natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Při stanovení začátku běhu promlčecí doby stanovené v článku 46 statutu Soudního dvora již Soudní dvůr právě z takových kritérií vycházel.
It is on precisely such criteria that the Court has already relied for the purpose of determining the date on which the limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice begins to run.
Jak totiž vyplývá z bodu 33 výše citovaného rozsudku Holcim (Deutschland) v. Komise, Soudní dvůr rozhodl, že uvedená promlčecí doba začne běžet od okamžiku, kdy k finanční újmě, kterou utrpěl poškozený, skutečně došlo.
As is clear from paragraph 33 of Holcim (Deutschland) v Commission, the Court has held that that limitation period begins to run from the moment at which the financial loss suffered by the victim actually materialised.
Z toho tedy vyplývá, že začátek běhu této doby je spojen s objektivní konkrétně způsobenou ztrátou majetku údajně poškozené strany.
It follows therefore that the start of that period is linked to the objective loss actually caused to the assets of the party which claims to have suffered harm.
V projednávaném případě měl tak Soud v napadeném rozsudku určit, že pětiletá promlčecí doba pro podání žaloby na náhradu škody, kterou u něj podala Cantine podle článku 235 ES, začala běžet od okamžiku, k němuž se škoda vzniklá v důsledku nařízení č. 2499/82 objektivně projevila tím, že způsobila ztrátu majetku Cantine.
In the present case, the Court of First Instance ought therefore, in the judgment under appeal, to have made the fiveyear limitation period for the action for compensation brought before it by the Cantine under Article 235 EC start to run from the date on which the damage caused by Regulation No 2499/82 objectively materialised in the form of an adverse impact on their assets.
Soud měl zvláště rozhodnout, že uvedená promlčecí doba začala běžet od okamžiku, kdy použití protiprávního režimu výplaty podpor Společenství uvedeného v článku 9 nařízení č. 2499/82 skutečně a objektivně způsobilo škodu Cantine tím, že jim nezaručilo přímou platbu podpory Společenství v případě insolvence DAI.
The Court of First Instance ought, in particular, to have held that the limitation period had started to run when the application of the unlawful system for payment of Community aid provided for in Article 9 of Regulation No 2499/82 had actually and objectively caused damage to the Cantine by failing to guarantee them direct payment of the Community aid at the time of DAI’s insolvency.
Tento okamžik tak měl být stanoven ke dni, kdy Cantine nemohla získat uvedenou úhradu ve lhůtě 90 dnů od dodání vína do palírny stanovené v uvedeném ustanovení, to znamená na konci měsíce června 1983, jak vyplývá zejména z bodu 132 napadeného rozsudku.
That time should therefore have been fixed as the day on which the Cantine were unable to obtain that payment within 90 days from the entry of the wine into the distillery referred to in that provision, that is, at the end of June 1983, as is clear in particular from paragraph 132 of the judgment under appeal.
Soud přitom tím, že v bodě 147 napadeného rozsudku rozhodl, že promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu Soudního dvora nemohla začít běžet před
By holding, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994 and therefore, in paragraph 150 thereof, declaring
28. listopadem 1994, a tedy tím, že v bodě 150 uvedeného rozsudku prohlásil, že je žaloba na náhrady škody, která u něj byla podána dne 12. října 1998, tedy více než patnáct let po skutečném vzniku škody, přípustná, neboť nebyla podána opožděně, nesprávně použil ustanovení upravující pravidla promlčení stanovená v uvedeném článku.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS admissible, on the ground that it was not out of time, the action for compensation brought before it on 12 October 1998, that is to say, more than 15 years after the damage actually occurred, the Court of First Instance misapplied the provisions governing the rules on limitation contained in that article.
Krom toho je třeba odmítnout argumentaci Cantine založenou na výše citovaném rozsudku Adams v. Komise, ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že uplynutí promlčecí doby nemůže být namítáno vůči osobě, která utrpěla škodu, pokud se tato osoba až se zpožděním mohla dozvědět o skutečnosti vedoucí ke vzniku škody.
Furthermore, the Cantines’ argument based on Adams v Commission, in which the Court held that the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person could only belatedly have become aware of the event giving rise to it, must be rejected.
Na rozdíl od věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek, totiž Cantine nemohou v projednávaném případě tvrdit, že od konce měsíce června 1983 nevěděla o skutečnosti vedoucí ke vzniku jejich škody, jelikož od této doby zcela dobře věděla, že jim článek 9 nařízení č. 2499/82 nijak nezajišťuje přímou platbu dotčené podpory Společenství v případě insolvence palírny.
Unlike the case which gave rise to the Adams judgment, the Cantine cannot claim in the present case that they were not aware, from the end of June 1983, of the event giving rise to their damage, as they knew perfectly well from that time that Article 9 of Regulation No 2499/82 did not provide them with any guarantee whatsoever of direct payment of the Community aid in question in the event of the distiller’s insolvency.
Krom toho je třeba dodat, že skutečnost, že Cantine vstoupila do řízení týkajícího se jistoty zahájeného DAI u italských soudů, jim nebránila v tom, aby souběžně u Soudního dvora podala žalobu na náhradu škody podle článku 235 ES.
It should also be added that the fact that the Cantine were interveners in the proceedings relating to the security brought by DAI before the Italian courts did not prevent them from bringing parallel proceedings to establish liability before the Court of Justice under Article 235 EC.
Konečně je třeba poukázat na to, jak vyplývá ze samotného znění článku 46 statutu Soudního dvora, že žaloba podaná u vnitrostátního soudu nemůže představovat akt, kterým by byl přerušen běh promlčecí doby pro podání žaloby na náhradu škody na základě článku 235 ES (viz v tomto smyslu výše citované usnesení Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v. Komise, bod 56).
Lastly, it must be noted, as is clear from the very wording of Article 46 of the Statute of the Court of Justice, that an action brought before a national court cannot constitute an interruption of the limitation period for an action for damages under Article 235 EC (see, to that effect, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 56).
Z toho obdobně vyplývá, že podání žaloby na vnitrostátní úrovni nemůže odložit začátek běhu promlčecí doby pro podání uvedené žaloby.
Likewise, it follows that the commencement of proceedings at national level cannot defer the point at which the limitation period for that action begins to run.
Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že je třeba napadený rozsudek zrušit v rozsahu, v němž prohlásil, že žaloba na určení mimosmluvní odpovědnosti podaná
It follows from all the foregoing that the judgment under appeal must be set aside in so far as it declared admissible the action for noncontractual liability brought by the
Cantine je přípustná, a uložil Komisi, aby nahradila škodu, která Cantine vznikla v návaznosti na úpadek DAI v důsledku neexistence mechanismu, který by v rámci režimu zavedeného v článku 9 nařízení č. 2499/92 mohl zaručit, že dotyčným producentům bude vyplacena podpora Společenství stanovená v tomto nařízení.
Cantine and ordered the Commission to make good the damage which they suffered, following the insolvency of DAI, by reason of the absence of a procedure capable of guaranteeing, under the system introduced by Article 9 of Regulation No 2499/82, payment to the producers concerned of the Community aid provided for by that regulation.
K žalobě před Soudem
The action before the Court of First Instance
V souladu s čl. 61 prvním pododstavcem druhou větou statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Soudu vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
Under the second sentence of the first paragraph of Article 61 of the Statute of the Court of Justice, the latter may, where the decision of the Court of First Instance has been quashed, itself give final judgment in the matter, where the state of the proceedings so permits.
Je třeba uvést, že v projednávaném případě tomu tak je.
That is the case here.
Návrhu, kterým se Cantine domáhají toho, aby bylo Komisi podle článku 235 ES uloženo, aby jim vyplatila náhradu škody ve výši rovnající se částkám jejich pohledávek za DAI, které zůstaly nezaplaceny, nelze vyhovět z důvodů uvedených v bodech 63 až 66 tohoto rozsudku.
As regards the claim by the Cantine that the Commission should be ordered to pay them compensation in amounts equivalent to the outstanding amounts still owed to them by DAI, this cannot be accepted for the reasons set out in paragraphs 63 to 66 of the present judgment.
Jak totiž vyplývá zvláště z bodu 65 tohoto rozsudku, pětiletá promlčecí doba stanovená v článku 46 statutu Soudního dvora začala běžet od konce měsíce června 1983, takže uvedený návrh na náhradu škody podaný na základě článku 235 ES v roce 1998 musí být považován za promlčený, a musí být tudíž odmítnut jako nepřípustný.
As is clear in particular from paragraph 65 of this judgment, the fiveyear limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice began to run at the end of June 1983, with the result that the action for compensation under Article 235 EC brought in 1998 must be regarded as timebarred and, therefore, must be dismissed as being inadmissible.
V důsledku toho, jelikož Soud v napadeném rozsudku již návrhy Cantine domáhající se zrušení dopisu Komise ze dne 31. července 1998 a určení nečinnosti uvedeného orgánu, jakož i jejich návrh domáhající se toho, aby bylo Komisi uloženo vydat bezdůvodné obohacení, odmítl jako nepřípustné, musí být žaloba Cantine ve věci T-166/98 odmítnuta v plném rozsahu.
Accordingly, since, in the judgment under appeal, the Court of First Instance has already dismissed as inadmissible the Cantines’claims that the Commission’s letter of 31 July 1998 be annulled, that a declaration be made that the Commission unlawfully failed to act, and that the Commission be found guilty of unjust enrichment, the action brought by the Cantine must be dismissed in its entirety.
Podle článku 122 jednacího řádu je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydává sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.
Under Article 122 of the Rules of Procedure, where the appeal is well founded and the Court of Justice itself gives final judgment in the case, the Court is to make a decision as to costs.
1) Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 23. listopadu 2004, Cantina sociale di Dolianova a další v. Komise (T-166/98 ), se zrušuje v rozsahu, v němž prohlásil, že žaloba na určení mimosmluvní odpovědnosti podaná Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl, Cantina Trexenta Soc. coop. arl, Cantina sociale Marmilla – Unione viticoltori associati Soc. coop. arl, Cantina sociale S. Maria La Palma Soc. coop. arl a Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari je přípustná, a uložil Komisi Evropských společenství, aby nahradila škodu, která těmto vinařským družstvům vznikla v návaznosti na úpadek Distilleria Agricola Industriale de Terralba v důsledku neexistence mechanismu, který by v rámci režimu zavedeného v článku 9 nařízení Komise (EHS) č. 2499/82 ze dne 15. září 1982, kterým se stanoví pravidla o preventivní destilaci pro vinařský rok 1982/1983, mohl zaručit, že dotyčným producentům bude vyplacena podpora Společenství stanovená v tomto nařízení.
Annuls the judgment of the Court of First Instance of the European Communities of 23 November 2004 in Case T-166/98 Cantina sociale di Dolianova and Others v Commission to the extent to which it declared admissible the action to establish noncontractual liability brought by Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl, Cantina Trexenta Soc. coop. arl, Cantina sociale Marmilla — Unione viticoltori associati Soc. coop. arl, Cantina sociale S. Maria La Palma Soc. coop. arl and Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari and ordered the Commission of the European Communities to make good the damage suffered by them as a result of the insolvency of Distilleria Agricola Industriale di Terralba by reason of the absence of a procedure capable of guaranteeing, under the system introduced by Article 9 of Commission Regulation (EEC) No 2499/82 of 15 September 1982 laying down provisions concerning preventive distillation for the 1982/1983 wine year, payment to the producers concerned of the Community aid provided for by that regulation;
Věc C-389/05
Case C-389/05
Komise Evropských společenstvív.Francouzská republika
Commission of the European Communities v French Republic
„Nesplnění povinnosti státem – Články 43 ES a 49 ES – Svoboda usazování a volný pohyb služeb – Veterinární požadavky – Inseminační stanice skotu – Vnitrostátní právní úprava přiznávající schváleným stanicím výlučné právo poskytovat služby umělé inseminace skotu na určitém území a podmiňující vydání licence inseminátora uzavřením dohody s jednou z těchto stanic“
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Articles 43 EC and 49 EC — Freedom of establishment and freedom to provide services — Animal health — Artificial insemination centre for bovine animals — National rules conferring on authorised centres the exclusive right to provide the service of artificially inseminating bovine animals in a defined geographical area and making the issue of an inseminator’s licence subject to the conclusion of an agreement with one of those centres)
Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Omezení (Článek 43 ES)
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Restrictions (Art. 43 EC)
Volný pohyb služeb – Omezení (Článek 49 ES)
Freedom to provide services — Restrictions (Art. 49 EC)
Zemědělství – Harmonizace právních předpisů – Obchod se spermatem čistokrevného plemenného skotu uvnitř Společenství
Agriculture — Harmonisation of laws — IntraCommunity trade of semen from bovine purebred animals
(Články 43 ES a 49 ES; směrnice Rady 77/504, 87/328 a 91/174)
(Arts 43 EC and 49 EC; Council Directives 77/504, 87/328 and 91/174)
SHRNUTÍ – VĚC C-389/05
SUMMARY — CASE C-389/05
Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Omezení (Články 43 ES a 49 ES)
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Freedom to provide services — Restrictions
distribuce spermatu skotu a inseminace na území dotyčného státu.
of the Member State concerned, the distribution and insemination of bovine semen.
Okolnost, že se tato opatření použijí bez rozdílu na tuzemské subjekty a na subjekty z jiných členských států, tomuto zjištění nebrání, vzhledem k tomu, že taková vnitrostátní opatření, i když se použijí bez diskriminace na základě státní příslušnosti, mohou bránit příslušníkům Společenství, včetně příslušníků členského státu, který je autorem daného opatření, ve výkonu takové základní svobody zaručené Smlouvou, jako je svoboda usazování.
The fact that those measures are applicable without distinction to national operators and to those of other Member States does not preclude that finding, given that such national measures, even though applicable without discrimination on grounds of nationality, are liable to hamper or to render less attractive the exercise by Community nationals, including those of the Member State which enacted the measure, of a fundamental freedom guaranteed by the Treaty such as the freedom of establishment.
Územní výlučnost přiznaná členským státem schváleným inseminačním stanicím pro poskytování služeb umělé inseminace skotu na stanoveném území, která omezuje celkový počet subjektů, kterým je povoleno založit a provozovat takové stanice na území tohoto státu, a skutečnost, že výlučná práva jsou udělována na dobu neurčitou, ztěžují přístup jiných subjektů, včetně subjektů z jiných členských států, na trh inseminace.
The exclusive rights over a geographical area conferred by a Member State on authorised insemination centres to provide the service of artificial insemination of bovine animals in a determined territory, restricting the overall number of operators permitted to open and manage such centres in that State’s territory, and the unlimited duration of those exclusive rights hamper the access of other operators, including those from other Member States, to the insemination market.
Skutečnost, že oblasti, na které se vztahuje tato výlučnost, mohou být změněny nebo rozděleny, nemůže tento závěr ovlivnit.
The fact that the geographical areas covered by those exclusive rights can be adjusted or divided cannot affect that assessment.
(viz body 50, 53–56)
(see paras 50, 53-56)
Jelikož nemůže získat práva ve vymezené zeměpisné oblasti, musí subjekt, jehož cílem je výkon činnosti v oblasti umělé inseminace, uzavřít dohodu s územně příslušnou inseminační stanicí za účelem získání licence inseminátora.
In the absence of the possibility of acquiring rights over a determined geographical area, an operator who seeks to carry on an activity in the artificial insemination sector is required to conclude an agreement with the territorially competent insemination centre in order to obtain an inseminator’s licence.
Jelikož uzavření takové dohody však závisí na ředitelích schválených stanic, může taková povinnost zabránit uskutečnění takového cíle.
Since the conclusion of such an agreement depends on the managing directors of authorised centres, that requirement is likely to prevent such an objective from being attained.
KOMISE v. FRANCIE členských státech, nebo jej činit méně přitažlivým.
COMMISSION v FRANCE lawfully operating in other Member States.
Naléhavý důvod obecného zájmu však nemůže být uplatněn, pokud existuje harmonizace Společenství stanovící opatření, která jsou nezbytná pro zajištění ochrany tohoto zájmu.
An overriding reason in the public interest cannot be relied upon where there is harmonisation at Community level providing for measures necessary to ensure that that interest is protected.
Cíl ochrany genofondu čistokrevného plemenného skotu, který je stanoven vnitrostátními genetickými požadavky, tedy nemůže odůvodnit překážky v obchodu uvnitř Společenství se spermatem takového skotu, které nejsou harmonizační právní úpravou Společenství v dotčené oblasti stanoveny.
Therefore, the aim of protecting the purebred bovine stock by national pedigree requirements cannot justify obstacles to intraCommunity trade in semen from those bovine animals not laid down by the Community legislation harmonising the field concerned.
(viz body 73–75)
(see paras 73-75)
Totéž platí pro povinnost skladovat sperma ve schválených inseminačních stanicích, které jej výhradně dodávají chovatelům.
The same is true so far as concerns the obligation to store semen in authorised artificial insemination centres which alone are authorised to deliver it to breeders.
I když chovatelé totiž mají možnost nechat si objednat stanicí, na které jsou závislí, zvláštní sperma, které pochází od producenta usazeného v jiném členském státě, povinnost skladovat toto sperma v uvedené stanici po jeho odeslání může být na překážku nebo činit méně atraktivním poskytování služby distribuce tímto producentem.
Even if breeders may request the centre to which they are affiliated to order specific semen originating from a producer established in another Member State, the obligation to store the semen in that centre, after its dispatch, is likely to impede or render less attractive the provision of the distribution service by the producer.
(viz body 61, 64–65)
(see paras 61, 64, 65)
Členský stát, který vyhrazuje právo poskytovat služby umělé inseminace skotu schváleným inseminačním stanicím, které disponují územní výlučností, jakož i osobám, které vlastní licenci inseminátora, jejíž vydání je podmíněno uzavřením dohody s jednou z těchto stanic, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 43 ES a 49 ES.
A Member State which allows only authorised artificial insemination centres, with exclusive rights over determined geographical areas, and persons holding an inseminator’s licence, the issue of which is subject to the conclusion of an agreement with one of those centres, to provide the service of artificial insemination of bovine animals, has failed to fulfil its obligations under Art -icles 43 EC and 49 EC.
Směrnice 77/504 o čistokrevném plemenném skotu, směrnice 87/328, o přijetí čistokrevného plemenného skotu do plemenitby, a směrnice 91/174, o zootechnických a genetických podmínkách uvádění čistokrevných zvířat na trh a o změně směrnic 77/504 a 90/425, provedly úplnou harmonizaci na úrovni Společenství genetických podmínek, pokud jde o obchod se spermatem čistokrevného plemenného skotu uvnitř Společenství.
Directives 77/504 on purebred breeding animals of the bovine species, 87/328 on the acceptance for breeding purposes of purebred breeding animals of the bovine species, and 91/174 on zootechnical and pedigree requirements for the marketing of purebred animals and amending Directives 77/504 and 90/425 have fully harmonised at Community level the pedigree conditions so far as intraCommunity trade in bovine semen from purebred animals is concerned.
Je jistěže legitimní, že za účelem zajištění způsobilosti uchazeče o funkci inseminátora podmíní členský stát výkon inseminační činnosti požadavkem licence.
Admittedly, it is legitimate for a Member State, in order to verify an applicant’s ability to carry out the tasks of an inseminator, to require a licence for the exercise of that activity.
Co se přitom týče řízení o povolení výkonu činnosti, je třeba uvést, podobně jako Komise, že dotyčný členský stát musí při použití vnitrostátních opatření zohlednit znalosti a kvalifikace již získané dotčenou osobou v jiném členském státě. Krom toho režim předchozího
In the case of an authorisation procedure for carrying out an activity, in its application of the national provisions, the Member State concerned must take into account the knowledge and qualifications already acquired by the party concerned in another Member
SHRNUTÍ – VĚC C-389/05 správního povolení musí být založen zejména na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, tak aby poskytoval rámec pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů, aby tato pravomoc nebyla vykonávána svévolně ponechává uzavření této dohody na volném uvážení ředitelů těchto stanic, kteří tuto dohodu nemusí podepsat, i když uchazeč splňuje objektivní, nediskriminační a předem známá kritéria způsobilosti, i za předpokladu, že by byla způsobilá zaručit uskutečnění ochrany zdraví zvířat a subjektu provádějícího inseminaci, překračuje meze toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné.
is supposed to check and which, in addition, leaves the conclusion of that agreement to the discretion of the managing directors of those centres, who are not required to sign it even if the candidate fulfils the objective nondiscriminatory selection criteria known in advance and even if it is appropriate for ensuring the protection of animal health and the health of the operator carrying out the insemination, goes beyond what is necessary to attain the objective pursued.
Právní úprava, která podmiňuje vydání licence inseminátora uzavřením dohody s inseminační stanicí, která je v potenciální hospodářské soutěži na trhu inseminace se stejným subjektem, jehož způsobilost jakožto inseminátora má tato stanice ověřit a která krom toho
Legislation which makes the issue of an inseminator’s licence subject to the conclusion of an agreement with an artificial insemination centre which is in potential competition on the insem -ination market with the same operator whose competence as an inseminator it
(viz body 91–95, 97, 108 a výrok)
(see paras 91-95, 97, 108, operative part)
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTAPAOLA MENGOZZIHO přednesené dne 3. dubna 2008 1
OPINION OF ADVOCATE GENERALMENGOZZI delivered on 3 April 2008 1