natgillin/translations-raw huggingface dataset:
KEMPTER huje předkládající soud a s nímž se ztotožňuje česká a finská vláda, podle kterého se výraz „co se dozvěděla o judikatuře Soudního dvora“ vztahuje k okamžiku, kdy byl navrhovatel s touto judikaturou skutečně obeznámen, a nikoli k datu vyhlášení rozsudku Soudního dvora.
KEMPTER by the national court and supported by the Czech and Finnish Governments, to the effect that the phrase ‘becoming aware of that decision of the Court’ relates to the date when the applicant was actually informed of the decision, and not the date of delivery of the Court’s judgment.
Vzhledem k významu, jaký je třeba přikládat zásadě právní jistoty a zejména požadavku na jistotu právního stavu, však nejsem nakloněn tomu, aby byl tento výklad přijat.
However, bearing in mind the importance that should be attached to the principle of legal certainty and, in particular, to the requirement for certainty in legal situations, I am not in favour of accepting that interpretation.
Bylo by však možné mi oponovat, a to oprávněně, že požadavek, podle kterého se dotyčná osoba musí obrátit na správní orgán neprodleně po vyhlášení rozsudku Soudního
However, the objection could be raised, and rightly, that, in a context such as that of the main proceedings, it is excessive to require the person concerned to complain to the administrative body immediately after the Court has made a preliminary ruling showing that the contested administrative decision is unlawful.
Tyto připomínky svědčí o nevýhodách, které souvisejí s restriktivním výkladem podmínky, aby „se dotyčná osoba obrátila na správní orgán neprodleně poté, co se dozvěděla o judikatuře [Soudního dvora]“.
These observations show the drawbacks inherent in a strict interpretation of the condition that ‘the person concerned complained to the administrative body immediately after becoming aware of [the] decision of the Court’. In my view, therefore,
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA Y. BOTA – VĚC C-2/06 mého názoru tedy musí být zvážena samotná existence této podmínky.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 the very existence of that condition must be called into question.
procesní podmínkou pro uplatnění povinnosti přezkumu vyplývající z článku 10 ES, nemělo by být dle mého názoru stanoveno přímo Soudním dvorem.
of final administrative decisions which are contrary to Community law, such as that at issue in the main proceedings, should not, in my opinion, be set directly by the Court, as it constitutes a procedural arrangement for giving effect to the obligation of review arising from Article 10 EC.
Je však třeba zdůraznit, že s ohledem na význam zásady právní jistoty se snaha o časové vymezení žádostí o přezkum a zrušení správních rozhodnutí, která se po vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků stala konečnými a která se jeví být rozporu s právem Společenství, tak jak ho později vyložil Soudní dvůr, aniž by vnitrostátní soud, který rozhodoval v posledním stupni, předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku, ukazuje být legitimní.
However, having regard to the importance of the principle of legal certainty, it appears legitimate to seek a time frame for applications for the review and withdrawal of administrative decisions which have become final after the exhaustion of national remedies and which prove to be contrary to Community law as subsequently interpreted by the Court, without the national court ruling at final instance having referred a question to the Court for a preliminary ruling.
Právo Společenství tedy nebrání tomu, aby možnost podat takové žádosti podléhala časovému omezení.
Community law therefore does not preclude such applications from being subject to a time-limit.
Zbývá tedy určit, jakým způsobem lze takové časové vymezení stanovit.
It thus remains to determine the method whereby such a time frame can be established.
Domnívám se, že by bylo v souladu se zásadou procesní autonomie členských států, aby bylo stanovení lhůty, v níž mají být takové žádosti podávány, ponecháno na těchto státech.
Therefore it would, in my view, be consistent with the principle of procedural autonomy of the Member States if the latter were left to set the period within which such applications must be submitted.
Toto řešení dle mého názoru lépe odpovídá postupu, který Soudní dvůr zvolil ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz a jehož účelem je uvést do souladu zásadu přednosti práva Společenství se zásadami procesní autonomie členských států a právní jistoty. 134.
This seems to me to be more in accordance with the Court’s approach in Kühne & Heitz seeking to reconcile the principle of the primacy of Community law with the principle of procedural autonomy of the Member States and that of legal certainty. 134.
Z tohoto úhlu pohledu mi nepřipadá dostačující, aby toto časové vymezení bylo pojato jako podmínka vzniku povinnosti přezkumu na základě článku 10 ES, která by byla rovnocenná ostatním podmínkám stanoveným Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz. 137.
From this viewpoint, it does not seem to me satisfactory that such a time frame should be conceived as a condition for the creation of an obligation of review by virtue of Article 10 EC, like the other conditions set out by the Court in Kühne & Heitz. 135.
Tato judikatura má svůj základ a své uplatnění nejčastěji v soudních sporech souvisejících s žádostmi o vrácení vnit-
In addition, a timelimit for submitting applications for the review and withdrawal
Vzhledem k tomu, že časové omezení pro podávání žádostí o přezkum a zrušení takových konečných správních rozhodnutí odporujících právu Společenství, jaké je předmětem projednávané věci, je navíc
A reference of that kind to the national procedural rules of the Member States which would, of course, have to comply with the principles of equivalence and effectiveness would also be consistent with the Court’s settled caselaw which recognises that the setting by Member States of reasonable timelimits within which an action must be brought is compatible with Community law. That caselaw originates from, and is applied most frequently in, disputes relating to the
KEMPTER rostátní daně vybrané z hlediska práva Společenství neoprávněně.
KEMPTER refund of national charges which have been levied contrary to Community law.
okolnost, že Soudní dvůr vydal rozsudek o předběžné otázce k výkladu dotčeného ustanovení práva Společenství, nemá vliv na to, zda je stanovení přiměřených prekluzivních lhůt k podání procesního prostředku v rámci vnitrostátních procesních pravidel slučitelné v právem Společenství 60.
has given a preliminary ruling on the interpretation of the provision of Community law in question does not affect the fact that it is compatible with Community law to set, in national procedural rules, reasonable periods of limitation within which an action must be brought. 60
Soudní dvůr tyto úvahy přenesl i do oblasti odpovědnosti členských států za nedodržení práva Společenství, a to na základě podobné logiky, jakou zde navrhuji Soudnímu dvoru přijmout.
The Court has also transposed this reasoning to liability of Member States for failure to observe Community law, on the basis of logic comparable to that which I propose the Court should adopt here.
Podmínky, za nichž je členský stát povinen nahradit škodu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení páva Společenství, které je mu přičitatelné, totiž sice stanovil přímo Soudní dvůr 61, avšak státu naopak přísluší nahradit následky způsobené škody v rámci vnitrostátní právní
Whilst the conditions under which a Member State is obliged to make reparation for the damage caused to individuals by infringements of Community law that are attributable to that State have been laid down directly by the Court, 61it is, on the other hand, indeed on the basis of the rules of national law on liability that the State must make reparation for the consequences of the damage caused, provided that the conditions, particularly relating to time-limits, laid down by
Z této judikatury vyplývá, že při neexistenci právní úpravy Společenství ohledně vrácení neoprávněně vybraných vnitrostátních daní přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitro státního práva, a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství 57.
It is clear from that caselaw that, in the absence of Community rules governing the refund of national charges levied though not due, it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts and tribunals having jurisdiction and to lay down the detailed procedural rules governing actions for safeguarding rights which individuals derive from Community law, provided, however, that such rules are not less favourable than those governing similar domestic actions and do not render virtually impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law.
Soudní dvůr tak uznal, že stanovení přiměřených prekluzivních lhůt k podání procesního prostředku v rámci vnitrostátních procesních pravidel, které „představuje uplatnění základní zásady právní jistoty, která chrání jak daňového poplatníka, tak i dotčené správní orgány“, je slučitelné s právem Společenství 58.
57The Court has thus recognised that it is compatible with Community law for national procedural rules to set reasonable periods of limitation within which an action must be brought, the laying-down of such timelimits being ‘an application of the fundamental principle of legal certainty protecting both the taxpayer and the administration concerned’.
Je totiž třeba říci, že „takové lhůty v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství“ 59. Krom toho
58Indeed, ‘such timelimits are not liable to render virtually impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law’. 59 Furthermore, the fact that the Court
60 — Viz výše uvedené rozsudky Rewe (bod 7) a Edis (bod 20).
60 — Rewe, paragraph 7, and Edis, paragraph 20.
V posledně uvedeném rozsudku tak bylo rozhodnuto, že „okolnost, že Soudní dvůr vydal rozsudek v předběžné otázce, jímž rozhodl o výkladu ustanovení práva Společenství, aniž by omezil časové účinky tohoto rozsudku, nemá vliv na právo členského státu namítat proti žalobám na vrácení daně vybrané v rozporu s tímto ustanovením vnitrostátní prekluzivní lhůtu“ (bod 26).
In the latter judgment it was held that ‘the fact that the Court has given a preliminary ruling interpreting a provision of Community law without limiting the temporal effects of its judgment does not affect the right of a Member State to impose a timelimit under national law within which, on penalty of being barred, proceedings for repayment of charges levied in breach of that provision must be commenced’ (paragraph 26).
I-4951, body 19 a 34), a ze dne 17. června 2004, Recheio – Cash & Carry (C-30/02, Sb. rozh. s. I-6051, bod 17). 58 — Výše uvedené rozsudky Rewe (bod 5) a Comet (bod 18).
See also, to the same effect, Haahr Petroleum, paragraph 48, Edis, paragraph 20, and Recheio — Cash and Carry, paragraph 18.
Viz také v témže smyslu výše uvedené rozsudky Haahr Petroleum (bod 48); Edis (bod 20), a Recheio – Cash & Carry (bod 18). 61 — Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že tyto podmínky jsou celkem tři, a sice že předmětem porušeného pravidla práva Společenství je poskytnutí práv jednotlivcům, že porušení je dostatečně závažné a že existuje přímá příčinná souvislost mezi porušením povinnosti členského státu a škodou, která vznikla poškozeným osobám (viz zejména výše uvedený rozsudek Köbler, bod 51).
61 — The caselaw shows that those conditions are threefold: the rule of Community law infringed must be intended to confer rights on individuals; the breach must be sufficiently serious; and there must be a direct causal link between the breach of the obligation incumbent on the State and the loss or damage sustained by the injured parties (Köbler, paragraph 51).
Soudní dvůr rovněž upřesnil, že tyto tři podmínky „jsou nezbytné a dostačující pro to, aby jednotlivci vzniklo právo na náhradu škody, aniž by vylučovaly, že odpovědnost státu může být na základě vnitrostátního práva založena za méně omezujících podmínek“ (výše uvedený rozsudek Köbler, bod 57).
The Court has added that these three conditions are ‘necessary and sufficient to found a right in favour of individuals to obtain redress, although this does not mean that the State cannot incur liability under less strict conditions on the basis of national law’ (Köbler, paragraph 57).
59 — Výše uvedený rozsudek Edis (bod 35).
59 — Edis, paragraph 35.
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA Y. BOTA – VĚC C-2/06 dami rovnocennosti a efektivity podle práva Společenství.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 which has become final, such as that in issue in the main proceedings.
úpravy odpovědnosti, pokud podmínky, zejména co se týče lhůt, stanovené vnitrostátními právními předpisy v oblasti náhrady škody dodržují zásady rovnocennosti a efektivity 62.
national law concerning reparation for damage respect the principles of equivalence and effectiveness.
Soudní dvůr i zde připustil, že „stanovení přiměřených prekluzivních lhůt k podání procesního prostředku v zásadě splňuje [požadavek vycházející ze zásady efektivity práva Společenství], jelikož je provedením základní zásady právní jistoty“ 63.
62 Here also the Court has found that ‘the setting of reasonable limitation periods for bringing proceedings satisfies [the requirement arising from the principle of the effectiveness of Community law] in principle, inasmuch as it constitutes an application of the fundamental principle of legal certainty’. 63
V souladu s touto ustálenou judikaturou Soudního dvora, která respektuje procesní autonomii členských států, se domnívám, že členské státy mohou ve jménu zásady právní jistoty požadovat, aby žádost o přezkum a zrušení konečného správního rozhodnutí, které je v rozporu s právem Společenství, tak jak ho později vyložil Soudní dvůr, byla příslušnému orgánu podána v přiměřené lhůtě.
In accordance with this settled caselaw of the Court, which respects the procedural autonomy of the Member States, I consider that, on the basis of the principle of legal certainty, Member States may require an application for the review and withdrawal of an administrative decision which has become final and is contrary to Community law as subsequently interpreted by the Court to be submitted to the competent authority within a reasonable period.
Navrhuji proto, aby Soudní dvůr předkládajícímu soudu odpověděl, že právo Společenství nebrání tomu, aby možnost žádat o přezkum a zrušení správního rozhodnutí, které se po vyčerpání vnitrostátních procesních prostředků stalo konečným a které se ukazuje být v rozporu s právem Společenství, tak jak ho později vyložil Soudní dvůr, aniž by vnitrostátní soud, který rozhodoval v posledním stupni, předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku, podléhala v souladu se zásadou právní jistoty časovému omezení.
Consequently I propose that the Court’s reply to the national court should be that Community law does not preclude an application for the review and withdrawal of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted by the Court, without the national court ruling at final instance having referred a question to the Court for a preliminary ruling, from being made subject to a timelimit pursuant to the principle of legal certainty.
Bude tedy příslušet Finanzgericht Hamburg, aby ověřil, zda německé procesní právo stanoví lhůtu k podání takové žádosti o přezkum a zrušení konečného správního rozhodnutí, jaká je předmětem věci v původním řízení.
It will therefore be incumbent on the Finanzgericht Hamburg to ascertain whether German procedural law lays down a timelimit for lodging an application for the review and withdrawal of an administrative decision
Nakonec poznamenávám, že pokud na rozdíl od řešení, které navrhuji, nebude Soudní dvůr chtít přehodnotit čtvrtou podmínku stanovenou ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz, bude muset jednak upřesnit její smysl a jednak stanovit, že se tato podmínka použije pouze dispozitivně, to znamená v případě, kdy procesní pravidla členského státu nestanoví lhůtu k podávání žádostí o přezkum a zrušení konečných správních rozhodnutí. 63 — Výše uvedený rozsudek Palmisani (bod 28).
Finally, if the Court, contrary to the approach that I have proposed, does not wish to reopen the fourth condition laid down in Kühne & Heitz, it will have to clarify its meaning and also provide that it is a supplementary condition, that is to say, it applies only where the procedural rules of a Member State have not set a timelimit for the submission of applications for the review and withdrawal of final administrative decisions. 63 — Palmisani, paragraph 28.
S ohledem na všechny předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky položené Finanzgericht Hamburg odpověděl následovně:
I therefore propose that the Court reply as follows to the questions referred by the Finanzgericht Hamburg:
„1) Pro splnění podmínky zakotvené v rozsudku Soudního dvora ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz (C-453/00), tedy že rozhodnutí vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni je ve světle pozdější judikatury Soudního dvora založeno na nesprávném výkladu práva Společenství, který byl přijat, aniž by byla Soudnímu dvoru předložena předběžná otázka podle čl. 234 třetího pododstavce ES, se nevyžaduje, aby se žalobce v původním řízení dovolával práva Společenství v rámci opravného prostředku podle vnitrostátního práva, který podal proti napadenému správnímu rozhodnutí. 2) Právo Společenství nebrání tomu, aby možnost žádat o přezkum a zrušení správního rozhodnutí, které se po vyčerpání vnitrostátních procesních prostředků stalo konečným a které se ukazuje být v rozporu s právem Společenství, tak jak ho později vyložil Soudní dvůr, aniž by vnitrostátní soud, který rozhodoval v posledním stupni, předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku, podléhala v souladu se zásadou právní jistoty časovému omezení.
(1) In order to be fulfilled, the condition laid down in the judgment of the Court in Case C-453/00 Kühne & Heitz that the decision of a national court ruling at final instance is, in the light of a decision given by the Court subsequent to it, based on a misinterpretation of Community law which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC does not presuppose that the claimant in the main proceedings relied on Community law in the legal action under national law brought by him against the disputed administrative decision. (2) Community law does not preclude an application for the review and withdrawal of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted by the Court, without the national court ruling at final instance having referred a question to the Court for a preliminary ruling, from being made subject to a timelimit pursuant to the principle of legal certainty.
Členským státům přísluší stanovit v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity v právu Společenství lhůtu, během níž musí být taková žádost podána.“
It is for the Member States to set, in accordance with the Community principles of equivalence and effectiveness, the period within which such an application must be submitted.
ROZSUDEK ZE DNE 12. 2.
JUDGMENT OF 12. 2.
2008 – VĚC C-2/06
2008 — CASE C-2/06
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
JUDGMENT OF THE COURT (Grand Chamber)12 February 2008 *
12. února 2008 *
In Case C-2/06,
Ve věci C-2/06, jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Německo) ze dne 21. listopadu 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 4. ledna 2006, v řízení
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Finanzgericht Hamburg (Germany), made by decision of 21 November 2005, received at the Court on 4 January 2006, in the proceedings
SOUDNÍ DVŮR (velký senát), ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts a A. Tizzano (zpravodaj), předsedové senátů, J. N. Cunha Rodrigues, A. Borg Barthet, M. Ilešič, P. Lindh a J.-C. Bonichot, soudci,
THE COURT (Grand Chamber), composed of V. Skouris, President, P. Jann, C.W.A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts and A. Tizzano (Rapporteur), Presidents of Chambers, J.N. Cunha Rodrigues, A. Borg Barthet, M. Ilešič, P. Lindh and J.-C. Bonichot, Judges,
KEMPTER generální advokát: Y. Bot, vedoucí soudní kanceláře: J. Swedenborg, rada, s přihlédnutím k písemné části řízení s ohledem na vyjádření předložená:
Advocate General: Y. Bot, Registrar: J. Swedenborg, Administrator, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
– za Českou republiku T. Bočkem, jako zmocněncem,
— the Czech Republic, by T. Boček, acting as Agent,
– za Finskou republiku E. Bygglin, jako zmocněnkyní,
— the Republic of Finland, by E. Bygglin, acting as Agent,
– za Komisi Evropských společenství F. Erlbacherem a T. van Rijnem, jako zmocněnci, po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. dubna 2007, vydává tento
— the Commission of the European Communities, by F. Erlbacher and T. van Rijn, acting as Agents, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 24 April 2007, gives the following
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu zásady spolupráce vyplývající z článku 10 ES, ve světle rozsudku ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz (C-453/00, Recueil, s. I-837). I - 449
This reference for a preliminary ruling relates to the interpretation of the principle of cooperation arising from Article 10 EC, construed in the light of the judgment in Case C-453/00 Kühne & Heitz [2004] ECR I-837. I - 449
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Willy Kempter KG (dále jen „Kempter“) a Hauptzollamt Hamburg-Jonas (ústřední celní úřad, dále jen „Hauptzollamt“) ve věci použití § 48 a 51 zákona o správním řízení (Verwaltungsverfahrensgesetz) ze dne 25. května 1976 (BGBl. 1976 I, s.
The reference was made in proceedings between Willy Kempter KG (‘Kempter’) and the Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Principal Customs Office Hamburg-Jonas; ‘the Hauptzollamt’) concerning the application of Paragraphs 48 and 51 of the Law on Administrative Procedure (Verwaltungsverfahrensgesetz) of 25 May 1976 (BGBl. 1976 I, p.
1253, dále jen „VwVfG“).
1253; ‘the VwVfG’).
1), zní následovně:
1) is worded as follows:
„Aniž jsou dotčena ustanovení článků 5 a 16, je výplata náhrady podmíněna předložením důkazu o tom, že produkty, pro které bylo přijato vývozní prohlášení, opustily v nezměněném stavu celní území Společenství nejpozději ve lhůtě šedesáti dnů od tohoto přijetí.“ (neoficiální překlad)
‘Without prejudice to the provisions of Articles 5 and 16, the refund shall be paid only upon proof being furnished [that] the products for which the export declaration was accepted have, within 60 days from the date of such acceptance of the export declaration, left the customs territory of the Community in the unaltered state.’
„Výplata rozlišené nebo nerozlišené náhrady je podmíněna kromě toho, že produkt opustil celní území Společenství, tím, že produkt byl, s výjimkou případu, kdy zanikl
‘Payment of the differentiated or nondifferentiated refund shall be conditional not only on the product having left the customs territory of the Community but
KEMPTER v průběhu dopravy v důsledku případu vyšší moci, dovezen do třetí země, a případně do určené třetí země, ve lhůtě dvanácti měsíců po datu přijetí vývozního prohlášení: a) pokud existují vážné pochybnosti, ohledně skutečného místa určení produktu […]
KEMPTER also — save where it has perished in transit as a result of force majeure — on its having been imported into a nonmember country and, where appropriate, into a specific nonmember country within 12 months following the date of acceptance of the export declaration: