odstavec 3).
Article 33 provides that either party may, within one month (paragraph 5), appeal against the decision on the application for a declaration of enforceability (paragraph 1) and that the appeal is to ‘be dealt with in accordance with the rules governing procedure in contradictory matters’ (meaning, it is clear from other language versions, adversarial proceedings, according to the audi alteram partem rule).
Článek 21 nařízení je součástí kapitoly III oddílu 1 nazvaného „Uznávání rozhodnutí“.
Article 21 of the Regulation forms part of Chapter III, Section 1, entitled ‘Recognition’.
Jeho první odstavec stanoví, že rozhodnutí vydaná v některém členském státě „jsou v jiných členských státech uznávána, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení“.
Article 21(1) provides that judgments given in a Member State are to be ‘recognised in the other Member States without any special procedure being required’.
Avšak podle odstavce 3 (aniž by byl dotčen oddíl 4, který, jak jsem již uvedla, se nevztahuje na rozhodnutí o svěření péče o dítě) „může
However, according to Article 21(3) (without prejudice to Section 4 — which, as I have indicated, is not relevant for decisions awarding custody), ‘any interested party may, in accordance with
nařízení.
Regulation.
Zákonodárce Společenství zjevně chtěl, aby se na každé rozhodnutí systematicky vztahovalo automatické uznávání založené na zásadě vzájemné důvěry (viz dvacátý první a dvacátý třetí bod odůvodnění nařízení).
It is clear that the Community legislature intended all such judgments to enjoy, systematically, automatic recognition on the basis of the principle of mutual trust (see recitals 21 and 23 in the preamble).
Odstavec 3 téhož článku však připouští návrh na vydání rozhodnutí o uznání nebo neuznání rozhodnutí „postupy uvedenými v oddílu 2“.
However, Article 21(3) allows an application for a decision that a judgment should, or should not, be recognised ‘in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter’.
Vzhledem k tomu, že oddíl 2 se vztahuje na žádosti o prohlášení vykonatelnosti, došla jsem k závěru, že se jedná o situace vyžadující jak uznání, tak i výkon rozhodnutí.
Since Section 2 concerns applications for a declaration of enforceability, I infer that it deals with situations in which recognition and enforcement are both required.
Tak je tomu v projednávané věci v případě svěření práva péče o dítě otci, protože matka vznesla proti tomuto rozhodnutí námitky.
That is the case with the award of custody to the father in the present case, since the mother does not agree.
Z článku 31 nařízení jasně vyplývá, že řízení o prohlášení vykonatelnosti (vztahuje se na návrhy na uznání i o neuznání rozhodnutí) by mělo být rychlé a zjednodušené.
It is, moreover, clear from Article 31 of the Regulation that the procedure for obtaining a declaration of enforceability (which thus covers applications for recognition and non-recognition) must be simplified and expeditious.
To se zdá být zcela v souladu se zásadou automatického uznávání na základě vzájemné důvěry.
That appears perfectly in accordance with the principle of automatic recognition on the basis of mutual trust.
Při řešení tohoto dilematu, si musíme podle mého názoru uvědomit rozdíl mezi „uznáním rozhodnutí“ a „prohlášením vykonatelnosti“ rozhodnutí.
To resolve the dilemma, we must in my view take account of the distinction between ‘recognition’ and ‘declaration of enforceability’ of a judgment.
V některých souvislostech tvoří tyto dva pojmy nutně pár.
In some contexts, those two concepts necessarily go hand in hand.
Je to zejména v případě rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte, jehož uznání nemá bez prohlášení vykonatelnosti smysl.
That is so, for example, of a judgment entailing a child’s return, where it would make no sense to recognise the judgment without making it enforceable.
Rozhodnutí o rozvodu naopak není nutné prohlásit „vykonatelným“, aby některý z manželů mohl znovu uzavřít manželství; postačuje prosté uznání platnosti tohoto rozhodnutí.
By contrast, there is no need to confer ‘enforceability’ on a divorce judgment in order to allow one of the former spouses to remarry; mere recognition that the judgment is valid will suffice.
V případě rozhodnutí ve věci výkonu rodičovské zodpovědnosti záleží na okolnostech.
As regards a decision on the exercise of parental responsibility, it will depend on the circumstances.
Prohlášení vykonatelnosti je nezbytné v případě, kdy ten z rodičů, kterému nebyl svěřen výkon této zodpovědnosti, s tímto rozhodnutím nesouhlasí.
If the parent to whom the exercise of that responsibility is not awarded is recalcitrant, a declaration of enforceability will be needed.
V případě shody mezi rodiči postačuje pouhé uznání rozhodnutí.
If the parents are in agreement, mere recognition will be enough.
Kapitola III oddíl 1 nařízení upravuje uznávání rozhodnutí.
Chapter III, Section 1, of the Regulation concerns recognition.
Článek 21 odst. 1 stanoví automatické uznávání každého rozhodnutí spadajícího do působnosti
Article 21(1) provides for automatic recognition for any judgment falling within the scope of the
23 — Přestože se může zdát trochu zvláštní hovořit v případě, kdy rozhodnutí svěřuje péči o dítě jednomu z rodičů, o výkonu tohoto rozhodnutí vůči druhému rodiči, ze systematiky kapitoly III, oddílu 2 podle mého názoru vyplývá, že pojem „osoba, vůči které je výkon navrhován,“ zahrnuje rodiče, kterému nebyla svěřena péče o dítě.
23 — Even if it may seem a little odd, when a decision awards custody to one parent, to speak of enforcing that decision against the other parent, it seems to me clear from the scheme of Chapter III, Section 2, of the Regulation that the concept of ‘person against whom enforcement is sought’ covers a parent to whom custody was not awarded.
Každý návrh na uznání nebo neuznání rozhodnutí přiznávajícího péči o dítě musí být tudíž v souladu s postupy upravenými v oddílu 2.
Thus, any request for recognition or nonrecognition of a decision awarding custody of a child must comply with the procedures of Section 2.
Pokud rodič, kterému byla svěřena péče o dítě, navrhne uznání a výkon rozhodnutí, má možnost předložit námitky, které považuje za vhodné, zatímco pro druhého rodiče je tato
If the parent awarded custody wishes to have the decision recognised and enforced, that parent may make such submissions as he or she sees fit,
NÁZOR GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY E. SHARPSTON – VĚC C-195/08 PPU možnost vyloučena.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU whereas the same opportunity is not available to the other parent.
Naproti tomu, alespoň podle doslovného výkladu tohoto ustanovení, nedojde k opačné situaci, pokud návrh na vydání rozhodnutí o neuznání rozhodnutí podá druhý rodič.
However, if the other parent seeks a decision of non-recogni-tion, the situation is not reversed, at least on a literal reading of the provision.
31 odst. 2.
event verify whether any of the grounds of nonrecognition referred to in Article 31(2) are present.
Jsou to přitom stejné důvody, kterých by se mohl dovolávat druhý rodič.
And those are the only grounds which the other parent could have raised.