natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Poté, co Itálie přijala zákon č. 27 ze dne 24. března 2012, který mimo jiné obsahoval nová ustanovení týkající se osvobození nekomerčních subjektů provozujících zvláštní činnosti od IMU, a uvedla, že definici řady aspektů upřesní následné prováděcí opatření, poslala Komise dne 16. května 2012 italským orgánům žádost o informace.
Following Italy’s adoption of Law No 27 of 24 March 2012, which included new provisions on the IMU exemption for non-commercial entities performing specific activities but left a number of aspects to be defined in future implementing legislation, the Commission sent the Italian authorities a request for information on 16 May 2012.
Dopisem ze dne 5. září 2012 předala Itálie Komisi žádané informace společně se svými připomínkami k připomínkám zúčastněných stran, které jí byly předány 6. července 2012.
By letter dated 5 September 2012, Italy provided the Commission with the information requested and also its comments on the third parties’ observations forwarded to it on 6 July 2012.
Dopisem ze dne 21. listopadu 2012 předaly poté italské orgány Komisi kopii prováděcího opatření IMU, které bylo přijato dne 19. listopadu 2012.
Subsequently, by letter of 21 November 2012, the Italian authorities sent the Commission a copy of the IMU implementing regulation adopted on 19 November 2012.
2.1 Osvobození nekomerčních subjektů od obecní daně z nemovitosti
Municipal real estate tax exemption for non-commercial entities
V roce 1992 zavedly italské orgány obecní daň z nemovitosti (ICI).
In 1992 the Italian authorities introduced a municipal tax on real estate (ICI).
Podle legislativního dekretu č. 504 ze dne 30. prosince 1992 se tato daňová povinnost vztahuje na všechny fyzické a právnické osoby vlastnící nemovitost (za účelem vlastnictví, užívacího práva, užívání, bydlení či dědičného nájmu).
As laid down in Legislative Decree No 504 of 30 December 1992, all physical and legal persons that were in possession of real estate (for reasons of ownership, right of usufruct, use, occupancy or leasehold) were liable for the tax.
Daň musely platit osoby rezidentní i nerezidentní nezávisle na druhu užití nemovitosti a její výše se vypočetla na základě katastrální hodnoty této nemovitosti.
The tax was payable by both residents and non-residents, irrespective of the use made of the real estate, and it was calculated on the basis of the cadastral value.
Podle čl. 7 odst. 1 písm. i) legislativního dekretu č. 504/92 byly od ICI osvobozeny nemovitosti užívané nekomerčními subjekty, které provozují výhradně sociální asistenci a pomoc nebo zdravotní, vzdělávací, ubytovací, kulturní, rekreační, sportovní a náboženské činnosti či bohoslužby.
According to Article 7(1)(i) of Legislative Decree No 504/92, real estate used by non-commercial entities exclusively for social assistance, welfare, health, educational and accommodation services and cultural, recreational, sports and religious activities was exempted from ICI.
Podle čl. 7 odst. 2a legislativního dekretu č. 203 ze dne 30. září 2005 [6] se osvobození podle čl. 7 odst. 1 písm. i) legislativního dekretu č. 504/92 vztahovalo na činnosti uvedené v témže dopise, i kdyby měly komerční povahu.
According to Article 7(2a) of Decree Law No 203 of 30 September 2005 [6], the exemption provided for by Article 7(1)(i) of Legislative Decree No 504/92 was applicable to the activities listed there, even if they were of a commercial nature.
Článek 39 legislativního dekretu č. 223 ze dne 4. července 2006 [7] stanovil, že osvobození se použije pouze za předpokladu, že dotyčné činnosti nebudou mít výhradně komerční povahu.
According to Article 39 of Decree Law No 223 of 4 July 2006 [7], this exemption applied only if the activities in question were not exclusively of a commercial nature.
Italské orgány upřesnily, že k osvobození od obecní daně z nemovitosti podle čl. 7 odst. 1 písm. i) docházelo, pouze pokud byly splněny dvě kumulativní podmínky:
The Italian authorities explained that the municipal real estate tax exemption provided for by Article 7(1)(i) applied only if two cumulative conditions were met:
i. nemovitost musí být užívána nekomerčními subjekty [8].
i. the real estate must be used by non-commercial entities [8].
Zákon definuje nekomerční subjekty jako veřejné a soukromé subjekty, které nejsou podniky a jejichž hlavní a výhradní činností není provozování komerčních činností;
The law defines non-commercial entities as public and private entities that are not companies and whose activities are not exclusively or primarily commercial;
nemovitost musí být využívána výhradně k provozování činností uvedených v čl. 7 odst. 1 písm. i).
the real estate must be used exclusively for performing the activities listed in Article 7(1)(i).
V oběžníku 2/DF ze dne 26. ledna 2009 upřesnily italské orgány jednak subjekty, které lze považovat za nekomerční, a jednak povahu činností jimi provozovaných, tak aby mohly využít dotyčného osvobození.
In Circular 2/DF of 26 January 2009, the Italian authorities clarified which entities could be considered non-commercial and the characteristics required of the activities performed by these entities for entitlement to the exemption.
V oběžníku se upozorňovalo, že nekomerční mohou být subjekty veřejné i soukromé.
The Circular stated that non-commercial entities could be both public and private.
Za nekomerční veřejné subjekty se považovaly konkrétně tyto: stát, kraje, okresy, obce, obchodní komory, zdravotnická zařízení, státní orgány pověřené výhradním provozováním činností v oblasti sociální péče a asistence a zdravotnictví, neziskové státní organizace, pečovatelská a sociální zařízení, univerzity, výzkumná zařízení a veřejná zařízení nabízející služby konkrétním skupinám osob (bývalé IPAB).
Specifically, the following were considered to be public non-commercial entities: the State, regions, provinces, municipalities, chambers of commerce, health agencies, public bodies set up exclusively for welfare, assistance and health purposes, non-economic public entities, welfare and assistance bodies, universities and research institutes, and special public service bodies (the former ‘IPAB’).
Jako příklad soukromých nekomerčních subjektů oběžník uváděl: sdružení, nadace a výbory, nevládní organizace, amatérské sportovní kluby, dobrovolnické organizace, subjekty spadající do daňové kategorie neziskových veřejně prospěšných organizací a církevní instituce katolické církve i jiných náboženských vyznání.
Examples of private non-commercial bodies given in the Circular include the following: associations, foundations, committees, NGOs, amateur sports clubs, voluntary service organizations, bodies classified for tax purposes as non-profit organisations (‘ONLUS’) and ecclesiastical bodies belonging to the Catholic Church and other religious denominations.
V oběžníku se rovněž upřesňovalo, že činnosti provozované v nemovitostech osvobozených od ICI by ve skutečnosti neměly být dostupné na trhu [9] a měly by se provozovat za účelem uspokojení společensky významných potřeb, což státní orgány či soukromé komerční subjekty vždy nedokáží.
The Circular also specified that the activities performed in the real estate exempt from ICI should not be available on the market [9] - i.e. they should be carried on to satisfy social needs that were not always met by public structures or private commercial operators.
Oběžník u každé činnosti uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. i) uváděl řadu kritérií, podle kterých bylo možné určit, kdy lze kterou považovat za činnost, jejíž povaha není výhradně komerční [10].
The Circular contained a number of criteria for each of the activities listed in Article 7(1)(i), which helped to establish when each of them should be considered not exclusively of a commercial nature [10].
Od 1. ledna 2012 byla ICI nahrazena IMU.
The ICI was replaced by the IMU as of 1 January 2012.
V roce 2012 byla změněna také ustanovení týkající se komunální daně z nemovitosti v případě nekomerčních subjektů, jak je uvedeno v oddíle 5.
The rules on the municipal real estate tax for non-commercial entities were also amended in the course of 2012, as explained in Section 5.
2.2 Článek 149 sbírky předpisů o dani z příjmů
Article 149 of the Income Tax Code
Článek 149 se nachází v hlavě II, kapitole III sbírky předpisů o dani z příjmů (TUIR).
Article 149 comes under Title II, Chapter III of the Income Tax Code (TUIR).
Hlava II obsahuje ustanovení o dani z příjmů společností a kapitola III obsahuje daňová ustanovení použitelná u nekomerčních subjektů, jako jsou pravidla pro výpočet daňového základu a jejich zdanění [11].
Title II lays down the rules on corporate tax and Chapter III lays down the tax provisions applicable to non-commercial entities, such as the rules for calculating the taxable base and the rules on the rates of taxation [11].
Článek 149 vyjmenovává podmínky, za nichž subjekt může přijít o svůj „nekomerční status“.
Article 149 identifies the conditions that can trigger the loss of an entity’s ‘non-commercial status’.
V čl. 149 odst. 1 TUIR se zejména stanoví, že subjekt ztrácí svůj „nekomerční status“, pokud po celé daňové období provozuje převážně komerční činnosti.
In particular, Article 149(1) TUIR states that a non-commercial body will lose that status if it carries on chiefly commercial activities during an entire tax period.
V čl. 149 odst. 2 TUIR se vymezuje „komerční status“ subjektu například tím, že v porovnání se základními příjmy většina jeho příjmů pochází z komerční činnosti a že hodnota aktiv u komerčních činností je vyšší než u ostatních činností [12].
Article 149(2) TUIR defines an entity’s ‘commercial status’ in terms of more income being derived from commercial activities than from institutional revenue and in terms of higher value of fixed assets related to commercial activities than to other activities [12].
Právní forma dotyčných subjektů nemá na ztrátu „nekomerčního statusu“ subjektu žádný vliv.
The legal form adopted by the entities in question has no influence on the loss of their ‘non-commercial status’.
V čl. 149 odst. 4 TUIR se stanoví, že výše uvedená ustanovení (čl. 149 odst. 1 a 2) se nevztahují na církevní instituce uznané jako právnické osoby občanského práva ani na amatérské sportovní kluby.
Article 149(4) TUIR states that the above provisions (i.e. Article 149(1) and (2) TUIR) do not apply to ecclesiastical bodies that have been granted civil law status or to amateur sports clubs.
Komise zahájila formální vyšetřovací řízení ve věci osvobození od obecní daně z nemovitosti v případech nemovitostí užívaných nekomerčními subjekty ke zvláštním účelům, neboť se zdálo, že toto opatření splňuje podmínky proto, aby bylo považováno za státní podporu podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
The Commission initiated the formal investigation procedure into the municipal real estate tax exemption (ICI exemption) for real estate used by non-commercial entities for specific purposes because it seemed to qualify as state aid within the meaning of Article 107(1) of the Treaty.
Komise obdobně zahájila formální vyšetřovací řízení ve věci čl. 149 odst. 4 TUIR, jenž stanoví, že se ustanovení o ztrátě „nekomerčního statusu“ subjektu na církevní instituce ani amatérské sportovní kluby nevztahují.
The Commission likewise initiated the formal investigation procedure into Article 149(4) TUIR, according to which the provisions on loss of non-commercial status do not apply to ecclesiastical bodies and amateur sports clubs.
K tomu, aby Komise mohla určit, zda podle ustálené judikatury [13] byla dotyčná opatření selektivní, identifikovala nejdříve u každého opatření referenční daňový systém, poté posoudila, zda opatření představuje výjimku z tohoto systému, a pokud ano, zda je tato výjimka odůvodněná povahou a obecnou strukturou daňového systému.
To assess whether the measures at issue were selective, in line with established case law [13], the Commission first identified the reference tax system for each measure and then considered whether the measure departed from that system and, if so, whether it was justified by the nature and general structure of the tax system.
V případě osvobození od ICI dospěla Komise k závěru, že referenčním daňovým systémem pro posouzení dotyčného opatření je samotná ICI.
As regards the ICI exemption, the Commission concluded that the reference system for assessing the measure in question was ICI itself.
Vzhledem k tomu, že tento systém poskytoval osvobození od daňové povinnosti nekomerčním subjektům užívajícím nemovitosti ke zvláštním činnostem, z nichž některé byly považovány za hospodářské činnosti, představovalo dotyčné opatření výjimku z referenčního systému (který stanovil, že každá právnická osoba, která vlastní nemovitost, musí uhradit odpovídající obecní daň nezávisle na druhu jejího užití).
By granting an exemption to non-commercial entities using their real estate for specific activities, some of them deemed to be economic, the measure departed from the reference system (according to which every legal person in possession of real estate must pay the corresponding municipal tax, irrespective of what it was used for).
Komise neshledala, že osvobození od daňové povinnosti poskytované výhradně nekomerčním subjektům, jež provozovaly specifické činnosti s určitou společenskou hodnotou, je odůvodněno povahou a obecnou strukturou italského systému obecní daně z nemovitosti.
Granting an exemption only to non-commercial entities that performed specific activities with a certain social value was not considered to be justified by the nature and general structure of the Italian system for municipal real estate tax.
Jako referenční systém u čl. 149 odst. 4 TUIR stanovila Komise daň z příjmu.
As regards Article 149(4) TUIR, the Commission identified income tax as the reference system.
Komise dospěla k závěru, že toto opatření na první pohled selektivní výhodu představuje, neboť se zdálo, že umožňuje – ale pouze církevním institucím a amatérským sportovním klubům – zachovat si „nekomerční status“ i tehdy, když už za nekomerční subjekty považovány nebyly.
The Commission concluded that the measure was, at first sight, selective, since it seemed to offer the possibility – but only to ecclesiastical bodies and amateur sports clubs - to maintain their non-commercial status, even though they were no longer considered to be non-commercial entities.
Podobné opatření nelze zdůvodnit na základě zásad, kterými se řídí italský daňový systém.
Such a measure could not be justified on the basis of the underlying principles of the Italian tax system.
Italské orgány neposkytly informace, jež by dokazovaly, že by dotyčná opatření splňovala podmínky stanovené v rozhodnutí Soudního dvora ve věci Altmark [14].
The Italian authorities had not provided information showing that the measures in question met the conditions of the Altmark case law [14].
Jelikož se všechna další kritéria stanovená čl. 107 odst. 1 Smlouvy zdála být splněna, zdálo se, že opatření státní podporu představují.
Since all the other criteria under Article 107(1) of the Treaty seemed to be met, the measures appeared to involve state aid.
Pokud jde o slučitelnost, nezdálo se, že se ustanovení čl. 107 odst. 2 Smlouvy vztahuje na tato opatření.
As regards compatibility, Article 107(2) of the Treaty did not appear to apply to the measures.
Dále se nezdálo možné použít výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3, s výhradou čl. 107 odst. 3 písm. d) týkajícího se podpory určené na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví.
Moreover, none of the exceptions under Article 107(3) seemed to apply, except for Article 107(3)(d) on the promotion of culture and heritage conservation.
Komise se skutečně domnívala, že v případě osvobození od ICI by se tato výjimka mohla vztahovat na nekomerční subjekty, které provozovaly výhradně vzdělávací, kulturní a rekreační činnosti.
Indeed, as regards the ICI exemption, the Commission considered that this exception could have been applied to specific activities performed by non-commercial entities performing exclusively educational, cultural and recreational activities.
Komise nakonec nevyloučila, že některé činnosti by mohly být považovány za služby obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 106 odst. 2 Smlouvy.
Finally, the Commission did not rule out the possibility that certain activities might be classified as services of general economic interest in accordance with Article 106(2) of the Treaty.
Italské orgány však neposkytly žádné informace, jež by umožnily posoudit slučitelnost dotyčných opatření s vnitřním trhem.
The Italian authorities had not, however, provided any information allowing it to assess the compatibility of the measures in question with the internal market.
Komise měla proto pochybnosti ohledně slučitelnosti opatření s vnitřním trhem podle čl. 4 odst. 4 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES [15], a rozhodla se, že zahájí formální vyšetřovací řízení, přičemž Itálii a další zúčastněné strany vyzvala k zaslání připomínek.
Consequently, the Commission had doubts as to the compatibility of the measures with the internal market and, in accordance with Article 4(4) of Council Regulation (EC) No 659/1999 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty [15], it decided to initiate the formal investigation procedure, inviting Italy and other interested parties to submit their comments.
Klasifikovat osvobození od ICI i čl. 149 odst. 4 TUIR jako nové podpory bylo podle Komise možné.
In the opinion of the Commission, both the ICI exemption and Article 149(4) TUIR could be classified as new aid.
ICI, která se odvádí každoročně, byla zavedena v roce 1992, dotyčné osvobození od daňové povinnosti však nebylo Komisi ani oznámeno, ani jí schváleno.
ICI, which was levied on an annual basis, had actually been introduced in 1992 and the tax exemption in question had not been notified or otherwise approved by the Commission.
Osvobození se týkalo široké škály činností, které v době zavedení ICI neprobíhaly mimo hospodářskou soutěž.
The exemption applied to a wide range of activities that were not closed to competition when ICI was introduced.
Každá výjimka z běžných ustanovení tohoto daňového režimu musela být proto nutně pokládána za novou podporu, pokud se zdálo, že jsou splněny podmínky stanovené v čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
Therefore, any departure from the normal rules of this tax regime had to be considered new aid since the requirements of Article 107(1) of the Treaty seemed to be met.
Obdobně ani článek 149 TUIR [16], který byl zaveden v roce 1998, nebyl Komisi oznámen ani Komisí schválen.
Likewise, Article 149 TUIR [16] had been introduced in 1998 and it had not been notified or otherwise approved by the Commission.
Z tohoto důvodu bylo nezbytné označit toto opatření za novou podporu, neboť se zdálo, že splňuje podmínky stanovené v čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
For this reason, the exception provided for by this measure should be classified as new aid since the requirements of Article 107(1) of the Treaty seemed to be met.
PŘIPOMÍNKY ITALSKÝCH ORGÁNŮ A ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
COMMENTS FROM THE ITALIAN AUTHORITIES AND THE INTERESTED THIRD PARTIES
V souladu s čl. 20 odst. 2 nařízení (ES) č. 659/1999 a v reakci na zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie [17] obdržela Komise připomínky italských orgánů a 80 zúčastněných stran.
Pursuant to Article 20(2) of Regulation (EC) No 659/1999 and in response to the invitation published in the Official Journal of the European Union [17], the Commission received comments from the Italian authorities and from 80 interested third parties.
Stručně řečeno, subjekty osvobozené od ICI nebyly podle italských orgánů „podniky“ ve smyslu právních předpisů Unie.
To summarise, the Italian authorities consider that the entities that benefited from the ICI exemption were not ‘undertakings’ for the purposes of Union law.
V každém případě se však činnosti jimi provozované vyznačovaly důležitou veřejnou a společenskou funkcí.
In any case, the activities carried on by such entities had an important public and social function.
Poskytnout rozdílné daňové zacházení čistě hospodářským činnostem na jedné straně a činnostem jako sociální péče, charitativní činnost, projevy solidarity a náboženská činnost na straně druhé bylo proto v souladu s povahou a logikou daňového systému jako takového.
Thus, it was in keeping with the nature and logic of the taxation system to provide for differentiated tax treatment for purely economic activities, on the one hand, and social assistance, charity, solidarity and religious activities, on the other hand.
Na základě úředních dopisů o zamítnutí stížností, jež byly zaslány stěžovatelům, by se opatření mělo nadto považovat za schválené Komisí.
Furthermore, on the basis of the letters of rejection sent to the complainants, the measure should be deemed to have been approved by the Commission.
Komise svou odpovědí na písemný dotaz Evropského parlamentu, a, jak už bylo naznačeno, sdělením svého předběžného stanoviska stěžovatelům, s nímž byly neformálním způsobem seznámeny i italské orgány, každopádně vzbudila oprávněnou důvěru na straně příjemců podpory.
In any event, the Commission had created a legitimate expectation on the part of the recipients of the measure because of a reply to a parliamentary written question and also because it had informed the complainants of its preliminary position, of which the Italian authorities had also been apprised informally.
Pokud jde o čl. 149 odst. 4 TUIR, jsou i přes formulaci ustanovení italské orgány toho názoru, že církevní instituce a amatérské sportovní kluby svůj „nekomerční status“ ztratit mohou.
As regards Article 149(4) TUIR, the Italian authorities claim that, despite what its wording suggests, ecclesiastical bodies and amateur sports clubs can lose their non-commercial status.
V takovém případě by se na ně již žádné daňové zvýhodnění nevztahovalo.
In that case, those entities would no longer enjoy any tax relief.
Z 80 zúčastněných stran sdílí 78 (dále jen „78 zúčastněných stran“) stanovisko italských orgánů, zatímco dvě (dále jen „dvě zúčastněné strany“ či „stěžovatelé“), které patřily mezi původní stěžovatele, se domnívají, že ICI a čl. 149 odst. 4 TUIR představují nezákonnou státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.
Of the 80 interested third parties, 78 of them (hereinafter ‘the 78 interested parties’) share the views of the Italian authorities, whereas two third parties (hereinafter ‘the two interested parties’ or ‘the complainants’) from among the original complainants, consider that both ICI and Article 149(4) TUIR constitute unlawful state aid measures, incompatible with the internal market.
Argumentace 78 zúčastněných stran bude projednána společně se stanoviskem italských orgánů, zatímco důvody stěžovatelů budou projednány zvlášť.
The arguments of the 78 interested parties will accordingly be presented together with the Italian authorities’ position, while the arguments of the complainants will be addressed separately.
4.1 Připomínky italských orgánů a 78 zúčastněných stran
Comments from the Italian authorities and the 78 interested parties
4.1.1 ICI: zvláštní činnosti provozované nekomerčními subjekty nelze považovat za hospodářské činnosti
ICI: the specific activities carried on by non-commercial entities cannot be considered economic activities
Tyto nekomerční subjekty působící ve veřejně prospěšných odvětvích proto nelze považovat za podniky, což je předpokladem použití čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
Therefore, these non-commercial entities, which operate in sectors of public interest, cannot be considered undertakings, which is a prerequisite for the application of Article 107(1) TFEU.
Vzhledem k výše uvedené povaze a specifickým účelům zkoumaných nekomerčních subjektů nelze tyto subjekty považovat za podniky.
In view of the specific features and the particular purposes of the non-commercial entities in question, it is not possible to classify them as undertakings.
4.1.2 ICI: opatření je odůvodněno logikou italského daňového systému
ICI: the measure is justified by the logic of the Italian taxation system