natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že příjmy z poplatku, který je podle vnitrostátního práva povinný a je odváděn zákonem zřízenému subjektu, představují státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, jsou-li určeny k financování opatření, které splňuje ostatní kritéria stanovená v uvedeném článku [41].
It is also settled case-law that the yield of a levy which is obligatory under national law and is paid to a body established by law constitutes a State resource within the meaning of Article 87(1) of the Treaty when it is earmarked for the funding of a measure which fulfils the other criteria of that Article [41].
Itálie se na podporu svého výkladu, podle nějž předmětné opatření není financováno ze státních prostředků, dovolává rozsudku Soudního dvora ve věci PreussenElektra [42].
Italy relies on the judgment of the Court of Justice in PreussenElektra [42] to substantiate the thesis that the measure at hand is not financed through State resources.
Podle něj jsou finanční prostředky potřebné k financování sazby převáděny od soukromých osob (odběratelů elektrické energie) na soukromé subjekty (příjemce), přičemž úloha státu se omezuje na přijetí zákona, který stanoví povinnost platby nezbytných částek, a stát nemá žádnou diskreční pravomoc s těmito finančními prostředky disponovat, s výjimkou provádění režimu stanoveného zákonem.
Italy argues that the funds required to finance the tariff are transferred by private parties (electricity consumers) to private parties (the beneficiaries); the role of the State is confined to the enactment of a law requiring payment of the required sums, with no discretion to dispose of the funds other than in the implementation of the statutory scheme.
Itálie a někteří příjemci zejména tvrdí, že vyrovnávací pokladna nevykonává žádnou kontrolu nad těmito finančními prostředky a plní pouze funkci účetního prostředníka.
In particular, according to Italy and several of the beneficiaries, the Equalisation Fund cannot exercise any control over the funds, and is merely an accounting intermediary.
Ve věci PreussenElektra Soudní dvůr rozhodl, že povinnost soukromých provozovatelů rozvodných sítí elektrické energie nakupovat elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší než skutečná hospodářská hodnota tohoto druhu elektrické energie, nepředstavuje státní podporu, neboť opatření nezahrnuje žádný přímý nebo nepřímý převod státních prostředků.
In the PreussenElektra case, the Court held that an obligation imposed on private electricity supply undertakings to purchase electricity produced from renewable energy sources at minimum prices higher than the real economic value of that type of electricity did not constitute State aid, because the measure did not involve any direct or indirect transfer of State resources.
Komise poznamenává, že ve věci PreussenElektra byly prostředky potřebné k financování opatření poskytnuty výrobcům energie z obnovitelných zdrojů přímo provozovateli rozvodných sítí, aniž by jejich převod zprostředkovával veřejný subjekt.
The Commission points out that in PreussenElektra the resources required to finance the measure were provided by the electricity suppliers directly to the producers of renewable energies, without transiting through any public body.
V rámci tohoto systému nemohly být převáděné částky orgánům členského státu skutečně nikdy k dispozici.
In that system, the sums to be transferred could never be at the disposal of the Member State’s authorities.
Judikatura ve věci PreussenElektra tedy spadá do jiného skutkového rámce a nemá význam ve vztahu k předmětnému případu.
Thus PreussenElektra addresses different factual circumstances, and is not relevant to the present case.
Judikatura ve věci Pearle [43] nemůže Itálii ani příjemcům pomoci.
The judgment in Pearle [43] cannot assist Italy or the beneficiaries either.
Ve věci Pearle dospěl Soudní dvůr k závěru, že za určitých podmínek nejsou příjmy z poplatků, které jsou převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, státními prostředky.
In Pearle, the Court found that, under certain specific conditions, the yield of a levy which transited through a public body did not constitute State resources.
V věci Pearle byla opatření plně financována hospodářským odvětvím pouze z jeho podnětu.
In Pearle, the measures were financed entirely by a particular trade at the sole initiative of the trade itself.
Finanční prostředky pocházely z parafiskálních poplatků, které byly převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, který s nimi nemohl v žádném okamžiku nakládat.
The monies were collected via a parafiscal levy transiting through a public body which could not at any time dispose of the funds freely.
Itálie tvrdí, že vyrovnávací pokladna nemá žádnou diskreční pravomoc, pokud jde o přidělování finančních prostředků, které jsou určeny k financování sazeb a nemohou v žádném okamžiku spadat „do oblasti veřejných financí“.
Italy contends that the Equalisation Fund does not have any discretion in the disbursement of the funds, which are earmarked for the financing of the tariffs and never come within ‘the perimeter of public finance’.
Stát by tedy nemohl s těmito finančními prostředky volně nakládat, a proto nepředstavují státní prostředky.
Thus the State cannot freely dispose of the funds, and consequently the funds do not constitute State resources.
Předem je třeba poznamenat, že i když lze určitým kritériím ve věci Pearle objektivně přisoudit větší význam než jiným, žádné z nich nelze považovat za „zásadní kritérium“.
As a preliminary remark, it should be pointed out that, while some of the Pearle criteria may subjectively be viewed as more central than others, there is no such thing as a ‘key criterion’ in Pearle.
Podmínky uvedené v rozsudku jsou kumulativní.
The tests enumerated in the judgment are cumulative.
To je také výklad Soudu prvního stupně uvedený v rozsudku ve věci Earl Salvat [44], kdy tento soud posuzoval daňový poplatek napadený v rámci této věci z hlediska jednotlivých kritérií Pearle.
This is also the interpretation given by the Court of First Instance in Earl Salvat, where it examined a parafiscal levy challenged in that case in the light of each and every one of the Pearle criteria [44].
Dříve než Komise přezkoumala úlohu vyrovnávací pokladny, ověřila, zda byla splněna ostatní kritéria uvedená ve věci Pearle.
Before considering the role played by the Equalisation Fund, the Commission has ascertained whether any of the other tests enumerated in Pearle are satisfied.
Je zřejmé, že na rozdíl od toho, co bylo zjištěno ve věci Pearle, byly sporné sazby zavedeny z podnětu státu, a nikoli z podnětu hospodářského odvětví.
It is clear that here, by contrast with the Pearle case, the disputed tariffs were established at the initiative of the State, not at the initiative of an economic sector.
Navíc ve věci Pearle přispívali na financování opatření pouze jeho příjemci, a cílem zásahu veřejného subjektu tedy nebylo poskytnout zvýhodnění, které by mohlo představovat dodatečnou zátěž pro stát.
In Pearle, moreover, the beneficiaries of the measure were also the sole contributors of the resources used, so that the intervention of the public body did not tend to create an advantage which would constitute an additional burden on the State.
V předmětném případě nenesou příjemci žádnou finanční zátěž spojenou s poplatkem; tu nesou pouze odběratelé elektrické energie.
In the case at hand, the beneficiaries do not bear the financial burden of the levy, which rests solely on electricity consumers.
Proto se judikatury ve věci Pearle nelze platně dovolávat, a to bez ohledu na případnou opodstatněnost uvedených argumentů, pokud jde o úlohu pouhého účetního zprostředkovatele, kterou měla vyrovnávací pokladna.
Thus the Pearle judgment cannot validly be relied upon irrespective of whether merit can be found in the argument that the Equalisation Fund is a mere accounting intermediary.
Pokud jde o vyrovnávací pokladnu, Komise uvádí, že podle ustálené judikatury „nelze rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta přímo státem a kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu určeného nebo zřízeného státem“ [45].
Turning now to the Equalisation Fund itself, the Commission points out that, according to settled case-law, no distinction should be made between cases where the aid is granted directly by the State and cases where it is granted by a public or private body designated or established by the State [45].
V důsledku toho není pro uplatňování pravidel pro státní podpory rozhodující, zda má vyrovnávací pokladna postavení veřejného nebo soukromého subjektu.
Thus the public or private status of the Equalisation Fund is not a determining factor for the purpose of applying the State aid rules.
Skutečnost, že je vyrovnávací pokladna veřejným subjektem, nevede automaticky k uplatnění článku 107 SFEU [46]; stejně tak zásah soukromého subjektu sám o sobě uplatnění tohoto článku nevylučuje.
The fact that the Equalisation Fund is a public body does not automatically mean that Article 107 TFEU is applicable [46]; similarly, the intervention of a private body would not in itself preclude application of that Article.
Analýza se nicméně nemůže omezit pouze na pravomoci, které jsou svěřeny vyrovnávací pokladně z titulu jejího postavení veřejného subjektu.
However, the analysis cannot be limited to the powers of the Equalisation Fund in its capacity as a public body.
Je třeba stanovit, zda obecněji stát, ať přímo nebo prostřednictvím jiného subjektu, který určí, může vykonávat kontrolu nad finančními prostředky použitými k financování sazby.
What has to be ascertained, rather, is the more general question whether the State, either directly or through any other body designated by it, can exercise control over the funds used to finance the tariff.
Stejné ověření by bylo nutné, pokud by vyrovnávací pokladna byla soukromým subjektem.
The same test would have to be applied if the Equalisation Fund were a private body.
V rozsudku, který byl nedávno vynesen ve věci Essent, [47] Soudní dvůr rozhodl v této otázce s konečnou platností.
The recent judgment of the Court of Justice in the Essent [47] case provides definitive guidance on this point.
Ve věci Essent Nizozemsko zákonem zavedlo příplatek k sazbám za elektrickou energii.
In Essent, the Netherlands had introduced by law a surcharge on electricity prices.
Tento příplatek platili odběratelé elektřiny provozovatelům elektrické sítě, kteří pak odpovídající částky poukazovali určené společnosti SEP, jež neměla žádnou diskreční pravomoc pro správu finančních prostředků a prováděla svou činnost pod přísným dohledem orgánů.
The surcharge was paid by electricity consumers to network operators, which in turn transferred the monies to a designated company, SEP. SEP had no discretion in the management of the funds and operated under close control by the authorities.
Soud dospěl k závěru, že výnosy z tohoto příplatku představovaly státní prostředky, neboť příplatek k ceně elektřiny byl uložen vnitrostátním zákonem, a proto představoval zátěž; společnost SEP neměla právo používat výnos z tohoto příplatku na jiné účely, než stanovil zákon, takže prostředky zůstávaly pod veřejnou kontrolou a vnitrostátní orgány s nimi mohly nakládat.
The Court came to the conclusion that the proceeds of the surcharge constituted State resources, because the surcharge on the price of electricity was imposed by national law, and therefore constituted a charge, and SEP was not entitled to use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by the law, so that the monies remained under public control and were thus available to the national authorities.
Soud rozhodl, že tyto skutečnosti jsou dostačující k tomu, aby dotčené prostředky prohlásil za státní prostředky.
The Court considered that this was sufficient for such monies to be characterised as State resources.
Příplatek k sazbě sloužící k financování sporných sazeb je uložen zákonem, stejně jako ve věci Essent.
The surcharge on the electricity price used to finance the tariffs at issue here is imposed, as in Essent, by law.
Vyrovnávací pokladna má stejnou funkci jako společnost SEP v tom smyslu, že soustřeďuje a spravuje výnos z parafiskálního poplatku a podléhá stejným omezením, neboť obdržené finanční prostředky nemůže použít pro jiné než zákonem stanovené účely (financování režimů zvýhodněných sazeb).
The Equalisation Fund plays the same role as SEP, as it centralises and manages the proceeds of the parafiscal charge, and is subject to the same constraints, as it cannot use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by law (the financing of preferential tariffs).
Stát je schopen kontrolovat a řídit využívání prostředků: vyrovnávací pokladna vykonává svou účetní činnost podle přesných pokynů úřadu AEEG, který jedná v rámci svých statutárních pravomocí a/nebo při provádění vnitrostátních právních předpisů.
The State is in a position to control and orient the use of the resources: the Equalisation Fund discharges its accounting functions on precise instructions from the AEEG, which acts within its statutory regulatory powers and/or in implementation of national legislation.
Prostředky spravované vyrovnávací pokladnou jsou tedy neustále pod veřejnou kontrolou.
Thus the resources handled by the Equalisation Fund remain under public control at all times.
Tato analýza se řídí stejnou logikou, jakou Komise rozvinula ve svém rozhodnutí ohledně italského případu [48] „uvízlých nákladů v odvětví elektroenergetiky“, ve kterém označila finanční prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
This analysis is consistent with the Commission’s decision in the Italian stranded costs case, in which it classified as State resources the monies administered by the Equalisation Fund in the A6 account [48].
Skutečnost, že prostředky spravované vyrovnávací pokladnou představují veřejné prostředky, byla potvrzena judikaturou Soudu prvního stupně ve věci Iride. [49]
The classification as State resources of the monies administered by the Equalisation Fund was borne out in the judgment of the Court of First Instance in the Iride case [49].
Nejvyšší kasační soud již ve svém rozsudku č. 11632/03 ze dne 3. dubna 2003 dospěl k závěru, že vyrovnávací pokladna nemá právní subjektivitu, kterou by se odlišovala od italského státu, a že za vlastníka částek poukázaných vyrovnávací pokladně, i když pocházejí od soukromých osob a jsou určeny soukromým podnikům, musí být považován právě italský stát.
Italy’s Supreme Court of Cassation had already ruled that the legal personality of the Equalisation Fund was not separate from that of the Italian State, and that the monies transferred to the Equalisation Fund should be considered State property, even if they derived from private entities and were intended for private undertakings (judgment No 11632/03 of 3 April 2003).
Ve věci Iride podaly žalobkyně Iride Spa a Iride Energia Spa k Soudu prvního stupně žalobu proti rozhodnutí Komise, které označilo prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
In the Iride case, the applicants, Iride SpA and Iride Energia SpA, brought an action in the Court of First Instance challenging a decision whereby the Commission had categorised as State resources the sums administered by the Equalisation Fund in the A6 account.
Argumenty, které žalobkyně uváděly, byly velmi podobné.
The arguments put forward by the applicants were very similar.
Obě společnosti napadly podstatu rozsudku Nejvyššího kasačního soudu, přičemž tvrdily, že vyrovnávací pokladna plní funkci pouhého účetního prostředníka mezi soukromými osobami, které mají povinnost k peněžitému plnění, a příjemci vybraných částek, což jí ani na krátkou dobu neumožňuje nakládat s vloženými částkami.
They disputed the substance of the Court of Cassation’s ruling, contending that the role of the Equalisation Fund was merely that of an accounting intermediary between private citizens subject to a financial obligation and the beneficiaries of the sums concerned, a role which did not allow the Equalisation Fund to make use of the monies deposited even for a short period of time.
Žalobkyně se rovněž dovolávaly použitelnosti judikatury ve věci PreussenElektra.
The applicants also claimed that the case-law developed in PreussenElektra was applicable.
Soud zdůraznil, že mu nepřísluší zpochybňovat výklad italských právních předpisů, který podal Nejvyšší kasační soud, a následně potvrdil, že částky uložené na účtu A6 vyrovnávací pokladny musí být kvalifikovány jako státní prostředky nejen proto, že jsou ve vlastnictví státu, ale také proto, že jsou neustále pod jeho kontrolou. [50]
The Court of First Instance, after pointing out that it had no jurisdiction to review the interpretation of Italian legislation by the Court of Cassation, confirmed that the monies held in the Equalisation Fund’s A6 account were to be classified as State resources, because, in addition to being State property, they were under constant State control [50].
Může však být logicky uplatněn i na složku A4, ze které je financována sporná sazba.
It can, however, logically be extended to the A4 component, which finances the disputed tariffs.
Rozsudek Kasačního soudu vycházel z analýzy právní subjektivity vyrovnávací pokladny, a proto se závěr, podle nějž jsou předmětné částky ve vlastnictví státu, vztahuje na všechny částky uložené u vyrovnávací pokladny.
The judgment of the Court of Cassation was based on an analysis of the legal personality of the Equalisation Fund, and its finding with respect to State property therefore applies to all of the monies deposited with the Equalisation Fund.
Mezi účtem A6 a složkou A4 není žádný rozdíl, s výjimkou určení prostředků (platba uvízlých nákladů z účtu A6 a zvýhodněné sazby ze složky A4).
There is no difference between the A6 account and the A4 component other than the purpose to which the resources are put (covering stranded costs in the case of the A6 account, and financing preferential tariffs in the case of the A4 component).
Proto musí být částky poukázané příjemcům ze Sardinie ze složky A4 rovněž kvalifikovány jako veřejné prostředky.
The sums transferred to the Sardinian beneficiaries from the A4 component must therefore also be categorised as State resources.
Kromě toho, že jsou sporné sazby financovány z veřejných prostředků, jsou také přičitatelné státu [51], neboť právním základem tohoto opatření jsou vnitrostátní právní předpisy, nařízení a rozhodnutí úřadu AEEG jakožto veřejného subjektu v rámci výkonu jeho funkce orgánu veřejné moci.
In addition to being financed by State resources, the disputed tariffs are imputable to the State, since the legal basis for the measures is laid down in national legislation and decrees and in the decisions taken by the AEEG, which is a public body, in the exercise of its public authority functions [51].
Pokud jde o vliv opatření na obchod v Unii a z něj vyplývající narušení hospodářské soutěže, není pochyb o tom, že dotčené trhy (olovo, zinek, stříbro, hliník a výroba chloru a alkalických hydroxidů) jsou plně otevřeny hospodářské soutěži.
As regards the effect of the measures on trade between Member States and the ensuing distortion of competition, it is undisputed that the markets concerned (lead, zinc, silver, aluminium and chlorine/soda) are fully open to competition.
Tato úvaha by již sama o sobě byla dostačující k tomu, abychom se domnívali, že sazby mají na obchod v Unii vliv.
This by itself is enough to establish that the tariffs have an effect on intra-Union trade.
Komise přesto přihlédla k argumentům příjemců a Itálie, že sazby v odvětví kovů (argumentace výslovně neuváděly odvětví výroby chloru) nemají žádný vliv na obchod a nenarušují hospodářskou soutěž, protože neexistují žádné skutečné obchodní toky mezi členskými státy; je nepravděpodobné, že takovéto obchodní toky vzniknou, a vzhledem k vlastnostem předmětného odvětví sazby nepoškozují konkurenty příjemců v Unii.
Nevertheless, the Commission has considered the argument advanced by the beneficiaries and by Italy that in the metals industry (the argument has not been put forward expressly in respect of chlorine) the tariffs have no effect on trade and do not distort competition because there are no actual trade flows between Member States; no such trade flows are likely to develop, and in view of the particular features of the industry the tariffs do not damage the beneficiaries’ competitors in the Union.
Je třeba připomenout, že v rozhodovací praxi Komise a judikatuře Soudního dvora nebyla neexistence skutečných obchodních toků nikdy přijata jako důkaz toho, že opatření podpory nemá na obchody uvnitř Unie žádný vliv.
In the Commission’s decisions and the judgments of the Court of Justice it has never been accepted that an absence of actual trade flows shows that an aid measure has no effect on intra-Union trade.
Soudní dvůr vždy prohlašoval, že podpora určitému podniku může ovlivňovat obchod mezi členskými státy a narušovat hospodářskou soutěž, i když se daný podnik obchodu uvnitř Unie sám neúčastní.
The Court has in fact consistently ruled that aid to an undertaking may be such as to affect trade between the Member States and distort competition even if the beneficiary undertaking does not participate in intra-Union trade itself.
Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může se tím vnitrostátní výroba udržet na stejné nebo vyšší úrovni s tím, že se o to sníží možnosti podniků usazených v jiných členských státech vyvážet své výrobky na trh onoho členského státu [52].
Where a Member State grants aid to an undertaking, domestic production may for that reason be maintained or increased, with the result that undertakings established in other Member States have less chance of exporting their products to the market in that Member State [52].
Kromě toho situace, která se vyznačuje poklesem výroby v Unii a zvýšením dovozů ze třetích zemí, s omezenými nebo neexistujícími obchodními toky mezi členskými státy, není neobvyklá: je dokonce typická pro odvětví, která trpí strukturálními problémy a/nebo jsou vystavena silnému konkurenčnímu tlaku.
Moreover, the pattern of decreasing EU production, increasing imports from non-Union countries, and limited or no trade flows between Member States is not unusual: indeed it is typical of industries which are experiencing structural difficulties or which are subject to high competitive pressure.
Tato odvětví jsou zvláště citlivá na opatření přijatá členskými státy za účelem zlepšení konkurenceschopnosti jejich domácího průmyslu.
Such industries are particularly sensitive to measures taken by Member States to improve the competitive position of their domestic industries.
Skutečnost, že nízký objem italské výroby hliníku, olova a stříbra není schopen ovlivnit referenční cenu, je nepodstatná.
The fact that production of zinc, lead and silver in Italy is too modest to affect the reference price is irrelevant.
Existence referenční ceny těchto kovů, kterou snadno neovlivní podmínky výroby v jediném členském státě, nevylučuje hospodářskou soutěž mezi podniky, které jsou usazeny v EHP a obchodují se svými výrobky na světovém trhu s kovy.
The fact that there is a reference price for these metals which is not easily influenced by conditions of production in a single Member State does not mean that there cannot be competition between undertakings based in the EEA and selling on the worldwide metal markets.
Je možné, že podpora poskytnutá příjemcům na Sardinii jim neumožní snížit světovou cenu jejich výrobků a vyřadit konkurenty z trhu a že ostatní výrobci v Unii budou moci pokračovat v činnosti tak dlouho, jak dlouho budou schopni se ziskem prodávat za světovou cenu.
It is conceivable that aid to the Sardinian beneficiaries will not enable them to reduce the world price for their products and squeeze competitors out of the market, and that other European producers may remain in business as long as they can sell profitably at the world price.
Zisky, které lze v Itálii díky zvýhodněné sazbě za elektrickou energii vytvářet, však celkově posilují konkurenceschopnost společností.
But the profits obtained in Italy thanks to the subsidised electricity tariffs strengthen the companies’ competitive position in a general sense.