natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I - 6173 vi) Nesplnění povinnosti tureckých orgánů v rámci vzájemné správní pomoci ...........................................
I - 6173
I - 6173 vii) Nesplnění povinnosti tureckých orgánů z důvodu jiných okolností a zmaření šetření v Mersinu ..........................
I - 6173
I - 6174 b) K údajnému porušení povinností Komise .......................
I - 6174
Nesplnění povinnosti při dohledu nad preferenční úpravou ohledně Turecka .........................................
Deficiency in monitoring the system of preferential treatment applicable to Turkey . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
I - 6174 ii) Nesplnění povinnosti opomenutím zaslat otisky razítek .......
I - 6174
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY V. TRSTENJAK – VĚC C-204/07 P iii) Porušení povinnosti včasného varování dovozců .............
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-204/07 P
I - 6176 iv) Nesplnění povinnosti při objasňování a posuzování skutkových okolností při šetřeních v Turecku . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
I - 6176
I - 6178 c) Mezitímní výsledek . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
I - 6178
K šestému důvodu kasačního opravného prostředku: Komise se neobrátila na celní výbor, popřípadě Radu přidružení ......................
Sixth ground of appeal: the Commission’s failure to call on the Customs Committee/Association Council .....................................
K sedmému důvodu opravného prostředku: nesprávné posouzení oprávněného zájmu navrhovatelky ohledně A.TR.1 WVB D437214 .........
Seventh ground of appeal: failure to take into account a legitimate interest of the appellant in relation to A.TR.1 movement certificate D 437214 ....
K osmému důvodu kasačního opravného prostředku: zvážení na základě rizika a ekvity ...................................................
Eighth ground of appeal: balancing of fairness and risk . . . . . . . . . . . . . . . . . .
220 odst. 2 písm. b) CKS .............................................
Ninth ground of appeal: infringement of Article 220(2)(b) of the CCC ....
Výsledek posouzení .........................................................
V — Result of my analysis ........................................................
Náklady řízení .............................................................
VI — Costs ......................................................................
Závěry ....................................................................
VII — Conclusion . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
V projednávané věci má Soudní dvůr Evropských společenství rozhodnout o kasačním opravném prostředku, který podala společnost C.A.S. SpA proti rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 6. února 2007 ve věci C.A.S. SpA v. Komise 2.
In this case, the Court of Justice of the European Communities has to rule on an appeal lodged by CAS SpA against the judgment of the Court of First Instance of 6 February 2007 in CAS SpA v Commission. 2
Navrhovatelka v řízení o kasačním opravném prostředku a žalobkyně v řízení v prvním stupni (dále jen „navrhovatelka“) požaduje zrušení tohoto rozsudku, jímž Soud potvrdil rozhodnutí Komise ze dne 18. října 2002 (REC 10/01, dále jen „sporné rozhodnutí“) neschválit vrácení dovozního cla ve výši 1 702 340,25 eur požadované navrhovatelkou ohledně třiceti dvou z celkem čtyřiceti osmi předložených dovozních osvědčení, a v důsledku toho zamítl její žalobu na částečné zrušení tohoto rozhodnutí.
The appellant and applicant at first instance (‘the appellant’) seeks the setting aside of that judgment in which the Court of First Instance declared that the Commission’s decision of 18 October 2002 (REC 10/01, ‘the contested decision’) not to approve the repayment of import duties amounting to EUR 1 702 340.25, applied for by the appellant in respect of 32 of a total of 48 import certificates presented, was lawful and consequently dismissed the appellant’s action for annulment in part of that decision.
2 — Rozsudek ze dne 6. února 2007 (T-23/03, Sb. rozh. s.
2 — Case T-23/03 [2007] ECR II-289, ‘the contested judgment’.
Právní úprava prominutí cla přijmout rozhodnutí podle článku 899, a je-li možno z odůvodnění žádosti usuzovat, že se jedná o zvláštní situaci, která vznikla na základě okolností, jejichž vznik nelze přičítat hrubé nedbalosti ani podvodnému jednání zúčastněné osoby, předloží členský stát, o jehož orgán se jedná, věc Komisi k vyřízení postupem podle článků 906 až 909.
Community legislation on the remission of customs duties the [CCC] has been submitted cannot take a decision on the basis of Article 899, but the application is supported by evidence which might constitute a special situation resulting from circumstances in which no deception or obvious negligence may be attributed to the person concerned, the Member State to which this authority belongs shall transmit the case to the Commission to be settled under the procedure laid down in Art -icles 906 to 909.
Co se týče možnosti prominutí dovozního cla, stanoví článek 239 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s.
With regard to a possible remission of import duties, Article 239 of Council Regulation (EEC) No 2913/92 of 12 October 1992 establishing the Community Customs Code (OJ 1992 L 302, p.
Článek 904 písm. c) prováděcího nařízení k CKS zní:
Article 904(c) of the CCC implementing regulation reads:
„Dovozní clo se nevrátí ani nepromine, je-li žádost o vrácení nebo prominutí cla v daném případě odůvodněna pouze tím, že:
‘Import duties or export duties may be repaid or remitted in situations … resulting from circumstances in which no deception or obvious negligence may be attributed to the person concerned.
„Dovozní nebo vývozní clo lze […] prominout v […] případech […], [které vyplývají] z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby.
‘Import duties shall not be repaid or remitted where the only grounds relied on in the application for repayment or remission are, as the case may be:
Pokud rozhodující celní orgán, jemuž je podána žádost o vrácení nebo prominutí cla podle čl. 239 odst.
(c) presentation, for the purpose of obtaining preferential tariff treatment of goods declared for free circulation, of documents subsequently found to be forged, falsified or not valid for that purpose, even where such documents were presented in good faith.’
2 [CKS], není schopen c) byly, byť i v dobré víře, předloženy za účelem uplatnění preferenčního sazebního zacházení pro zboží navrhované v celním prohlášení k propuštění do volného oběhu doklady, které se později projevily jako chybné, padělané nebo neplatné k tomuto účelu.“
‘Where the decisionmaking customs authority to which an application for repayment or remission under Article 239 (2) of
Článek 236 CKS stanoví: přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení.
Article 236 of the CCC provides: have been detected by the person liable for payment, the latter for his part having acted in good faith and complied with all the provisions laid down by the legislation in force as regards the customs declaration.
III – Skutkový stav a řízení
III — Facts and procedure
A – Skutkový stav ve sporu v původním řízení
A — Facts in the main proceedings
Clo se nevrátí ani nepromine, jestliže skutečnosti, které vedly k zaplacení nebo k zaúčtování částky, která nebyla dlužná ze zákona, vyplývají z úmyslného jednání zúčastněné osoby.
Import duties or export duties shall be remitted in so far as it is established that when they were entered in the accounts the amount of such duties was not legally owed or that the amount has been entered in the accounts contrary to Article 220(2).
Navrhovatelka je společnost založená podle italského práva a 95,1% dceřiná společnost společnosti Steinhauser GmbH (dále jen „Steinhauser“), se sídlem v Ravensburgu (Německo).
The appellant is a company incorporated under Italian law and a 95.1% subsidiary of Steinhauser GmbH (‘Steinhauser’), established in Ravensburg (Germany).
Hlavní činnost navrhovatelky spočívá ve zpracovávání dovážených koncentrátů ovocných šťáv a současně se zabývá dovozem těchto produktů do Itálie.
The appellant’s core business consists in processing imported fruit juice concentrates; it is also an importer of such products in Italy.
Obchodní vztahy se zahraničními dodavateli udržuje především společnost Steinhauser.
It is essentially Steinhauser which maintains the business relationship with foreign suppliers.
Článek 220 odst. 2 písm. b) CKS stanoví, že se dodatečné zaúčtování cla vyplývajícího z celního dluhu neprovede, pokud částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo
Under Article 220(2)(b) of the CCC, subsequent entry in the accounts of the duty resulting from a customs debt must not occur where the amount of duty legally owed failed to be entered in the accounts as a result of an error on the part of the customs authorities which could not reasonably
Podle skutkových zjištění Soudu navrhovatelka mezi 5. dubnem 1995 a 20. listo-
According to the findings of fact made by the Court of First Instance, between 5 April 1995 and 20 November 1997 the appellant imported and put into free circulation in the Community apple and pear juice concentrates declared as being from and
C. A. S. v. KOMISE že osvědčení není pravé, jelikož nebylo vydáno tureckými celními orgány.
C.A.S. v COMMISSION that that certificate was not authentic since it had not been issued by the Turkish customs authorities.
Krom toho oznámily, že budou provedeny další kontroly.
They stated, moreover, that further checks were to be carried out.
padem 1997 dovezla koncentráty jablečné a hruškové šťávy deklarované jako dovezené a pocházející z Turecka a uvedla je do volného oběhu ve Společenství.
originating in Turkey.
Dovoz tohoto druhu produktu do Společenství proběhl s využitím osvědčení A.TR.1, takže tyto produkty byly osvobozeny od cla, tak jak je stanoveno Dohodou o přidružení a dodatkovým protokolem.
That type of product was imported into the Community using A.TR.1 certificates with the effect that those products qualified for the exemption from customs duties provided for by the Association Agreement and the Additional Protocol.
V důsledku toho provedly italské orgány dodatečnou kontrolu 103 osvědčení A.TR.1 předložených navrhovatelkou při různých dovozech.
Consequently, the Italian authorities carried out postclearance checks on 103 A.TR.1 certificates submitted by the appellant in the course of various import operations.
Celní služba v Ravenně (Itálie) provedla dodatečnou kontrolu dokumentů, která se týkala pravosti osvědčení A.TR.1 D141591, předloženého navrhovatelkou při jednom z dovozů, ke kterým došlo v období od 5. dubna 1995 do 20. listopadu 1997.
In accordance with Article 29 of Decision No 1/95, the customs services in Ravenna (Italy) carried out a postclearance documentary check on the authenticity of A.TR.1 certificate D 141591 submitted by the appellant in the course of one of the import operations for the period from 5 April 1995 to 20 November 1997.
Podle článku 29 rozhodnutí č. 1/95 byla tureckým orgánům zaslána žádost o ověření pravosti uvedeného osvědčení.
In accordance with the relevant provisions, the request for verification of the authenticity of that certificate was sent to the Turkish authorities.
Dopisem ze dne 10. července 1998 informovalo stálé zastoupení Turecké republiky při Evropské unii (dále jen „stálé zastoupení Turecka“) Komisi o tom, že osvědčení A.TR.1 předložená navrhovatelkou a uvedená v příloze k tomuto dopisu, která se týkala vývozů turecké společnosti Akman do Itálie, jsou chybná („false“).
By letter of 10 July 1998, the Permanent Representation of the Republic of Turkey to the European Union (‘the Turkish Perman- ent Representation’) notified the Commission that A.TR.1 certificates submitted by the appellant, listed in an annex to that letter and concerning exports by the Turkish company Akman to Italy, were ‘false’.
Komise tento dopis předala italským celním orgánům dopisem ze dne 20. července 1998.
The Commission forwarded that letter to the Italian customs authorities by letter of 20 July 1998.
Dopisem ze dne 15. května 1998 informovaly turecké orgány celní službu v Ravenně, že z provedené kontroly vyplývá,
By letter of 15 May 1998, the Turkish authorities notified the Ravenna customs services that the checks carried out showed
Mezi 12. a 15. říjnem 1998, jakož i mezi 30. listopadem a 2. prosincem 1998 uskutečnila Koordinační jednotka Komise pro boj proti podvodům (UCLAF, předchůdce OLAF) inspekce v Turecku.
Between 12 and 15 October 1998 and between 30 November and 2 December 1998, the European Commission’s Unit for the Coordination of Fraud Prevention ((UCLAF), predecessor to OLAF) carried out checks in Turkey.
Dopisem ze dne 8. března 1999 informovalo stálé zastoupení Turecka celní službu v Ravenně, že třicet dvě osvědčení A.TR.1 předložená navrhovatelkou (dále jen „sporná osvědčení“), zahrnující osmnáct osvědčení uvedených v příloze k dopisu ze dne 10. července 1998, nebylo ani vystaveno, ani potvrzeno tureckými orgány.
By letter of 8 March 1999, the Turkish Permanent Representation notified the customs services in Ravenna that 32 A.TR.1 certificates submitted by the appellant (‘the certificates at issue’), including 18 of the certificates listed in the annex to the letter of 10 July 1998, had been neither issued nor validated by the Turkish authorities.
Na podporu své žádosti uplatňovala navrhovatelka svoji dobrou víru, nezjistitelná pochybení příslušných orgánů, jakož i jim přičitatelná nesplnění povinností.
In support of its claim, the appellant pleaded its good faith, errors on the part of the competent authorities that could not have been detected and deficiencies attributable to those authorities.
Dopisem ze dne 3. června 2002 musela Komise požádat o určité doplňující informace italské orgány, které odpověděly dopisem ze dne 7. června 2002.
By letter of 3 June 2002, the Commission requested certain additional information from the Italian authorities. They replied by letter of 7 June 2002.
Dopisem ze dne 25. července 2002 informovala Komise navrhovatelku o svém úmyslu nevyhovět její žádosti.
By letter of 25 July 2002, the Commission informed the appellant of its intention not to consent to its claim.
Před přijetím konečného rozhodnutí vyzvala nicméně Komise navrhovatelku k tomu, aby jí předala své případné vyjádření a aby nahlédla do spisu a seznámila se s nedůvěrnými doku-
Before taking a final decision, however, the Commission invited the appellant to advise it of any observations it may have and to have access to the file so that it may inspect the non-confidential documents.
Italské celní orgány se domnívaly, že z veškeré korespondence mezi nimi, Komisí, UCLAF a tureckými orgány vyplývá, že turecké orgány mají za to, že čtyřicet osm osvědčení A.TR.1, včetně sporných osvědčení týkajících se vývozů do Itálie uskutečněných navrhovatelkou prostřednictvím turecké společnosti Akman, je buďto chybných, nebo nesprávných.
The Italian customs authorities took the view that it was clear from all the cor -respondence exchanged between themselves, the Commission, UCLAF and the Turkish authorities that the latter considered 48 A.TR.1 certificates, including the certificates at issue, relating to exports to Italy by the appellant through the Turkish company Akman, to be either forged or irregular.
Uvedená třicet dvě sporná osvědčení [odpovídající clu v celkové hodnotě 3 296 190 371 LIT (italských lir), tj. 1 702 340,25 eur] byla považována za chybná, jelikož nebyla ani vydána, ani potvrzena tureckými celními orgány.
In the present case, the 32 certificates at issue (corresponding to customs duties totalling ITL 3 296 190 371 or EUR 1 702 340.25) were considered to be forged, given that they had been neither issued nor validated by Turkish customs offices.
Naopak zbývajících šestnáct osvědčení (odpovídajících clu v celkové hodnotě 1 904 763 758 LIT, tj. 983 728,38 eur) bylo kvalifikováno jako neplatná, jelikož, třebaže byla vydána tureckými celními orgány, dotčené zboží nepocházelo z Turecka.
On the other hand, the 16 other certificates (corresponding to customs duties totalling ITL 1 904 763 758 or EUR 983 728.38) were classified as invalid, given that, whilst they had been issued by the Turkish customs authorities, the goods concerned did not originate in Turkey.
Jelikož všech čtyřicet osm osvědčení bylo kvalifikováno jako chybná nebo neplatná, nelze na zboží, k němuž se vztahují, uplatňovat preferenční zacházení poskytované na dovozy tureckých zemědělských produktů.
Since all 48 certificates had been classified as either forged or invalid, the goods to which they related could not qualify for the preferential treatment accorded to imported Turkish agricultural products.
V důsledku toho italská celní správa požadovala po navrhovatelce uhrazení dlužného cla v celkové výši 5 200 954 129 LIT, tj. 2 686 068,63 eur.
Accordingly, the Italian customs administration demanded the sum of ITL 5 200 954 129 or EUR 2 686 068.63 from the appellant by way of unpaid customs duties.
B – Řízení rozsudek menty. Dne 6. srpna 2002 nahlédli zástupci navrhovatelky v prostorách Komise do správního spisu.
B — The proceedings before the Court of First Instance and the contested judgment file at the Commission’s offices.
Krom toho podepsali prohlášení potvrzující, že měli přístup k dokumentům uvedeným v jeho příloze.
They also signed a declaration confirming that they had had access to the documents listed in an annex to that declaration.
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 29. ledna 2003 podala navrhovatelka žalobu proti Komisi směřující ke zrušení článku 2 sporného rozhodnutí.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 29 January 2003, the appellant brought an action against the Commission and claimed that the Court should annul Article 2 of the contested decision.
Dopisem ze dne 15. srpna 2002 předložila navrhovatelka Komisi své vyjádření.
By letter of 15 August 2002, the appellant submitted its observations to the Commission.
Trvala v něm zejména na svém stanovisku, že se příslušné celní orgány dopustily aktivních pochybení, která byla pro ni nezjistitelná, přičemž tato pochybení považovala i za nesplnění povinností, která mohou zakládat zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
It maintained, in particular, its position that the competent customs authorities had committed factual errors that it could not have detected, errors which it also likened to failings capable of giving rise to a special situation within the meaning of Article 239 of the CCC.
Komise navrhla, aby Soud žalobu zamítl a uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
The Commission contended that the Court should dismiss the action and order the appellant to pay the costs.
Soud žalobu zamítl v plném rozsahu.
The Court dismissed the action in its entirety.
K prvnímu žalobnímu důvodu
First plea in law
Prvním žalobním důvodem navrhovatelka uplatňovala, že v průběhu správního řízení byla porušena její práva obhajoby tím, že jí sice byl umožněn přístup ke spisu obsahujícímu dokumenty, na kterých Komise založila sporné rozhodnutí, ale že neměla přístup k dokumentům, které měly
By the first plea in law, the appellant maintained that its rights of defence had been infringed during the administrative proced- ure in that, although it had had access to the file containing the documents on which the Commission based the contested decision, it had not had access to documents which had
Dne 18. října 2002 přijala Komise sporné rozhodnutí oznámené navrhovatelce dne 21. listopadu 2002.
On 18 October 2002, the Commission adopted the contested decision, which was notified to the appellant on 21 November 2002.
Komise zaprvé dospěla k závěru, že je odůvodněné provést dodatečné zaúčtování dovozního cla, které bylo předmětem žádosti.
Firstly, the Commission concluded that it was appropriate to enter in the accounts the import duties that were the subjectmatter of the claim.
Zadruhé však Komise dospěla k závěru, že je odůvodněné provést vrácení dovozního cla, pokud jde o část žádosti týkající se šestnácti neplatných osvědčení, jelikož se navrhovatelka ve vztahu k nim nachází ve zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Secondly, however, it concluded that it was appropriate to repay import duties in respect of the part of the claim relating to the 16 invalid certificates since, in that regard, the appellant was in a special situation within the meaning of Article 239 of the CCC.
Zatřetí, co se týče třiceti dvou sporných osvědčení, Komise naopak došla k závěru, že navrhovatelkou uplatňované okolnosti nemohou zakládat zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Thirdly, with regard to the 32 certificates at issue, it concluded, on the other hand, that the circumstances relied on by the appellant could not give rise to a special situation within the meaning of Article 239 of the CCC.
V důsledku toho Komise v článku 2 sporného rozhodnutí rozhodla, že není odůvodněné provést vrácení příslušného dovozního cla ve výši 1 702 340,25 eur.
Consequently, in Article 2 of the contested decision, the Commission decided that it was not appropriate to repay the import duties relating to those certificates, amounting to EUR 1 702 340.25.
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY V. TRSTENJAK – VĚC C-204/07 P rozhodující důležitost při celkovém posouzení skutkového stavu provedeném Komisí.
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-204/07 P a decisive influence on the Commission’s overall assessment of the situation.
Ohledně dokumentů, které Komise použila k odůvodnění sporného rozhodnutí, Soud v bodech 98 až 100 napadeného rozsudku konstatoval, že navrhovatelka nahlédla v prostorách Komise do spisu a podepsala písemné prohlášení, ve kterém výslovně potvrzuje, že měla přístup ke všem dokumentům majícím přímý a nepřímý vztah ke spornému spisu.
With regard to the documents used by the Commission as the basis for the contested decision, the Court found, in paragraphs 98 to 100 of the contested judgment, that the appellant had consulted the file relating to the contested decision at the Commission’s offices and had signed a written declaration expressly confirming that access had been granted to all documents directly or indirectly connected with the matter at issue.
Mimoto byl k tomuto prohlášení připojen seznam s výčtem všech dokumentů, ke kterým měl zástupce navrhovatelky přístup.
Furthermore, a list was annexed to that declaration setting out all the documents to which the appellant’s representative had had access.
Na základě tohoto seznamu Soud konstatoval, že navrhovatelka ve skutečnosti nahlédla do některých dokumentů, do nichž údajně nahlédnout nemohla.
On the basis of that list, the Court concluded that the appellant had indeed consulted various documents which, according to its submissions, it had been unable to consult.
Soud při zamítnutí tohoto žalobního důvodu rozhodl v bodě 88 napadeného rozsudku, že v této oblasti zásada dodržování práv obhajoby zahrnuje pouze to, aby mohl dotyčný užitečně vyjádřit svoje stanovisko k důkazům, včetně dokumentů použitých Komisí v jeho neprospěch při odůvodnění jejího rozhodnutí, a že proto Komise nemusí na základě vlastní iniciativy poskytnout přístup k veškerým dokumentům, které mají případný vztah k projednávanému případu, který jí byl předložen v rámci žádosti o prominutí.
Rejecting that plea in law, the Court held, in paragraph 88 of the contested judgment, that, in that context, the principle of respect for the rights of the defence implies only that the party concerned be placed in a position in which it may effectively make its views known as regards the evidence — including the documents — used against it by the Commission as a basis for the decision, and that there is therefore no requirement for Commission, acting on its own initiative, to grant access to all the documents which may have some connection with the case at issue when an application for remission is referred to it.