natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Reverzní transkriptáza viru HIV- 2 a eukaryotické DNA polymerázy (jako jsou lidské DNA polymerázy α, β, γ nebo δ) nejsou nevirapinem inhibovány.
HIV-2 reverse transcriptase and eukaryotic DNA polymerases (such as human DNA polymerases α, β, γ, or δ) are not inhibited by nevirapine.
Citlivost HIV in vitro:
16 In vitro HIV susceptibility:
Antivirová aktivita nevirapinu byla in vitro hodnocena na různých buněčných liniích včetně mononukleárních buněk z periferní krve, makrofágů odvozených z monocytů a lymfoblastoidních buněčných linií.
The in vitro antiviral activity of nevirapine has been measured in a variety of cell lines including peripheral blood mononuclear cells, monocyte derived macrophages, and lymphoblastoid cell lines.
V nedávných studiích s použitím lidských krevních lymfocytů z pupečníku a lidských embryonálních renálních buněk 293, se hodnoty EC50 (50% inhibiční koncentrace) vůči laboratorním a klinickým izolátům HIV- 1, pohybovaly mezi 14 – 302 nmol.
In recent studies using human cord blood lymphocytes and human embryonic kidney 293 cells, EC50 values (50% inhibitory concentration) ranged from 14-302 nM against laboratory and clinical isolates of HIV-1.
Nevirapin vykazoval antivirovou aktivitu in vitro proti skupině M HIV- 1 izolátů z kladů A, B, C, D, F, G, a H a proti cirkulujícím rekombinantním formám (CRF), CRF01_ AE, CRF02_ AG a CRF12_ BF (s mediánem EC50 o hodnotě 63 nmol).
Nevirapine exhibited antiviral activity in vitro against group M HIV-1 isolates from clades A, B, C, D, F, G, and H, and circulating recombinant forms (CRF), CRF01_AE, CRF02_AG and CRF12_BF (median EC50 value of 63 nM).
Nevirapin neměl žádnou antivirovou aktivitu in vitro proti izolátům skupiny O HIV- 1 a HIV- 2.
Nevirapine had no antiviral activity in vitro against isolates from group O HIV-1 and HIV-2.
Nevirapin vykazoval aditivní až synergickou aktivitu proti HIV- 1 v kombinaci s inhibitory proteáz amprenavirem, atazanavirem, indinavirem, lopinavirem, nelfinavirem, sachinavirem a tipranavirem a s NRTI abacavirem, didanosinem, emtricitabinem, lamivudinem, stavudinem, tenofovirem a zidovudinem.
Nevirapine in combination with efavirenz exhibited a strong antagonistic anti-HIV-1 activity in vitro (see section 4.5) and was additive to antagonistic with the protease inhibitor ritonavir or the fusion inhibitor enfuvirtide. Nevirapine exhibited additive to synergistic anti-HIV-1 activity in combination with the protease inhibitors amprenavir, atazanavir, indinavir, lopinavir, nelfinavir, saquinavir and tipranavir, and the NRTIs abacavir, didanosine, emtricitabine, lamivudine, stavudine, tenofovir and zidovudine.
Aktivita nevirapinu proti HIV- 1 byla in vitro antagonizována lékem proti viru hepatitidy B (HBV) adefovirem a lékem proti viru hepatitidy C (HCV) ribavirinem.
The anti-HIV-1 activity of nevirapine was antagonized by the anti-HBV drug adefovir and by the anti-HCV drug ribavirin in vitro.
Rezistence In vitro se izolované kmeny HIV objevují odděleně se sníženou citlivostí (100 - 250x) na nevirapin.
Resistance HIV isolates with reduced susceptibility (100 to 250-fold) to nevirapine emerge in vitro.
Změny fenotypu a genotypu viru HIV se objevují u pacientů léčených VIRAMUNE nebo VIRAMUNE+zidovudin během 1 až 12 týdnů.
Phenotypic and genotypic changes occur in HIV isolates from patients treated with VIRAMUNE or VIRAMUNE + zidovudine over one to 12 weeks.
16 testovaných pacientů HIV virus s > 100x nižší citlivostí na nevirapin, a to bez ohledu na dávku.
By week 8 of VIRAMUNE monotherapy, 100% of the patients tested had HIV isolates with a > 100-fold decrease in susceptibility to nevirapine, regardless of dose.
Kombinovaná terapie VIRAMUNE+zidovudin nezměnila míru vzniku nevirapin- rezistentních virů.
VIRAMUNE + zidovudine combination therapy did not alter the emergence rate of nevirapine- resistant virus.
Genotypová a fenotypová rezistence byla zkoumána u pacientů, kteří byli léčeni VIRAMUNE v kombinované terapii dvěma nebo třemi léky a též ve srovnávací skupině bez VIRAMUNE ve studii INCAS.
Genotypic and phenotypic resistance was examined for patients receiving VIRAMUNE in triple and double therapy drug combination therapy, and in the non-VIRAMUNE comparative group from the INCAS study.
Jedinci, kteří dosud nedostávali žádné antiretrovirové léky a měli počet CD4+ buněk 200- 600/ mm3, byli léčeni VIRAMUNE+zidovudinem (n=46), zidovudinem + didanosinem (n = 51) nebo VIRAMUNE+zidovudinem+didanosinem (n=51) a byli sledováni při této terapii po dobu 52 týdnů či déle.
Antiretroviral naive subjects with CD4 cells counts of 200-600/ mm3 were treated with either VIRAMUNE + zidovudine (n = 46), zidovudine + didanosine (n = 51) or VIRAMUNE + zidovudine + didanosine (n = 51) and followed for 52 weeks or longer on therapy.
Virologické vyšetření bylo provedeno v úvodu, po 6 a po 12 měsících.
Virologic evaluations were performed at baseline, six months and 12 months.
Prováděný test fenotypové rezistence vyžadoval k rozšíření viru minimálně 1 000 kopií HIV RNA/ ml.
The phenotypic resistance test performed required a minimum of 1000 copies/ ml HIV RNA in order to be able to amplify the virus.
Ve třech studovaných skupinách v daném pořadí mělo hodnotitelné úvodní typy viru 16, 19 a 28 pacientů, kteří následně zůstali ve studii po dobu nejméně 24 týdnů.
Of the three study groups, 16, 19 and 28 patients respectively had evaluable baseline isolates and subsequently remained in the study for at least 24 weeks.
V úvodu bylo pět případů fenotypové rezistence k nevirapinu; hodnoty IC50 byly 5 až 6, 5x zvýšeny u tří případů a > 100x u dvou.
At baseline, there were five cases of phenotypic resistance to nevirapine; the IC50 values were 5 to 6.5-fold increased in three and > 100 fold in two.
Po 24 týdnech byly všechny dostupné izolované kmeny viru získané od pacientů na nevirapinu na tento přípravek rezistentní, zatímco 18 z 21 pacientů (86%) mělo takové izolované kmeny po 30 - 60 týdnech.
At 24 weeks, all available isolates recoverable from patients receiving nevirapine were resistant to this agent, while 18/ 21 (86%) patients carried such isolates at 30-60 weeks.
U 16 případů bylo množství viru po supresi pod detekčním limitem (< 20 kopií/ ml = 14, < 400 kopií/ ml = 2).
In 16 subjects viral suppression was below the limits of detection (< 20 copies/ ml = 14, < 400 copies/ ml = 2).
Při předpokladu, že suprese < 20 kopií/ ml znamená citlivost viru k nevirapinu, 45% (17 z 38) pacientů mělo virus zřejmě na nevirapin citlivý.
Assuming that suppression below < 20 copies/ ml implies nevirapine susceptibility of the virus, 45% (17/ 38) of patients had virus measured or imputed to be susceptible to nevirapine.
Všech 11 pacientů, kteří byli léčeni kombinací VIRAMUNE+zidovudin a kteří byli testováni na fenotypovou rezistenci, bylo rezistentních k nevirapinu po 6 měsících.
All 11 subjects receiving VIRAMUNE + zidovudine who were tested for phenotypic resistance were resistant to nevirapine by six months.
Po celou dobu sledování byl zaznamenán jeden případ rezistence k didanosinu.
Over the entire period of observation, one case of didanosine resistance was seen.
Rezistence k zidovudinu se objevila častěji po 30- 60 týdnech, zejména u pacientů s kombinovanou terapií dvěma léky.
Zidovudine resistance emerged as more frequent after 30 – 60 weeks, especially in patients receiving double combination therapy.
Na podkladě hodnocení nárůstu IC50 se rezistence na zidovudin jevila nižší ve skupině léčené trojkombinací VIRAMUNE+zidovudin+didanosin oproti jiným léčebným skupinám.
Based on the increase in IC50, zidovudine resistance appeared lower in the VIRAMUNE + zidovudine + didanosine group than the other treatment groups.
Co se týká rezistence k nevirapinu, všechny izolované kmeny, které byly vyšetřeny, byly nositeli nejméně jedné mutace spojené s rezistencí, nejběžnějšími izolovanými změnami byly K103N a Y181C.
With respect to nevirapine resistance, all isolates that were sequenced carried at least one mutation associated with resistance, the most common single changes being K103N and Y181C.
Kombinace mutací byly zjištěny u 9 z 12 sledovaných pacientů.
Combinations of mutations were found in nine of the 12 patients observed.
Tyto údaje ze studie INCAS ukazují, že použití vysoce účinných léčebných režimů je spojeno s oddálením vzniku rezistence proti antiretrovirovým přípravkům.
These data from INCAS illustrate that the use of highly active drug therapies is associated with a delay in the development of antiretroviral drug resistance.
Klinický význam fenotypových a genotypových změn spojených s terapií nevirapinem zatím nebyl stanoven.
The clinical relevance of phenotypic and genotypic changes associated with VIRAMUNE therapy has not been established.
Vedle výše uvedených údajů existuje v případech virologického selhání riziko rychlého vývoje rezistence k lékům ze skupiny NNRTI.
17 In addition to the data presented above, there exists a risk of rapid emergence of resistance to NNRTIs in case of virological failure.
Zkřížená rezistence In vitro byl pozorován rychlý vznik kmenů viru HIV rezistentních na NNRTI.
Cross-resistance Rapid emergence of HIV strains which are cross-resistant to NNRTIs has been observed in vitro.
Údaje, týkající se zkřížené rezistence mezi NNRTI nevirapinem a inhibitory reverzní transkriptázy ze skupiny NRTI jsou velmi omezené.
Data on cross-resistance between the NNRTI nevirapine and NRTIs are very limited.
U čtyř pacientů si zidovudin- rezistentní HIV testovaný in vitro uchoval citlivost na nevirapin a u šesti pacientů byly nevirapin- rezistentní viry citlivé na zidovudin a didanosin.
In four patients, zidovudine-resistant isolates tested in vitro retained susceptibility to nevirapine and in six patients, nevirapine-resistant isolates were susceptible to zidovudine and didanosine.
Zkřížená rezistence mezi nevirapinem a HIV PI je nepravděpodobná, protože jejich enzymatické cíle jsou odlišné.
Cross-resistance between nevirapine and HIV PIs is unlikely because the enzyme targets involved are different.
Zkřížená resistence mezi v současnosti registrovanými NNRTI je široká.
Cross-resistance among the currently registered NNRTIs is broad.
Některé údaje o genotypické rezistenci svědčí o tom, že u většiny pacientů po selhání léčby NNRTI vykazují virové kmeny zkříženou rezistenci k jiným NNRTI.
Some genotypic resistance data indicate that in most patients failing NNRTI, viral strains express cross-resistance to the other NNRTIs.
Současně dostupné údaje nepodporují sekvenční léčbu NNRTI.
The currently available data do not support sequential use of NNRTIs.
Farmakodynamické účinky VIRAMUNE bylo hodnoceno u pacientů dosud neléčených i u pacientů již léčených.
Pharmacodynamic Effects VIRAMUNE has been evaluated in both treatment naive and treatment experienced patients.
Výsledky studie (ACTG 241) hodnotily trojkombinaci VIRAMUNE, zidovudin a didanosin s dvojkombinací zidovudin+didanosin u 398 HIV- 1 pozitivních pacientů (průměrná výchozí hodnota CD4+ buněk byla 153/ mm3; plazmatická hladina HIV- 1 RNA 4, 59 log10 kopií/ ml), kteří dostávali nejméně 6 měsíců léčbu NRTI před zařazením do studie (medián 115 týdnů).
Results from a trial (ACTG 241) evaluated triple therapy with VIRAMUNE, zidovudine and didanosine compared to zidovudine + didanosine, in 398 HIV-1 infected patients (mean baseline 153 CD4+ cells/ mm3; plasma HIV1 RNA 4.59 log10 copies/ ml), who had received at least 6 months of NRTI therapy prior to enrolment (median 115 weeks).
U těchto již výrazně léčených pacientů bylo prokázáno významné zlepšení ve skupině léčené trojkombinací oproti skupině léčené dvojkombinací po dobu jednoho roku v parametrech virové RNA i počtu CD4+ buněk.
These heavily experienced patients demonstrated a significant improvement of the triple therapy group over the double therapy group for one year in both viral RNA and CD4+ cell counts.
17 Přetrvávající odpověď po dobu nejméně jednoho roku byla popsána ve studii (INCAS) při podávání trojkombinace VIRAMUNE, zidovudin a didanosin oproti dvojkombinacím zidovudin+didanosin nebo VIRAMUNE+zidovudin u 151 HIV- 1 pozitivních nemocných, kteří dosud nebyli léčeni, a jejichž počty CD4+ buněk byly v rozsahu 200- 600 buněk/ mm3 (průměr 376 buněk/ mm3) a průměrná výchozí plazmatická koncentrace HIV- 1 RNA 4, 41 log10 kopií/ ml (25 704 kopií/ ml).
A durable response for at least one year was documented in a trial (INCAS) for the triple therapy arm with VIRAMUNE, zidovudine and didanosine compared to zidovudine + didanosine or VIRAMUNE + zidovudine in 151 HIV-1 infected, treatment naive patients with CD4+ cell counts of 200- 600 cells/ mm3 (mean 376 cells/ mm3) and a mean baseline plasma HIV-1 RNA concentration of 4.41 log10 copies/ ml (25,704 copies/ ml).
Terapeutické dávky byly VIRAMUNE 200 mg denně po dobu dvou týdnů a dále dvakrát denně 200 mg, nebo placebo; zidovudin 200 mg třikrát denně; didanosin 125 nebo 200 mg dvakrát denně (v závislosti na tělesné hmotnosti).
Treatment doses were VIRAMUNE, 200 mg daily for two weeks, followed by 200 mg twice daily, or placebo; zidovudine, 200 mg three times daily; didanosine, 125 or 200 mg twice daily (depending on the weight).
Byly provedeny dvě studie zabývající se účinností VIRAMUNE v prevenci vertikálního přenosu HIV- 1 infekce.
Two studies evaluated the efficacy of VIRAMUNE to prevent vertical transmission of HIV-1 infection.
V průběhu těchto studií byla matkám podávána jen studijní antiretrovirová léčba.
Mothers received only study antiretroviral therapy during these trials.
Ve studii HIVNET 012 v Kampale (Uganda) byly páry matek s dětmi randomizovány k perorální terapii VIRAMUNE (matka:
In the HIVNET 012 study in Kampala (Uganda) mother-infant pairs were randomised to receive oral VIRAMUNE (mother:
200 mg na začátku porodu; dítě:
200 mg at the onset of labour; infant:
2 mg/ kg během 72 hodin po porodu), nebo k ultrakrátkému režimu zidovudinu (matka:
2 mg/ kg within 72 hours of birth), or an ultra-short oral zidovudine regimen (mother:
600 mg na začátku porodu a 300 mg každé 3 hodiny do ukončení porodu; dítě:
600 mg at the onset of labour and 300 mg every 3 hours until delivery; infant:
4 mg/ kg dvakrát denně po 7 dní).
4 mg/ kg twice daily for 7 days).
Kumulativní míra infekce dětí virem HIV- 1 po 14 - 16 týdnech byla 13, 1% (n=310) ve skupině léčené VIRAMUNE oproti 25, 1% (n = 308) ve skupině léčené ultrakrátce zidovudinem (p = 0, 00063).
The cumulative HIV-1 infant infection rate at 14-16 weeks was 13.1% (n = 310) in the VIRAMUNE group, versus 25.1% (n = 308 in the ultra-short zidovudine group (p = 0.00063).
Ve studii SAINT prováděné v Jižní Africe byly páry matek s dětmi randomizovány k perorální terapii VIRAMUNE (matka:
In the SAINT study conducted in South Africa, mother-infant pairs were randomised to receive oral VIRAMUNE (mother:
200 mg v průběhu porodu a 200 mg 24 až 48 hodin po porodu; dítě:
200 mg during labor and 200 mg 24 to 48 hours postdelivery; infant:
6 mg 24 až 48 hodin po porodu); nebo krátký perorální režim zidovudinu plus lamivudinu (matka: zidovudin 600 mg, potom 300 mg každé 3 hodiny v průběhu porodu, následně 300 mg 2x denně 7 dní po porodu plus lamivudin 150 mg 2x denně v průběhu porodu a 7 dní po porodu; dítě: zidovudin 12 mg 2x denně plus lamivudin 6 mg 2x denně po dobu 7 dní [pokud je hmotnost dítěte < 2 kg: zidovudin 4 mg/ kg 2x denně plus lamivudin 2 mg/ kg 2x denně po dobu 7 dní].
6 mg 24 to 48 hours postdelivery); or a short oral zidovudine plus lamivudine regimen (mother: zidovudine 600 mg, then 300 mg every 3 hours during labour, followed by 300 mg b. i. d. for 7 days postdelivery plus lamivudine 150 mg b. i. d. during labour and for 7 days postdelivery; infant: zidovudine 12 mg b. i. d. plus lamivudine 6 mg b. i. d. for 7 days [if infant weight < 2 kg, zidovudine 4 mg/ kg b. i. d. plus lamivudine 2 mg/ kg b. i. d. for 7 days]).
Nebyl významný rozdíl v přenosu HIV- 1 infekce v průběhu 6- 8 týdnů mezi skupinou VIRAMUNE (5, 7%, n = 652) a skupinou zidovudinu plus lamivudinu (3, 6%, n = 649).
There was no significant difference in HIV-1 transmission rates through 6 to 8 weeks between the VIRAMUNE group (5.7%, n = 652) and the zidovudine plus lamivudine group (3.6%, n = 649).
Vyšší riziko přenosu HIV- 1 infekce bylo u dětí, jejichž matky užívaly VIRAMUNE nebo zidovudin plus lamivudin v čase kratším než 2 hodiny před porodem.
There was greater risk of HIV-1 transmission to babies whose mothers received their VIRAMUNE or their zidovudine plus lamivudine doses less than 2 hours before delivery.
Ve studii SAINT mělo 68% matek, užívajících nevirapin, tendenci ke vzniku rezistence přibližně 4 týdny po porodu.
In the SAINT study 68% of nevirapine-exposed mothers had resistant strains at
Navíc v případě podávání VIRAMUNE v jedné dávce k prevenci vertikálního přenosu infekce virem HIV- 1 nelze vyloučit u matky i dítěte riziko vzniku hepatotoxicity.
Furthermore, in the case VIRAMUNE is used as single dose to prevent vertical transmission of HIV-1 infection, the risk of hepatotoxicity in mother and child cannot be excluded.
Slepá randomizovaná studie u žen užívajících antiretrovirovou terapii již v průběhu těhotenství (PACTG 316) neprokázala žádné další snížení vertikálního přenosu HIV- 1 infekce, matce a dítěti bylo podáno VIRAMUNE v jednotlivé dávce v průběhu porodu a respektive po porodu.
A blinded randomized clinical trial in women already taking antiretroviral therapy throughout pregnancy (PACTG 316) demonstrated no further reduction of vertical HIV-1 transmission when the mother and the child received a single VIRAMUNE dose during labour and after birth respectively.
Rozsah přenosu HIV- 1 infekce byl podobně nízký v obou léčených skupinách (1, 3% ve skupině léčené VIRAMUNE, 1, 4% ve skupině užívající placebo).
HIV-1 transmission rates were similarly low in both treatment groups (1.3% in the VIRAMUNE group, 1.4% in the placebo group).
Vertikální přenos se nesnížil ani u žen s HIV- 1 RNA pod limitem stanoveného množství ani u žen s HIV- 1 RNA nad limitem stanoveného množství před porodem.
The vertical transmission decreased neither in women with HIV-1 RNA below the limit of quantification nor in women with HIV-1 RNA above the limit of quantification prior to partus.
Z počtu 95 žen, kterým bylo VIRAMUNE podáváno v průběhu porodu, došlo v 15% k rozvoji rezistentní mutace nevirapinu v období 6 týdnů po porodu.
Of the 95 women who received intrapartum VIRAMUNE, 15% developed nevirapine resistance mutations at 6 weeks post partus.
VIRAMUNE tablety a perorální suspenze mají srovnatelnou biologickou dostupnost a jsou zaměnitelné v dávkách do 200 mg.
VIRAMUNE tablets and oral suspension have been shown to be comparably bioavailable and interchangeable at doses up to 200 mg.
Nevirapin je snadno absorbován (> 90%) po perorálním podání u zdravých dobrovolníků i u dospělých s infekcí virem HIV- 1.
Nevirapine is readily absorbed (> 90%) after oral administration in healthy volunteers and in adults with HIV-1 infection.
Absolutní biologická dostupnost u 12 zdravých dobrovolníků po jednorázové dávce byla 93 ± 9% (směrodatná odchylka) u tablet 50 mg a 91 ± 8% pro perorální roztok.
Absolute bioavailability in 12 healthy adults following single-dose administration was 93 ± 9% (mean SD) for a 50 mg tablet and 91 ± 8% for an oral solution.
Vrcholové plazmatické koncentrace 2 ± 0, 4 µg/ ml (7, 5 µmol) byly dosaženy po 4 hodinách po jednorázové dávce 200 mg.
Peak plasma nevirapine concentrations of 2 ± 0.4 µg/ ml (7.5 µM) were attained by 4 hours following a single 200 mg dose.
Po opakovaném podávání jevily vrcholové koncentrace nevirapinu lineární nárůst v dávkovém rozmezí 200 až 400 mg/ den.
Following multiple doses, nevirapine peak concentrations appear to increase linearly in the dose range of 200 to 400 mg/ day.
Údaje získané z literatury vycházející z poznatků u 20 HIV infikovaných pacientů svědčí o tom, že v rovnovážném stavu činí Cmax
Data reported in the literature from 20 HIV infected patients suggest a steady state Cmax of 5.74 µg/ ml (5.00-7.44) and Cmin of 3.73 µg/ ml (3.20-5.08) with an AUC of 109.0 h*µg/ ml (96.0-143.5) in patients taking 200 mg of nevirapine bid.
Dlouhodobá účinnost je pravděpodobnější u pacientů, u nichž dolní hranice přesáhne 3, 5 µg/ ml.
Long-term efficacy appears to be most likely in patients whose nevirapine trough levels exceed 3.5 µg/ ml.
Nevirapin je lipofilní a při fyziologickém pH je v podstatě neionizovaný.
Nevirapine is lipophilic and is essentially nonionized at physiologic pH.
Po intravenózním podání zdravým dospělým byl distribuční objem nevirapinu (Vdss) 1, 21 ± 0, 09 l/ kg, což naznačuje, že nevirapin je rozsáhle distribuován v lidském těle.
Following intravenous administration to healthy adults, the volume of distribution (Vdss) of nevirapine was 1.21 ± 0.09 l/ kg, suggesting that nevirapine is widely distributed in humans.
Je asi ze 60% vázán na plazmatické proteiny v rozmezí plazmatických koncentrací 1- 10 µg/ ml.
Nevirapine is about 60% bound to plasma proteins in the plasma concentration range of 1-10 µg/ ml.
Koncentrace nevirapinu v lidském mozkomíšním moku (n=6) byly 45% (±5%) koncentrací v plazmě; tento poměr je přibližně roven frakci nevázané na plazmatické proteiny.
Nevirapine concentrations in human cerebrospinal fluid (n = 6) were 45% (± 5%) of the concentrations in plasma; this ratio is approximately equal to the fraction not bound to plasma protein.
Studie in vivo u člověka a in vitro studie na humánních jaterních mikrozomech prokázaly, že nevirapin je rozsáhle biotransformován oxidativním metabolismem cytochromu P450 na několik hydroxylovaných metabolitů.
In vivo studies in humans and in vitro studies with human liver microsomes have shown that nevirapine is extensively biotransformed via cytochrome P450 (oxidative) metabolism to several hydroxylated metabolites.
Znovu bylo zachyceno přibližně 91, 4 ± 10, 5% radioaktivní dávky, z toho v moči 81, 3 ± 11, 1%, což značí primárně renální cestu vylučování ve srovnání se stolicí (10, 1 ± 1, 5%).
In a mass balance/ excretion study in eight healthy male volunteers dosed to steady state with nevirapine 200 mg given twice daily followed by a single 50 mg dose of 14C-nevirapine, approximately 91.4 ± 10.5% of the radiolabelled dose was recovered, with urine (81.3 ± 11.1%) representing the primary route of excretion compared to faeces (10.1 ± 1.5%).
Více než 80% radioaktivní dávky v moči tvořily hydroxylované metabolity konjugované s glukuronidem.
Greater than 80% of the radioactivity in urine was made up of glucuronide conjugates of hydroxylated metabolites.
Pouze malá část (< 5%) radioaktivity v moči (která představuje < 3% celkové dávky) byla tvořena mateřskou sloučeninou; proto tedy renální vylučování hraje minimální roli v eliminaci mateřské sloučeniny.
Only a small fraction (< 5%) of the radioactivity in urine (representing < 3% of the total dose) was made up of parent compound; therefore, renal excretion plays a minor role in elimination of the parent compound.
Bylo prokázáno, že nevirapin je induktorem jaterních metabolických enzymů - cytochromu P450.
The
Farmakokinetika autoindukce je charakterizována přibližně 1, 5 - 2násobným nárůstem clearance nevirapinu v průběhu perorálního podávání od jedné izolované dávky po podávání trvající dva až čtyři týdny v dávce 200 - 400 mg/ den.
19 pharmacokinetics of autoinduction are characterised by an approximately 1.5 to 2 fold increase in the apparent oral clearance of nevirapine as treatment continues from a single dose to two-to-four weeks of dosing with 200-400 mg/ day.
Autoindukce též vyvolává korespondující snížení poločasu terminální fáze nevirapinu v plazmě z přibližně 45 hodin (při jednorázové dávce) na přibližně 25- 30 hodin po opakovaném podávání dávek 200- 400 mg/ den.
Autoinduction also results in a corresponding decrease in the terminal phase half-life of nevirapine in plasma from approximately 45 hours (single dose) to approximately 25-30 hours following multiple dosing with 200-400 mg/ day.
Renální dysfunkce:
Renal dysfunction: