natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Zaprvé, v kontextu toho, co se někdy nazývá„volný pohyb pacientů“, je třeba uvést důležitý rozsudek vydaný dne 16. května 2006 ve věci Watts (C-372/04, Sb. rozh. s. I-4325).
First of all, in the context of what is sometimes called ‘the free movement of patients’, the important judgment delivered in Case C-372/04 Watts [2006] ECR I-4325 is to be noted.
Vzhledem k tomu, že nemocniční péče je v rámci NHS poskytována zdarma, ale na méně naléhavou léčbu existují relativně dlouhé čekací seznamy, vyvstala otázka, v jaké míře je možné zohlednit existenci čekacích dob ve státě bydliště k posouzení„obvyklé doby nezbytné pro získání dotyčného léčení“ uvedené v článku 22 uvedeného nařízení.
Hospital treatment is free under the NHS but subject to some quite lengthy waiting lists for the least urgent treatment, and the question thus arose as to the extent to which it is permitted to take account of waiting times in the State of residence when assessing the‘time normally necessary for obtaining the treatment’, as referred to in Article 22 of the regulation.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, přestože uznal legitimitu systému čekacích seznamů, že pro to, aby měla příslušná instituce právo odmítnout vydat povolení z důvodu vycházejícího z existence čekací doby, musí prokázat, že tato doba nepřesahuje dobu, která je přijatelná s ohledem na objektivní lékařské posouzení klinických potřeb dotčené osoby s přihlédnutím k jejímu zdravotnímu stavu, předchozímu a pravděpodobnému průběhu její nemoci a bolestivosti nebo povaze jejího postižení v době žádosti o povolení. Soudní dvůr dodal, že určování čekacích dob musí být pojímáno pružně a dynamicky, aby bylo možné přehodnotit tuto dobu v závislosti na případném zhoršení zdravotního stavu pacienta.
While the Court acknowledged the legitimacy of a system of waiting lists, it held that, in order to be entitled to refuse authorisation on a ground related to waiting time, the competent institution must establish that the waiting time does not exceed the period which is acceptable having regard to an objective medical assessment of the clinical needs of the person concerned in the light of his medical condition and the history and probable course of his illness, the degree of pain he is in and/or the nature of his disability at the time when the authorisation is sought.The Court added that the setting of waiting times should be carried out flexibly and dynamically, so that they may be reconsidered in the light of any deterioration in the patient’s state of health.
Co se týče volného pohybu služeb, Soudní dvůr rozhodl, že článek 49 ES se použije na situaci, kdy osoba, jejíž zdravotní stav vyžaduje nemocniční péči, odjede do jiného členského státu a tam je jí poskytnuta dotčená péče za úplatu, bez ohledu na způsob fungování vnitrostátního systému, pod nějž tato osoba spadá a u nějž je následně požádáno o náhradu nákladů na tyto služby.
Regarding the freedom to provide services, the Court ruled that Article 49 EC applies where a person whose state of health necessitates hospital treatment goes to another Member State and there receives the treatment in question for consideration, regardless of the way in which the national system with which that person is registered and from which reimbursement of the cost of those services is subsequently sought operates.
Soudní dvůr však připomněl, že je dále ještě třeba, aby podmínky stanovené pro udělení takového povolení byly odůvodněné s ohledem na dotčené požadavky a aby splňovaly požadavek přiměřenosti. Pokud v tomto
It then found that a national system, such as that under the NHS, where prior authorisation is a prerequisite for the
Vývoj a činnost ohledu jde o čekací seznamy stanovené v rámci NHS, Soudní dvůr uvedl, že pokud se ukáže, že v dotčeném jednotlivém případě doba vyplývající z takových čekacích seznamů přesahuje dobu, která je přijatelná z lékařského hlediska, příslušná instituce nemůže odmítnout požadované povolení na základě existence těchto čekacích seznamů, údajného zásahu do obvyklého pořadí priorit případů, jež vyžadují léčbu, bezplatnosti péče poskytované v rámci vnitrostátního systému, povinnosti vyhradit zvláštní finanční prostředky pro účely náhrady nákladů léčení plánovaného v jiném členském státě nebo srovnání nákladů na toto léčení a nákladů na rovnocenné léčení v příslušném členském státě.
That restriction may nevertheless be justied by overriding planning objectives of such a kind as to ensure that there is sucient and permanent access to a balanced range of high-quality hospital treatment, control costs and prevent any wastage of financial, technical and human resources.The Court added that the conditions attached to the grant of such authorisation must be justied in the light of the overriding considerations in question and must satisfy the requirement of proportionality. In this connection, the Court stated with regard to the waiting lists envisaged under the NHS that, where the delay arising from such waiting lists appears to exceed in the individual case concerned a medically acceptable period, the competent institution may not refuse authorisation on the basis of the existence of those waiting lists, an alleged distortion of the normal order of priority of the cases to be treated, the fact that treatment under the national system is free of charge, the duty to make available specic funds to reimburse the cost of treatment provided in another Member State and/or a comparison between the cost of that treatment and that of equivalent treatment in the competent Member State.
Soudní dvůr v tomto ohledu došel k závěru, že nemůže-li být péče poskytnuta v lékařsky přijatelné době, musí vnitrostátní orgány stanovit mechanismy náhrady nákladů na nemocniční péči poskytnutou v jiném členském státě.
Finally, where treatment cannot be supplied within a medically acceptable period, the national authorities must provide mechanisms for the reimbursement of the cost of hospital treatment in another Member State.
22 odst. 1 písm. c) nařízení totiž zahrnuje náklady na lékařské služby v pravém slova smyslu, jakož i výdaje s nimi neoddělitelně spojené, související s pobytem a stravováním v nemocničním zařízení, a vylučuje úhradu, ze strany příslušné instituce, vedlejších nákladů, jako jsou výdaje na cestu, pobyt a stravu vynaložené na území tohoto členského státu pojištěncem a osobou, která jej doprovázela.
The Court pointed out that the term ‘cash benets’ in Article 22(1)(c) of the regulation covers the cost of medical services strictly dened and the inextricably linked costs relating to the stay and meals in the hospital, and excludes reimbursement by the competent institution of ancillary costs such as the costs of travel, accommodation and subsistence which the insured person and any person accompanying him have incurred in the territory of that other Member State.
Článek 39 ES nicméně brání tomu, aby částka důchodů vyplácených institucemi jiného členského státu byla zohledněna, pokud již bylo v tomto jiném členském státě z příjmů z výdělečné činnosti pobíraných v tomto posledně uvedeném státě uhrazeno pojistné.
However, Article 39 EC precludes the amount of pensions received from institutions of another Member State from being taken into account if
Soudní dvůr nebo udělení víza státním příslušníkům třetích států, manželům nebo manželkám státního příslušníka členského státu jen z toho důvodu, že o těchto osobách byl pořízen záznam v Schengenském informačním systému (SIS), Soudní dvůr ve věci Komise v. Španělsko (rozsudek ze dne 31. ledna 2006, C-503/03, Sb. rozh. s.
Court of Justice contributions have already been paid in that other State out of the income from work received in that State. It is for the persons concerned to prove that the earlier contributions were in fact paid.
I-1097) upřesnil vztahy mezi Úmluvou k provedení Schengenské dohody (dále jen „ÚPSD“) a právem Společenství v oblasti volného pohybu osob.
In Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, which was an action for failure to full obligations brought by the Commission against Spain because of the practice of that Member State’s authorities of refusing entry onto its territory or issue of a visa to nationals of a third country married to a Member State national on the sole ground that they were persons for whom alerts were entered in the Schengen Information System (SIS), the Court explained the relationship between the Convention implementing the Schengen Agreement (‘the CISA’) and Community law on freedom of movement for persons.
Mimoto se vyslovil k chování očekávanému od členských států při provádění SIS.
It also ruled on how Member States are expected to act in applying the SIS.
Ohledně prvního bodu Soudní dvůr rozhodl, že soulad správní praxe s ustanoveními ÚPSD umožňuje odůvodnit chování příslušných vnitrostátních orgánů pouze tehdy, pokud je uplatnění dotčených ustanovení slučitelné s pravidly Společenství upravujícími volný pohyb osob.
On the first point, the Court held that the compliance of an administrative practice with the provisions of the CISA may justify the conduct of the competent national authorities only insofar as the application of the relevant provisions is compatible with the Community rules governing freedom of movement for persons.
Soudní dvůr tak konstatoval, že je v souladu s ÚPSD skutečnost, že členské státy automaticky odepírají vstup a udělení víza cizinci, o kterém byl pořízen záznam v SIS pro účely odepření vstupu.
It thus stated that it is consistent with the CISA for Member States automatically to refuse entry or a visa to an alien for whom a Schengen alert has been issued for the purposes of refusing him entry.
Nicméně, jelikož toto automatické odepření stanovené v ÚPSD nerozlišuje, zda dotčený cizinec je, nebo není manželem či manželkou státního příslušníka členského státu, je třeba mimoto ověřit, zda bylo za okolností projednávaného případu toto odepření slučitelné s pravidly Společenství upravujícími volný pohyb osob, zvláště se směrnicí 64/22116.
However, insofar as this automatic refusal provided for by the CISA does not distinguish as to whether or not the alien concerned is married to a Member State national, it is also necessary to verify whether, in the circumstances of the case, that automatic refusal is compatible with the rules governing freedom of movement for persons, in particular with Directive 64/221/EEC 16.
Konkrétněji měl Soudní dvůr za to, že záznam v SIS zajisté představuje nepřímý důkaz existence důvodu odepření vstupu do schengenského prostoru.
More specically, the Court stated that the inclusion of an entry in the SIS does indeed constitute evidence that there is a reason to justify refusal of entry into the Schengen Area.
Nicméně tento nepřímý důkaz je třeba potvrdit informacemi umožňujícími předem ověřit, že přítomnost dotčené osoby v schengenském prostoru představuje skutečnou, trvající a dostatečně závažnou hrozbu, kterou je dotčen základní zájem společnosti.
However, such evidence must be corroborated by information enabling it to be veried before any refusal that the presence of the person concerned in the Schengen Area constitutes a genuine, present and suciently serious threat aecting one of the fundamental interests of society.
Soudní dvůr dodal, že v rámci tohoto ověření musí stát, který konzultuje SIS, řádně zohlednit údaje poskytnuté státem, který pořídil záznam, přičemž posledně uvedený stát musí dát k dispozici prvnímu státu doplňující informace, které mu umožní posoudit konkrétně význam hrozby, kterou může představovat osoba, o které byl pořízen záznam.
The Court added with regard to that verication that the State consulting the SIS must give due consideration to the information provided by the State which issued the alert and the latter must make supplementary information available to the consulting State to enable it to gauge, in the specic case, the gravity of the threat that the person for whom an alert has been issued is likely to represent.
20 odst. 1 ÚPSD musí být vykládán v tom smyslu, že pojem„první vstup“ uvedený v tomto ustanovení se kromě vůbec prvního vstupu na území smluvních stran Schengenské dohody vztahuje také na první vstup na tato území po uplynutí doby
In Case C-241/05 Bot (judgment of 3 October 2006, not yet published in the ECR) the Court, in response to a question referred for a preliminary ruling by the Conseil d’État (France), interpreted Article 20(1) of the CISA 17, which provides that aliens not subject to a visa requirement may move freely within the territories of the Contracting Parties for a maximum period of three months during the six months following the date of first entry,
Směrnice Rady 64/221/EHS ze dne 25. února 1964 o koordinaci zvláštních opatření týkajících se pohybu a pobytu cizích státních příslušníků, která byla přijata z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví (Úř. věst. 56, s. 850; Zvl. vyd. 05/01, s. 11).
Council Directive 64/221/EEC of 25 February 1964 on the coordination of special measures concerning the movement and residence of foreign nationals which are justied on grounds of public policy, public security or public health (OJ, English Special Edition 1963–1964, p. 117).
Úmluva k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (Úř. věst. 2000, L 239, s. 19; Zvl. vyd. 19/02, s. 9).
Convention implementing the Schengen Agreement of 14 June 1985 between the Governments of the States of the Benelux Economic Union, the Federal Republic of Germany and the French Republic on the gradual abolition of checks at their common borders (OJ L 239, 22.8.2000, p. 19).
Vývoj a činnost šesti měsíců od tohoto vůbec prvního vstupu, jakož i na každý další první vstup po uplynutí každého dalšího období šesti měsíců od předcházejícího dne prvního vstupu.
The case before the Conseil d’État concerned a Romanian national not requiring a visa who, after having made successive stays in the Schengen Area amounting to more than three months in all during the six months following the date of his very first entry into that area, entered the area again after that initial six-month period had elapsed and was subject to a check there less than three months after that new entry.
Ve věci Parlament v. Rada (rozsudek ze dne 27. června 2006,C-540/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) Soudní dvůr zamítl žalobu na neplatnost podanou Evropským parlamentem proti čl. 4 odst.
The Court held that Article 20(1) of the CISA is to be interpreted as meaning that the term ‘rst entry’ in that provision refers, besides the very first entry into the territories of the Contracting States to the Schengen Agreement, to the first entry into those territories taking place after the expiry of a period of six months from that very first entry and also to any other first entry taking place after the expiry of any new period of six months following an earlier date of first entry.
1 poslednímu pododstavci a odst. 6 a 8 směrnice 2003/86 o právu na sloučení rodiny18.
In Case C-540/03 Parliament v Council (judgment of 27 June 2006, not yet published in the ECR), the Court dismissed an action for annulment brought by the European Parliament challenging the final subparagraph of Article 4(1), Article 4(6) and Article 8 of Directive 2003/86 on family reunication 18.
Soudní dvůr shledal, že na rozdíl od tvrzení Evropského parlamentu tato ustanovení, která stanoví, že členské státy povolí v souladu se směrnicí vstup a pobyt zejména nezletilých dětí osoby usilující o sloučení rodiny a jejího manžela nebo jeho manželky, včetně dětí osvojených, stejně jako uvedených dětí osoby usilující o sloučení rodiny či jejího manžela nebo jeho manželky, pokud má tento rodič děti v opatrování a děti jsou na něm závislé, a že členské státy mohou vyžadovat, aby osoba usilující o sloučení rodiny před spojením se svými rodinnými příslušníky oprávněně pobývala na jejich území po dobu nepřesahující dva roky, respektují základní práva, jak jsou uznána v právním řádu Společenství.
The Court held, contrary to the European Parliament’s assertions, that those provisions — which state that the Member States are to authorise the entry and residence, pursuant to the directive, of, in particular, the minor children, including adopted children, of the sponsor and his or her spouse, and those of the sponsor or of the sponsor’s spouse where that parent has custody of the children and they are dependent on him or her, and that Member States may require the sponsor to have stayed lawfully in their territory for a period not exceeding two years, before having his/her family members join him/her — respect fundamental rights as recognised in the Community legal order.
Dříve, než došel k tomu závěru, posoudil Soudní dvůr napadená ustanovení z pohledu práva na respektování rodinného života tak, jak je uvedeno v článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv, v Úmluvě o právech dítěte a Chartě základních práv, slavnostně vyhlášené v Nice v roce 200019, přičemž uvedl, že tyto texty nevytvářejí subjektivní právo pro rodinné příslušníky, aby jim byl umožněn vstup na území státu, a nemohou být vykládány v tom smyslu, že zbavují státy určitého prostoru pro uvážení při přezkumu žádostí o sloučení rodiny.
In order to reach that conclusion, the Court compared the contested provisions with the right to respect for family life as laid down in Article 8 of the European Convention on Human Rights, with the Convention on the Rights of the Child and with the Charter of Fundamental Rights solemnly proclaimed in Nice in 2000 19, while pointing out that those instruments do not create for the members of a family an individual right to be allowed to enter the territory of a State and cannot be interpreted as denying Member States a certain margin of appreciation when they examine applications for family reunication.
Soudní dvůr odmítl jednotlivé argumenty uplatňované Evropským parlamentem, přičemž dbal na to, aby ověřil, že s ohledem na způsob, jakým jsou vyjádřeny, nelze mít za to, že výjimky, které napadená ustanovení povolují, porušují základní právo na respektování rodinného života, povinnost brát v úvahu nejlepší zájmy dítěte nebo zásadu nediskriminace na základě věku, a to ani jako takové, ani tím, že by výslovně nebo mlčky opravňovaly členské státy k takovému jednání.
The Court rejected the various arguments relied upon by the European Parliament, taking care to establish that, given the manner in which they are laid down, the derogations permitted by the contested provisions cannot be regarded as running counter to the fundamental right to respect for family life, to the obligation to have regard to the best interests of children or to the principle of non-discrimination on grounds of age, either in themselves or in that they expressly or impliedly authorise the Member States to act in such a way.
Pro představení judikatury v této oblasti budeme rozlišovat mezi pravidly použitelnými na podniky na jedné straně a režimem státních podpor na straně druhé.
In the following presentation of the caselaw on competition, a distinction will be drawn between the rules applicable to undertakings and the system of State aid.
Směrnice Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny (Úř. věst. L 251, s. 12; Zvl. vyd. 19/06, s. 224).
Council Directive 2003/86/EC of 22 September 2003 on the right to family reunication (OJ L 251, 3.10.2003, p. 12).
Charta základních práv Evropské unie (Úř. věst. 2000, C 364, s. 1).
Charter of Fundamental Rights of the European Union (OJ C 364, 18.12.2000, p. 1).
Ve věci General Motors (rozsudek ze dne 6. dubna 2006, C-551/03, Sb. rozh. s.
As regards the rules applicable to undertakings, 13 judgments are of particular interest.
I-3173), kdy mu byl předložen automobilovým výrobcem stejného názvu kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu ze dne 21. října 2003, General Motors Nederland a Opel Nederland v. Komise (T-368/00, Sb. rozh. s.
A first judgment is to be noted in that it adds to the denition of ‘undertaking’, which determines the scope of the competition rules.
81 odst.
In three other judgments, the Court rearmed, and dened in greater detail, a number of elements of the denition of an agreement restrictive of competition within the meaning of Article 81 EC.
1 ES, postačuje, aby byly projevem shody vůle mezi nejméně dvěma stranami, a že forma projevu této shody není sama o sobě určující. Konkrétněji v tomto ohledu upřesnil, že nepředstavuje-li výzva zaslaná výrobcem automobilů jeho smluvním distributorům jednostranný úkon, ale dohodu ve smyslu čl.
In Case C-551/03 General Motors [2006] ECR I-3173, an appeal by the eponymous car manufacturer against the judgment of the Court of First Instance in Case T-368/00 General Motors Nederland and Opel Nederland v Commission [2003] ECR II-4491, the Court observed that an agreement may be regarded as having a restrictive object even if it does not have the restriction of competition as its sole aim but also pursues other legitimate objectives, and that for the purpose of determining whether it pursues an object of that type account must be taken not only of the terms of the agreement but also of other factors, such as the aims pursued by the agreement as such, in the light of the economic and legal context.
81 odst. 1 ES, pokud patří do souhrnu trvalých obchodních vztahů upravených dříve uzavřenou obecnou dohodou, neznamená to nicméně, že každá výzva zaslaná výrobcem automobilů autorizovaným prodejcům představuje dohodu ve smyslu čl.
It thus held that an agreement concerning distribution has a restrictive object for the purposes of Article 81 EC if it clearly manifests the will to treat export sales less favourably than national sales and thus leads to a partitioning of the market in question, and pointed out that such an objective can be achieved not only by direct restrictions on exports but also through indirect measures, such as the implementation by a supplier of motor vehicles, in the context of dealer agreements, of a measure excluding export sales from the system of bonuses paid to dealers, since they inuence the economic conditions of such transactions.
81 odst. 1 ES, a nezbavuje to Komisi povinnosti prokázat shodu vůle stran smlouvy o autorizovaném prodeji v každém konkrétním případě.
The Court also recalled that, while proof that the parties to an agreement intended to restrict competition is not a necessary factor in determining whether an agreement has such a restriction as its object, there is nothing to prohibit the Commission or the Community Courts from taking that intention into account.
Podle Soudního dvora může taková vůle stran vyplývat jak z ustanovení dotčené smlouvy o autorizovaném prodeji, tak z chování stran, a zejména z případné existence konkludentního souhlasu autorizovaných prodejců s opatřením výrobce automobilů.
Last, the Court also held, in accordance with consistent case-law, that in order to determine whether an agreement is to be considered to be prohibited by reason of the distortion of competition which is its eect, the competition in question should be assessed within the actual context in which it would occur in the absence of the agreement in dispute and that, accordingly, in a situation such as that involving the implementation by a supplier of motor vehicles, in the context of dealer agreements, of a measure excluding export sales from the system of bonuses paid to dealers, it is necessary to examine what the conduct of those dealers and the competitive situation on the market in question would have been if export sales had not been excluded from the bonus policy.
Co se týče zcela jiné oblasti, ve věci Meca-Medina a Majcen v. Komise (rozsudek
In Case C-74/04 P Commission v Volkswagen (judgment of 13 July 2006, not yet published in the ECR), an appeal by the Commission against the judgment of the Court of First Instance in Case T-208/01 Volkswagen v Commission [2003] ECR II-5141, the Court held, moreover, that in order to constitute an agreement within the meaning of Article 81(1) EC, it is sucient that an act or conduct which is apparently unilateral be the expression of the concurrence of wills of at least two