natgillin/translations-raw huggingface dataset:
V tomto rozsudku Státní rada pouze odmítla vyhovět žádosti věřitele zaslané přímo ministrovi veřejných prací. Uplatnění záruky předpokládá stav platební neschopnosti, a nikoli to, že stát je povinen na pouhou žádost věřitele zaplatit dluh veřejné instituce.
In this judgment, the Council of State merely refused to grant an application brought by a creditor directly against the Minister for Public Works It found that a guarantee would come into play in the event of insolvency; a guarantee mechanism did not require the State to pay a debt of a publicly owned establishment whenever a creditor so requested.
Komise se odkazuje svou analýzu věci Camporolo v části 4.1.1 bodě A písm. b) podbodě 3) výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007.
The Commission refers to its analysis of the Campoloro case in section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
V případě nedostatečných aktiv veřejné instituce IFP po změně jejího právního postavení by se ale všichni její věřitelé ocitli v podobné situaci, nezávisle na datu vzniku jejich pohledávek, přičemž všech by se týkala neuplatnitelnost – v případě veřejné instituce IFP – řízení podle obecného práva ve věcech soudní vyrovnání a likvidace podniků v obtížích.
However, in the case of insufficient assets of the publicly owned establishment IFP subsequent to its change in legal form, all its creditors, irrespective of when their claim arose, would be in a comparable situation, all finding that the ordinary law relating to compulsory administration or winding up of undertakings in difficulty did not apply to the publicly owned establishment IFP.
Jak je vysvětleno v bodě A písm. b), všem věřitelům veřejné instituce IFP je zaručeno, že jejich pohledávka bude uhrazena.
All the creditors of the publicly owned establishment IFP would be assured of seeing their claims finally paid, as explained under point A(b).
Komise si v této souvislosti přeje upřesnit, že záruka, která je předmětem zkoumání, vyplývá z postavení EPIC veřejné instituce IFP, že se jedná o záruku zavazující stát a veřejnou instituci IFP (přičemž věřitelé IFP jsou pouze jejími nepřímými příjemci), že tato záruka se vztahuje nejen na úhradu jednotlivých pohledávek, ale rovněž na zachování existence veřejné instituce IFP a/nebo jejích povinností.
The Commission wishes to point out in this respect that the guarantee examined here derives from the EPIC status of the publicly owned establishment IFP, that this is a guarantee operating between the State and the publicly owned establishment IFP (the latter’s creditors being only indirect beneficiaries thereof), and that this guarantee covers not only the payment of individual claims, but also the continued existence of IFP or its obligations or both.
Rozsudek Tribunálu ze dne 26. června 2008, SIC v. Komise, T-442/03, Sb. rozh. 2008, s. II 1161, body 124–127.
General Court in Case T-442/03 SIC v Commission [2008] ECR II-1161, paragraphs 124-127.
Viz rovněž výše uvedené sdělení o zárukách.
See also the Guarantees Notice.
Zejména, nikoli během přeměny IFP, France Télécom, Gaz de France, EDF a ADP.
In particular, no such mechanism was set up at the time of the conversion of IFP, France Télécom, Gaz de France, EDF or ADP.
Podle francouzských orgánů nebylo na rozdíl od předchozí situace nezbytné, aby byla poskytnuta implicitní záruka na dluhy vzniklé správě pošt a telekomunikací, které byly převedeny na La Poste, pokud byla La Poste statutárně poskytnuta státní záruka.
Contrariwise, the French authorities argued that, if La Poste had enjoyed a State guarantee by virtue of its legal form, there would have been no need to give an express guarantee for the debts contracted by the old Administration of Posts and Telecommunications which were transferred to La Poste.
Což však učinil výnos ze dne 31. prosince 1990.
But, they argued, such a guarantee was in fact given, in an order dated 31 December 1990.
La responsabilité des AAI dotées de la personnalité morale: coup d'arrêt à l'idée de „garantie de l'État“ (Odpovědnost nezávislých správních orgánů s právní subjektivitou: skoncování s myšlenkou „státní záruky“), D. Labetoulle, RJEP/CJEG č 635, říjen 2006.
Labetoulle, ‘La responsabilité des AAI dotées de la personnalité morale: coup d’arrêt à l’idée de “garantie de l’Etat” ’, RJEP/CJEG No 635, October 2006.
V této souvislosti Komise rovněž odkazuje na část 4.1.1 bod A písm. b) podbod 3) výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007.
On this point, the Commission also refers to section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
Komise se odvolává na body odůvodnění 139 až 141 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007.
The Commission refers to recitals 139 to 141 of decision C 56/2007.
Následující část oznámení byla zveřejněna autory zprávy za rok 1995 (s. 219): „U příležitosti návrhu zákona o jednání státu při plánování hospodářského zotavení Crédit Lyonnais a Comptoir des Entrepreneurs Státní rada (…) usoudila, že bez výslovného zákonného ustanovení vyplyne státní záruka této instituci ze samotné povahy subjektu jakožto veřejné instituce“.
The following part of the memorandum was published in the annual report for 1995 (p. 219): ‘In connection with the draft law on State involvement in the recovery plans for Crédit Lyonnais and Comptoir des Entrepreneurs, the Council of State … took the view that there was a State guarantee for this establishment which derived without any express legislative provision from the very fact that it was a publicly owned establishment’.
Ve vysvětlovací zprávě přiložené k tomuto oznámení, přesněji v části 3, která zní „zkušenost s výzvami k plnění a judikatura Rady umožnily vylepšit určitý počet teoretických případů implicitní záruky, jejichž určení je důležité“, se uvádí, že „určité právní podmínky zahrnují konstrukčně odpovědnost jejich akcionářů, zejména veřejné obchodní společnosti (SNC) a GIE (dočasné sdružení podniků). V případě dvou posledně uvedených forem budou třetí osoby systematicky vyhledávat státního akcionáře. Je tomu tak i se zakládáním veřejných institucí a určitým nabýváním účasti v akciových společnostech“.
In an explanatory note attached to the memorandum, in part 3, under the heading ‘Experience of calls made on guarantees and the judgments of the Council have clarified a number of textbook cases of guarantees which need to be identified’, it is indicated that ‘Some legal forms by their structure entail a liability on the part of their shareholders; this is true in particular of [the forms of partnership known as] the société en nom collectif, or SNC, and the groupement momentané d’entreprises, or GIE. With these last two forms, third parties will always seek out the State shareholder. The same applies to the creation of publicly owned establishments and to some shareholdings in public limited companies’.
Znění platných právních dokumentů, zákon ze dne 16. července 1980, nařízení ze dne 20. května 2008, kterým se nahrazuje nařízení ze dne 12. května 1981, a oběžník ze dne 16. října 1989 byly připomenuty v popisné části tohoto rozhodnutí, která se týká daného opatření.
The section of this decision describing the measure explains the terms of the Law of 16 July 1980, the Decree of 20 May 2008 replacing the Decree of 12 May 1981, and the Circular of 16 October 1989.
Zákon ze 16. července 1980 stanoví toto: „pokud řídící orgán správního celku nebo instituce tyto zdroje neuvolnily nebo nevytvořily, (…) dozorčí orgán toto zajistí a v případě potřeby provede úhradu z moci úřední“.
The Law of 16 July 1980 provides that ‘if the decision-making body of the authority or establishment has not released or created the resources … the supervising authority shall do so, and if necessary shall issue a mandatory payment order’.
Nařízení ze dne 12. května 1981, které nařízení z roku 2008 v tomto bodě nemění, upřesňuje, že představitel státu nebo dozorčí orgán „v případě potřeby uvolní potřebné zdroje buď snížením úvěrů určených na jiné výdaje, nebo dosud nevyužitých, anebo navýšením zdrojů“.
The Decree of 12 May 1981, which on this point remains unchanged by the amending Decree of 2008, states that the representative of the State or the authority responsible for supervision ‘shall, as appropriate, release the necessary resources, either by reducing the appropriations allocated to other expenditures and still available, or by increasing resources’.
Komise se odkazuje na rozhodnutí C 56/2007, část 4.1.1.A.b.3.
The Commission refers to section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
Ve věci La Poste v oznámení zaslaném dne 27. října 2009 francouzské orgány popírají „nemožnost“ uvolnění vlastních zdrojů těmito dvěma argumenty: první argument týkající se tarifů, které používal podnik La Poste však není možné uplatnit na okolnosti tohoto případu, protože tarify veřejné instituce IFP nepodléhají, na rozdíl od tarifů La Poste, odvětvové regulaci.
In a memorandum submitted on 27 October 2009 in the postal case, the French authorities denied that it was ‘impossible’ to mobilise own capital and reserves, on the basis of two arguments: the first of these, however, related to the prices charged by La Poste, and cannot be transposed to the circumstances of the present case, since IFP’s prices, unlike those of La Poste, are not subject to sectoral regulation.
Komise se odkazuje na body 112 a 113 oznámení zaslaného francouzskými orgány dne 23. ledna 2008 ve věci La Poste.
The Commission refers to points 112 and 113 of the memorandum sent by the French authorities on 23 January 2008 in the postal case.
K dalšímu upřesnění stanoviska francouzských orgánů viz zejména oddíl 3.1.1.B písm. a) druhá odrážka výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007.
For further details on the position of the French authorities, see section 3.1.1.B(a)(2) of decision C 56/2007.
ESLP, 6. prosince 2006, Société de gestion du port de Campoloro a Société fermière de Campoloro v. Francie, č. 57516/00.
ECHR, Société de gestion du port de Campoloro and Société fermière de Campoloro v France, 6 December 2006, No 57516/00.
ESLP urovnal věc Campoloro tak, že státu připsal plnou výši dluhů obce Santa-Maria-Poggio vůči žalujícím společnostem.
In the Campoloro case the ECHR made the State liable for all of the sums owed to the applicant companies by the Commune of Santa-Maria-Poggio.
V rozsudku je uvedeno, že „[Francouzská vláda] má za to, že zpoždění řádného výkonu rozsudků způsobily pouze objektivní důvody týkající se výhradně faktické nemožnosti uvolnění dostatečných příjmů obce“; „Vláda má tudíž za to, že neprovedení vynesených rozsudků nevyplývá z vědomého odepření vnitrostátních orgánů, státu nebo obce konat. Chybějící prostředky nejsou záminkou, nýbrž skutečností způsobenou platební neschopností dlužnické právnické osoby“; „neplacení dluhu vyplývá výhradně z finančních potíží obce a tyto okolnosti zjevně nejsou takového druhu, aby zbavily správní celek jeho povinností, ani aby dovolily převést břemeno jejího dluhu na stát (Státní rada, obec Batz sur Mer, 25. září 1970). Ve vnitrostátním právu neexistuje žádný právní základ umožňující, aby stát zastoupil obec pro účely placení odškodného. Toto přenesení povinnosti se nemůže opírat ani o čl. 6 odst. 1 Úmluvy, neboť by takové řešení odporovalo samotnému pojmu právnické osoby, který předpokládá nezávislost, oddělené jmění“.
The judgment states that (Commission translation) ‘[The French Government] considers that only objective reasons concerned exclusively with its being materially impossible for the commune to release sufficient resources have delayed the complete enforcement of the judgments … The Government therefore maintains that the non-enforcement of the judgments given is not the result of a deliberate refusal to enforce them on the part of the national authorities, State or commune. The absence of funds is not a pretext, but a reality due to the insolvency of the debtor legal person … The non-payment of the debt is due entirely to the commune’s financial difficulties, and these circumstances do not appear to be such as either to release the authority from its obligations or to transfer the burden of its debt to the State (Council of State, commune of Batz-sur-Mer, 25 September 1970). There is no legal basis under national law for substituting the State for the commune where the payment of compensation is concerned. Nor can Article 6-1 of the Convention form the basis of any such substitution in so far as a solution of that kind would be contrary to the very concept of legal personality, which presupposes autonomy and a distinct set of assets’.
„Nemožnost prosadit provedení těchto rozsudků, v níž se ocitly zúčastněné strany, představuje zásah do jejich práva vlastnit majetek, které vychází z čl. 1 odst. 1 první věty Protokolu č. 1. Vláda neposkytla žádné odůvodnění tohoto zásahu a Soudní dvůr se domnívá, že nedostatek zdrojů neopravňuje k takovému jednání“.
(Commission translation) ‘The interested parties’ inability to have these judgments implemented constitutes interference with those parties’ property rights – interference such as is referred to in the first sentence of the first paragraph of Article 1 of Protocol No 1.
„Soudní dvůr má úhrnem za to, že žalující společnosti byly zatíženy a dosud jsou zatíženy zvláštním a přílišným břemenem z důvodu nezaplacení částek, které jim náležely z provedení výše uvedených rozsudků ze dne 10. července 1992. Došlo tím k porušení článku 1 Protokolu č. 1“.
The Government has provided no justification at all for such interference, and the Court considers that lack of resources cannot legitimise the omission concerned … In sum, the Court considers that the applicant companies have been, and are still, subject to a huge and special burden due to the non-payment of the sums from which they should have benefited in implementation of the aforesaid judgments dated 10 July 1992. There has therefore been a breach of Article 1 of Protocol No 1’.
„S ohledem na předcházející má Soudní dvůr za to, že žalovanému státu přísluší, aby žalujícím stranám nebo v případě potřeby jejich právním nástupcům zajistil zaplacení pohledávek včetně úroků, které jim náleží od rozsudků správního soudu v Bastii ze dne 10. července 1992 (ibidem) až do dne vynesení tohoto rozsudku“.
(Commission translation) ‘In view of the above, the Court holds that it is for the defendant State to pay the applicants or, if appropriate, their legal successors, the sums (including interest) due to them as from the delivery, on 10 July 1992, of the judgments of the Bastia administrative tribunal (ibid.) until the day on which this judgment is given’.
Komise zdůrazňuje, že výrazy, které použil ESLP, neobsahují případnou odpovědnost státu, avšak soudí, že stát je povinen „zajistit“ úhradu.
The Commission wishes to emphasise that the terms used by the ECHR do not refer to a possible liability on the part of the State but hold that it is the responsibility of the State to ‘ensure’ that payment is made.
Uvedené výrazy vycházejí spíše ze záruky, než z odpovědnosti.
Such terms relate more to the concept of a guarantee than to that of liability.
Právní mechanismus vnitrostátního práva lze tedy vykládat jako implicitní záruku.
A judicial mechanism under national law can therefore be interpreted as an implied guarantee.
ESLP, 13. května 1980, Artico v. Italie, série A no 37: ESLP rozhodl, že pokud lze neplnění přičíst jiné osobě než státu, je tento stát jako dlužník ze záruky podle čl. 6 odst. 1 povinen jednat tak, aby zajistil žalující straně faktické požívání práva, které jí tento článek přiznává.
ECHR, Artico v Italy, 13 May 1980, Series A, No 37: The ECHR decided that, where a failure to act was imputable to an entity other than the State, it was for the State, as giver of the guarantee provided for in Article 6-1, to act in such a way that the applicant in practice enjoyed the right conferred on him by that Article.
ESLP, 19. března 1997, Bourdov v. Russie, no 59498/00: Soud také rozhodl, že „státní orgán nemůže neuhradit svůj dluh pod záminkou chybějících prostředků“.
ECHR, Bourdov v Russia, 19 March 1997, No 59498/00: Here too the Court held that an authority of the State could not use lack of resources as a pretext for not honouring its debt.
Komise odkazuje zejména na své úvahy v rozhodnutí C 56/2007 o tom, jaký vliv na odpovědnost státu má pohlcení jiného subjektu veřejnou institucí, na kterou by na základě téže události přešly jeho práva a povinnosti.
The Commission refers in particular to its arguments presented in decision C 56/2007 relating to the effect on State liability of the absorption by a publicly owned establishment of another structure, the rights and obligations of which are transferred to it at the same time.
Kdyby měla následně splácet dluhy této organizace vůči třetí osobě, žádná smlouva ani žádný právní dokument by nestanovil, že stát neručí za splacení dluhů této instituce vůči věřitelům přejaté organizace, neboť nikdo to nemohl předpokládat.
If it were subsequently to meet that structure’s debts towards a third party, no contract or other legal document would have laid down that the State was not required to pay the debts of this publicly owned establishment towards creditors of the absorbed structure, since such a situation could not have been foreseen ex ante.
Veřejná instituce IFP se tak prostřednictvím mechanismu přeměny (spojení, pohlcení) určitých organizací ve veřejném sektoru může stát dlužníkem třetích osob, aniž by bylo možno smluvně stanovit omezení státní záruky.
Thus, through a mechanism (such as merger or absorption) for converting certain public sector structures, the publicly owned establishment IFP could acquire debts towards third parties, without its being possible contractually to provide in advance for a limitation of the guarantee on the part of the State.
Jak se ukáže v oddílu B této části, věřitel veřejné instituce IFP, který by nemohl uspokojit svou individuální pohledávku prostřednictvím žádosti o její exekuční vymožení, by mohl stále ještě doufat, že jeho pohledávka bude uhrazena v rámci celkového vyrovnání veřejné instituce IFP, které bude financovat stát.
As will be shown in section B of this part, a creditor of IFP who had not been able to have his individual claim met by requesting payment could always hope to obtain payment within the framework of an overall State-financed restructuring of the publicly owned establishment IFP.
Možno uvést též příklad fiktivního bydliště nebo de facto státních úředníků ve veřejném právu, jejichž rozhodnutí mohou zůstat zákonná. Výhodou této teorie je, že umožňuje podat důkaz existence právního atributu nebo právního účinku, pokud žádný právní předpis nepotvrzuje výslovně a jasně jeho existenci.
This theory has the advantage of making it easier to demonstrate the existence of a legal attribute or legal effect not expressly and explicitly affirmed by any legislation.
Rozlišení provedené na základě práce S. Carpi-Petit, Les successions en droit administratif (PUR, 2006.)
Distinction drawn on the basis of the arguments in the thesis of S. Carpi-Petit, Les successions en droit administratif, PUR, 2006.
Pokud je Komisi známo, neexistuje žádný příklad, kdy by dokument shledával zánik dluhů.
To the Commission’s knowledge, there are no instances of legal texts envisaging the extinction of the debts.
Podle Cornuova právnického slovníku je jmění „souhrn majetku a závazků téže osoby (to znamená jejích peněžně ocenitelných práv a povinností)“.
According to Cornu’s Vocabulaire juridique, by ‘assets’ ( patrimoine) is meant a ‘collection of the property and obligations of one and the same person (that is to say of his duties and charges assessable in monetary terms)’.
Expert Komise ve věci La Poste se odvolává na jediný známý příklad veřejné instituce, jejíž doba trvání uplynula: likvidace tématické univerzity v městě Agen (vyhláška z 15. července 2002, Sb. zák. z 23. července 2002).
The Commission expert in the postal case refers to the only known example of a publicly owned establishment which reached the end of its life: the winding up of the Université thématique d’Agen (Decree of 15 July 2002, Journal Officielle de la République Française, 23 July 2002).
Viz bod odůvodnění 25 (třetí odrážka) a bod odůvodnění 45 a poznámka pod čarou 20.
See recitals 25 (third indent) and 45, and footnote 20.
Rozsudek Tribunálu, spojené věci T-204/97 a T-270/97, EPAC v. Komise, Sb. rozh. -2000, s. II 2267, body 80 a 81.
General Court, Joined Cases T-204/97 and T-270/97 EPAC v Commission [2000] ECR II-2267, paragraphs 80 and 81.
Bod 7.1 rozhodnutí C 51/2005.
Section 7.1 of decision C 51/2005.
Články 3-1 písm. c) smlouvy o aplikovaném výzkumu mezi veřejnou institucí IFP a společností Axens a smlouva o aplikovaném výzkumu mezi veřejnou institucí IFP a společností Prosernat, článek III odst. 2 smlouvy mezi veřejnou institucí IFP a společností Beicip-Franlab.
Articles 3-1, c) of the industrial research agreement between IFP and Axens and the industrial research agreement between IFP and Prosernat, and Article III.2 of the agreement between IFP and Beicip-Franlab.
Je třeba připomenout, že článek 2 zákona z 25. ledna 1985, který se stal článkem L. 620-2 obchodního zákoníku, stanoví, že: „Soudní vyrovnání a soudní likvidace se vztahují na každého obchodníka, na každou osobu zapsanou v živnostenském rejstříku, na každého zemědělce a na všechny právnické osoby soukromého práva.“ (podtržení vloženo.)
It may be worth recalling that Article 2 of the Law of 25 January 1985, which has become Article L. 620-2 of the Commercial Code, provides that: ‘Administration and winding-up procedures shall apply to traders, persons registered with the craftsmen’s register, farmers and legal persons governed by private law’ (emphasis added).
Viz článek L. 640-1 odst. 1 obchodního zákoníku.
Cf. Article L. 640-1, subparagraph 1 of the Commercial Code.
Zjednodušené řízení ustanovené zákonem z 26. července 2005 se zřejmě nevztahuje na dceřiné společnosti Axens, Beicip-Franlab a Prosernat.
The simplified procedure introduced by the Law of 26 July 2005 would not be applicable to the subsidiaries Axens, Beicip-Franlab and Prosernat.
Jak se totiž upřesňuje v článku L.641-2 obchodního zákoníku, toto zjednodušené řízení se použije, když majetek dlužníka nezahrnuje nemovitý majetek, když podnik nezaměstnával více než pět zaměstnanců v průběhu šesti měsíců před zahájením řízení a když se obrat podniku bez daní rovná nebo je nižší než 750000 EUR. V případě soudní likvidace by tyto dceřiné společnosti tedy podléhaly řízení podle „obecného práva“, které je shrnuto v bodech odůvodnění 143 a 144.
As specified in Article L. 641-2 of the Commercial Code, this simplified procedure is applicable if the debtor’s assets include no immovable property, if the enterprise has employed no more than five employees during the six months prior to the commencement of the proceedings and if its turnover excluding tax is no more than EUR 750000. In the case of compulsory winding up, these subsidiaries would therefore be subject to the ordinary-law procedure, which is summarised in recitals 143 and 144.
Viz článek L. 640-4 obchodního zákoníku.
Cf. Article L. 640-4 of the Commercial Code.
Viz článek L. 640-1 obchodního zákoníku.
Cf. Article L. 640-1 of the Commercial Code.
Viz článek L. 641-1 ve spojení s odst. 2 obchodního zákoníku.
Cf. Article L. 641-1, second subparagraph, of the Commercial Code.
Viz článek L. 641-4 ve spojení s odst. 1 obchodního zákoníku.
Cf. Article L. 641-4, first subparagraph, of the Commercial Code.
Druhý odstavec téhož článku upřesňuje, že na pohledávky na základě úpisu (to znamená pohledávky, na které se neposkytuje žádná zvláštní záruka) se v zásadě nevztahuje audit, pokud se ukáže, že majetek v plné míře pohltí soudní poplatky a přednostní pohledávky.
The second subparagraph of the same Article specifies that unsecured claims (i.e. those not covered by any particular guarantee) are not verified in principle if it is clear that the proceeds of the asset sales will be totally absorbed by legal fees and preferential claims.