natgillin/translations-raw huggingface dataset:
V době špičky se veškerá vyrobená elektrická energie (včetně energie vyrobené elektrárnami pokrývajícími základní výkon) prodává mnohem dráž, neboť cenu určuje mezní elektrárna s vyšším průměrným přínosem (mid-merit) neboli špičková elektrárna [68].
At peak times, all electricity generated (including that by baseload plants) is sold at a much higher price, since it will be set by a marginal plant which is a mid-merit or peak plant [68].
Alcoa nespotřebovává elektrickou energii pouze v době mimo špičku, ale nepřetržitě 24 hodin denně.
Alcoa consumes electricity not only during off-peak hours but 24 hours a day.
Proto by cena věrohodně odpovídající situaci plně konkurenčního trhu měla vycházet z váženého průměru cen, který by zohledňoval jak nízké ceny mimo špičku tak vysoké ceny ve špičce.
Therefore, a representative price that would reflect perfect competition plausibly would have to be a time-weighted average. This average should include some elements of low prices for baseload times but also some elements of high prices for peak times.
Na Sardinii, kde není k dispozici zemní plyn, určují cenu po 80 % roku uhelné elektrárny a po zbývajících 20 % roku elektrárny naftové.
In Sardinia, where no gas is available, coal-fired plants are price-setting for 80 % of the year, whereas oil-fired plants are price-setting for the remaining 20 % of the year.
I kdybychom použili přinejmenším hypotetické odhady společnosti Alcoa, pokud jde o mezní náklady na výrobu elektrické energie z uhlí (20 EUR/MWh) a z nafty (60 EUR/MWh), vážený průměr nákladů by byl blíže 28 EUR/MWh, což je více než 26 EUR/MWh, které platí v současné době.
Even using Alcoa’s very conservative estimates of marginal costs for coal (EUR 20/MWh) and oil (EUR 60/MWh) a time-weighted average would be in the region of EUR 28/MWh, which is higher than the EUR 26/MWh Alcoa is currently paying.
Komise se proto domnívá, že alespoň v případě Sardinie je sazba společnosti Alcoa nižší než mezní výrobní náklady výrobců elektrické energie, takže nesplňuje kritéria Alumix, i kdyby byla v tomto případě použitelná.
Therefore, the Commission considers that, at least for Sardinia, the Alcoa tariff is below the marginal production costs of electricity generators, and that it would not, in any event, comply with the Alumix criteria, supposing — which is denied — that they were relevant.
Alcoa a Itálie tvrdí, že Komise se mýlí, navrhuje-li použít průměrné ceny na burze IPEX jako ukazatele tržní ceny, kterou velcí průmysloví spotřebitelé obvykle platí v dotčených regionech (viz 83. bod odůvodnění).
Alcoa and Italy contend that the Commission is wrong in proposing to use average IPEX prices as a proxy for the market price that large industrial customers would normally pay in the regions concerned (see recital 83).
Komise poukazovala na to, že rozdíly mezi průměrnými cenami v jednotlivých regionech na burze IPEX by mohly odpovídat rozdílům v cenách dohodnutých dvoustrannými smlouvami.
The Commission suggested that differences in average IPEX prices between regions could be representative of differences in bilateral prices.
Přesněji řečeno Komise nikdy nenaznačovala, že průměrné ceny na burze IPEX by mohly sloužit jako odhad tržní ceny, které Alcoa mohla získat.
By contrast, the Commission never suggested that average IPEX prices could be a proxy for the market price Alcoa might have obtained.
V tomto případě totiž není třeba používat odhad.
In the case at hand it is not necessary to resort to a proxy.
Alcoa uzavřela smlouvu se společností ENEL na nominální cenu, která podle dostupných informací přibližně odpovídala standardní sazbě účtované touto společností za dodávky elektrické energie na hladině vysokého napětí.
Alcoa established a contract with ENEL at a nominal price roughly equivalent, according to available information, to the standard tariff charged by ENEL for high voltage consumption sites.
Právě na základě této smlouvy je třeba posoudit, zda a nakolik byla společnost zvýhodněna.
This contract is the benchmark against which to assess and quantify the advantage enjoyed by the company.
Závěrem lze konstatovat, že sazba snižuje náklady vyplývající ze smlouvy uzavřené s ENEL, které by měly za normálních okolností zatěžovat rozpočet společnosti, a proto v souladu s ustálenou judikaturou opatření poskytuje hospodářskou výhodu společnosti Alcoa [69].
In conclusion, the tariff mitigates the charges which arise from the contract and which should normally be included in the company’s budget, and therefore, in line with well-established case-law, the measure confers an economic advantage on Alcoa [69].
Komise je toho názoru, že tato výhoda spočívá v kompenzačních příspěvcích, vyplácených vyrovnávací pokladnou, které pokrývají rozdíl mezi smluvní cenou a zvýhodněnou sazbou.
The Commission considers that the advantage equals the compensatory contributions paid out by the Equalisation Fund, covering the difference between the contractual price and the preferential price.
Tento závěr platí pro obě hutě společnosti Alcoa, které se nacházejí na Sardinii a v Benátsku.
This conclusion holds for Alcoa’s two smelters in Sardinia and Veneto.
Zvýhodněná sazba za elektrickou energii byla přiznána výhradně společnosti Alcoa a proto výhoda, kterou poskytuje, je selektivní.
Since preferential electricity tariffs in Italy are granted exclusively to Alcoa and a few other undertakings located in Sardinia, the advantage they confer is a selective one.
Státní prostředky a přičitatelnost státu
State resources and imputability to the State
Podle ustálené judikatury může být výhoda definována jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES pouze tehdy, pokud je přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků [70] a lze ji přičíst státu [71].
It is settled case-law that an advantage can be qualified as State aid under Article 87(1) of the EC Treaty only if it is granted directly or indirectly through State resources [70] and is imputable to the State [71].
Jak je uvedeno v 43. bodě odůvodnění, předmětná sazba je financována z parafiskálního poplatku odpovídajícího složce A4 sazby za elektrickou energii, který dostává vyrovnávací pokladna.
As described in recital 43 the tariff under challenge is financed by means of a parafiscal charge collected by the Equalisation Fund via the A4 component of the electricity tariff.
Tento poplatek je povinný, neboť je uložen rozhodnutími AEEG, kterými jsou prováděny vnitrostátní právní předpisy.
This charge is obligatory, being imposed by means of decision of the AEEG implementing national legislation.
Vyrovnávací pokladna je veřejný subjekt zřízený zákonem, který vykonává své úkoly podle přesných pokynů uvedených v rozhodnutích AEEG.
The Equalisation Fund is a public body established by law, which carries out its functions on the basis of precise instructions laid down in the decisions of the AEEG.
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že příjmy z poplatku, který je podle vnitrostátního práva povinný a je odváděn zákonem zřízenému veřejnému subjektu, představují státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy, jsou-li určeny k financování opatření, které splňuje ostatní kritéria stanovená v uvedeném článku [72].
It is also settled case-law that the yield of a levy which is obligatory under national law and is paid to a body established by law constitutes State resources within the meaning of Article 87(1) of the Treaty when it is earmarked for the funding of a measure which fulfils the other criteria of that Article [72].
Itálie a Alcoa se na podporu svého výkladu, podle nějž předmětné opatření není financováno ze státních prostředků, dovolávají rozsudků ve věci PreussenElektra [73]a Pearle [74].
Italy and Alcoa rely on the judgments in PreussenElektra [73] and Pearle [74] to substantiate the thesis that the measure at hand is not financed through State resources.
Dle jejich tvrzení jsou finanční prostředky potřebné k financování sazeb převáděny od soukromých osob (spotřebitelů elektrické energie) na soukromou osobu (Alcoa), přičemž zásah státu se omezuje na přijetí zákona, který stanoví povinnost platby požadovaných částek, přičemž stát nemá jakoukoli diskreční pravomoc těmito finančními prostředky disponovat, s výjimkou pravomoci uplatňovat režim stanovený zákonem.
Both parties claim that the funds required to finance the tariff are transferred by private entities (electricity consumers) to a private entity (Alcoa), the role of the State being confined to the adoption of a law mandating payment of the required sums, with no discretion to dispose of the funds other than in the implementation of the statutory scheme.
Itálie a Alcoa tvrdí zejména, že vyrovnávací pokladna nemá právo s těmito finančními prostředky jakkoli nakládat a jednoduše plní funkci účetního zprostředkovatele.
In particular, according to Italy and Alcoa, the Equalisation Fund cannot exercise any control over the funds and is merely an accounting intermediary.
Ve věci PreussenElektra Soudní dvůr rozhodl, že povinnost soukromých provozovatelů rozvodných sítí elektrické energie nakupovat energii vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší než skutečná hospodářská hodnota tohoto druhu energie, nepředstavuje státní podporu z toho důvodu, že opatření nezahrnuje žádný přímý nebo nepřímý převod státních prostředků.
In the PreussenElektra case, the Court considered that a purchase obligation imposed on private electricity supply undertakings to purchase electricity from renewable sources at minimum prices higher than the real economic value of that type of electricity did not constitute State aid because the measure did not involve any direct or indirect transfer of State resources.
Z pohlednu Itálie a společnosti Alcoa je tento případ obdobný jako věc PreussenElektra v tom, že prostředky jsou stejným způsobem převáděny ze soukromých osob (spotřebitelů elektrické energie) na soukromou osobu (Alcoa), a že stát nevykonává žádnou kontrolu nad dotčenými prostředky.
According to Italy and Alcoa, the present case is comparable to PreussenElektra in that the funds are also transferred from private entities (electricity consumers) to a private entity (Alcoa), with the State exercising no control over the resources in question.
Komise poznamenává, že ve věci PreussenElektra byly prostředky k financování opatření poskytnuty výrobcům energie z obnovitelných zdrojů přímo provozovateli rozvodných sítí, aniž by jejich převod zprostředkovával veřejný subjekt.
The Commission recalls that, in PreussenElektra, the resources required to finance the measure were provided directly by the electricity suppliers to the producers of renewable energies without transiting through any public body.
V rámci tohoto systému nebyly převáděné částky skutečně nikdy k dispozici orgánům členského státu.
Within that system, the sums to be transferred could never be at the disposal of the Member State’s authorities.
V předmětném případě se však částky před vyplacením konečnému příjemci převáděly prostřednictvím vyrovnávací pokladny, která je veřejným subjektem.
In the case at hand, however, the monies transit through a public body, the Equalisation Fund, before being channelled to the final beneficiary.
Judikatura ve věci PreussenElektra tedy spadá do jiného skutkového rámce a nemá význam ve vztahu k předmětnému případu.
Therefore, the PreussenElektra case-law addresses different factual circumstances and is not relevant to the present case.
Judikatura ve věci Pearle poskytuje vodítka, která s předmětným případem souvisejí více.
The judgment in Pearle provides guidance of more direct relevance to this case.
Výklad Komise se však liší od výkladu Itálie a společnosti Alcoa.
However, the Commission’s interpretation of it differs from that put forward by Italy and Alcoa.
V rozsudku ve věci Pearle Soudní dvůr dospěl k závěru, že za určitých zvláštních okolností nejsou příjmy z poplatků, které jsou převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, státními prostředky.
In Pearle, the Court found that, under certain specific conditions, the resources of a levy which transit through a public body do not constitute State resources.
V této věci byla opatření plně financována hospodářským odvětvím pouze z jeho podnětu.
In Pearle, the measures were financed entirely by an economic sector at the sole initiative of that sector.
Finanční prostředky pocházely z parafiskálních poplatků, které byly převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, který s nimi nemohl v žádném okamžiku nakládat.
The monies were collected via a parafiscal levy transiting through a public body which could not, at any time, dispose of the funds.
Strany, které poplatky odváděly, byly navíc příjemci daného opatření.
In addition, there was a correspondence between the entities which paid the levy and those which received the benefits of the measure.
Itálie a Alcoa se domnívají, že klíčové kritérium ve věci Pearle spočívá v určení, zda stát měl právo použít prostředky na jiné účely než na uplatňování zákonem stanoveného režimu.
Italy and Alcoa consider that the key criterion in Pearle is whether the State has a right to dispose of the funds otherwise than in implementation of the statutory scheme.
Tvrdí, že vyrovnávací pokladna nemá žádnou diskreční pravomoc, pokud jde o přidělení finančních prostředků, které jsou určeny k financování sazby, a nemohou v žádném okamžiku spadat „do oblasti veřejných financí“.
They contend that the Equalisation Fund does not have any discretion in the disbursement of the funds, which are earmarked for the financing of the tariffs and never come within ‘the perimeter of public finance’.
Z jejich pohledu tedy stát nemůže s těmito prostředky volně nakládat, a proto nepředstavují státní prostředky.
Therefore, according to Italy and Alcoa, the State cannot freely dispose of the funds, which consequently do not constitute State resources.
Předem je třeba poznamenat, že i když lze určitým kritériím ve věci Pearle objektivně přisoudit větší význam než jiným, žádné z nich nelze považovat za „zásadní kritérium“.
As a preliminary remark, it should be pointed out that, while some of the Pearle criteria may be subjectively viewed as more central than others, there is no such thing as a ‘key criterion’ in Pearle.
Podmínky uvedené v rozsudku jsou kumulativní.
The conditions enumerated in the judgment are cumulative.
To je také výklad Soudu prvního stupně uvedený v rozsudku ve věci Earl Salvat [75], kdy tento soud posuzoval daňový poplatek napadený v rámci této věci z hlediska jednotlivých kritérií Pearle.
This is also the interpretation given by the Court of First Instance in Earl Salvat [75], where it examined a parafiscal levy challenged in that case in the light of each and every one of the Pearle criteria.
Komise před tím, než přezkoumala úlohu vyrovnávací pokladny ověřila, zda byla splněna ostatní kritéria uvedená ve věci Pearle.
Before examining the role played by the Equalisation Fund, the Commission has ascertained whether any of the other criteria enumerated in Pearle are met.
Je zcela zřejmé, že na rozdíl od toho, co bylo zjištěno ve věci Pearle, byla sazba Alcoa zavedena z podnětu státu, a nikoli z podnětu hospodářského odvětví.
It is clear that, unlike in Pearle, the Alcoa tariff was established at the initiative of the State, not at the initiative of an economic sector.
Navíc ve věci Pearle přispívali na financování opatření pouze jeho příjemci a cílem zásahu veřejného subjektu bylo zabránit vzniku výhody, která by mohla představovat dodatečnou zátěž pro stát.
Moreover, in Pearle the beneficiaries of the measure were also the sole contributors of the resources, so that the intervention of the public body did not tend to create an advantage which would constitute an additional burden for the State.
V předmětném případě příjemce, tedy Alcoa, nenese žádnou finanční zátěž spojenou s poplatkem; tu nesou pouze spotřebitelé elektrické energie.
In the case at hand, the beneficiary Alcoa does not bear the financial burden of the levy, which rests solely on electricity consumers.
Proto se judikatury ve věci Pearle nelze platně dovolávat, a to bez ohledu na případnou opodstatněnost argumentů, které Alcoa a Itálií uvádí, pokud jde o úlohu pouhého účetního zprostředkovatele, kterou měla vyrovnávací pokladna.
Therefore, the Pearle case-law cannot validly be relied upon irrespective of whether merit can be found in Alcoa’s and Italy’s argument concerning the role of the Equalisation Fund as a mere accounting intermediary.
Pokud jde o vyrovnávací pokladnu, Komise uvedla, že podle ustálené judikatury „nelze rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta přímo státem a kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu určeného nebo zřízeného státem“ [76].
Turning now to the Equalisation Fund, the Commission recalls that, according to settled case-law, ‘no distinction should be made between cases where the aid is granted directly by the State, and cases where it is granted by a public or private body designated or established by the State’ [76].
V důsledku toho není pro uplatňování pravidel pro státní podpory rozhodující, zda vyrovnávací pokladna má postavení veřejného nebo soukromého subjektu.
Therefore, the public or private status of the Equalisation Fund is not determinant for the purpose of applying the State aid rules.
Skutečnost, že vyrovnávací pokladna je veřejným subjektem není samo o sobě určující pro uplatnění článku 87 Smlouvy o ES [77]. Stejně tak intervence veřejného subjektu sama o sobě nevylučuje uplatnění tohoto článku [78].
The fact that the Equalisation Fund is a public body does not automatically imply that Article 87 of the EC Treaty is applicable [77]; similarly, the intervention of a private body would not in itself preclude application of that Article [78].
Analýza se nicméně nemůže omezit pouze na pravomoci, které jsou svěřeny vyrovnávací pokladně z titulu jejího postavení veřejného subjektu.
However, the analysis cannot be limited to the powers of the Equalisation Fund in its quality as a public body.
Je třeba stanovit, zda obecněji stát, ať přímo nebo prostřednictvím jiného subjektu, který určí, může či nikoli vykonávat kontrolu nad finančními prostředky použitými k financování sazby.
What should be ascertained is rather whether, more generally, the State, either directly or through any other body designated by it, can exercise control over the funds used to finance the tariff.
Stejné ověření by bylo nutné, pokud by vyrovnávací pokladna byla soukromým subjektem.
The same test would have to be applied if the Equalisation Fund was a private body.
V rozsudku, který byl nedávno vynesen ve věci Essent [79], Soudní dvůr rozhodl v této otázce s konečnou platností.
The recent judgement of the Court of Justice in the Essent [79] case provides definitive guidance on this point.
V této věci Nizozemsko zákonem zavedlo příplatek k ceně, kterou odběratelé elektřiny platili provozovatelům elektrické sítě, kteří pak odpovídající částky poukazovali společnosti SEP.
In Essent, the Netherlands had introduced by law a surcharge on electricity prices.
Ta neměla žádnou diskreční pravomoc pro správu finančních prostředků a prováděla svou činnost pod přísným dohledem orgánů.
The surcharge was paid by electricity consumers to network operators, which in turn transferred the monies to a designated company, SEP. SEP had no discretion in the management of the funds and operated under close control by the authorities.
Soud dospěl k závěru, že příjmy z tohoto příplatku představovaly státní prostředky z těchto důvodů: příplatek byl uložen vnitrostátním zákonem a proto představoval zdanění. Společnost SEP neměla právo používat výnos z tohoto příplatku na jiné účely, než stanovil zákon, takže prostředky zůstávaly pod veřejnou kontrolou a vnitrostátní orgány s nimi mohly nakládat.
The Court came to the conclusion that the proceeds of the surcharge constituted State resources, because the surcharge on the price of electricity was imposed by national law, and therefore constituted a charge and SEP was not entitled to use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by the law, so that the monies remained under public control and were thus available to the national authorities.
Soud rozhodl, že tyto skutečnosti jsou dostačující k tomu, aby prohlásil dotčené prostředky za státní prostředky.
The Court considered that this was sufficient for such monies to be characterised as State resources.
Podobnosti s předmětným případem jsou zřejmé.
The similarities with the case at hand are evident.
Příplatek k sazbě sloužící k financování režimu Alcoa je uložen zákonem, stejně jako ve věci Essent.
The surcharge on the electricity price used to finance the Alcoa tariff is imposed, as in Essent, by law.
Vyrovnávací pokladna má stejnou funkci jako společnost SEP v tom smyslu, že soustřeďuje a spravuje výnos z parafiskálního poplatku a podléhá stejným omezením, neboť obdržené finanční prostředky nemůže použít na jiné účely, než na účely stanovené zákonem (financování režimů zvýhodněných sazeb).
The Equalisation Fund plays the same role as SEP, as it centralises and manages the proceeds of the parafiscal charge, and is subject to the same constraints, as it cannot use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by law (the financing of preferential tariffs).
Stát je schopen kontrolovat a řídit využívání prostředků: vyrovnávací pokladna podléhá ve výkonu svých účetních funkcí přesným pokynům AEEG, který jedná v rámci svých statutárních pravomocí a/nebo jako vykonavatel vnitrostátních právních předpisů (viz 26. a 27. bod odůvodnění výše).
The State is capable of controlling and orienting the use of the resources at issue: the Equalisation Fund discharges its accounting functions on precise instructions from the AEEG, which acts within its statutory regulatory powers and/or in implementation of national legislation (see recitals 26 and 27 above).
V důsledku toho prostředky spravované vyrovnávací pokladnou jsou neustále pod veřejnou kontrolou.
Therefore, the resources handled by the Equalisation Fund remain under public control at all times.
Tato analýza se řídí stejnou logikou, jakou Komise rozvinula ve svém rozhodnutí ohledně italského případu „uvízlých nákladů v odvětví elektroenergetiky“ [80], ve kterém označila finanční prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
This analysis is consistent with the Commission’s decision on the Italian stranded costs case [80], in which it characterised as State resources the monies administered by the Equalisation Fund in the A6 account.
V každém případě skutečnost, že prostředky spravované vyrovnávací pokladnou představují veřejné prostředky již byla nevývratně potvrzena v nedávné judikatuře Soudu prvního stupně ve věci Iride [81].
In any event, the categorisation as State resources of the monies administered by the Equalisation Fund was borne out incontrovertibly by the recent judgment of the Court of First Instance in the Iride case [81].
Nejvyšší kasační soud již ve svém rozsudku č. 11632/03 ze dne 3. dubna 2003 dospěl k závěru, že vyrovnávací pokladna nemá právní subjektivitu, kterou by se odlišovala od italského státu, a že za vlastníka částek poukázaných vyrovnávací pokladně, i když pocházejí od soukromých osob a jsou určeny soukromým společnostem, musí být považován právě italský stát.
Italy’s Court of Cassation had already ruled (judgment No 11632/03 of 3 April 2003) that the legal personality of the Equalisation Fund was not separate from that of the Italian State, and that the monies transferred to the Equalisation Fund should be considered as State property, even if they derived from private entities and were intended for private undertakings.
Ve věci Iride podaly žalobkyně Iride Spa a Iride Energia Spa žalobu k Soudu prvního stupně proti rozhodnutí Komise, která označila prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
In the Iride case, the applicants Iride SpA and Iride Energia SpA brought an action in the Court of First Instance challenging a decision whereby the Commission had categorised as State resources the sums administered by the Equalisation Fund in the A6 account.
Argumenty, které žalobkyně uváděly, byly velmi blízké argumentům společnosti Alcoa.
The arguments put forward by the applicants were very similar to those of Alcoa.