natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Rozhodnutí Státní rady ve věci Campoloro podle odborníka Komise znamená první obrat v tom smyslu, že jeden z předpokladů, který vytyčuje, není přesně řečeno případ odpovědnosti, nýbrž funguje jako mechanismus záruky.
In the view of the Commission’s expert, the judgment given by the Council of State in Campoloro marks a development, in that one of the possibilities it contemplates is no longer a case of liability as such but instead operates as a guarantee mechanism.
Státní rada tak zavádí dvoudobý mechanismus.
The Council of State here establishes a dual mechanism.
Za prvé, sestavuje mechanismus odpovědnosti státu založený pouze na nedostatečném výkonu pravomocí ustavených zákonem ze dne 16. července 1980 a jeho prováděcími opatřeními.
First, there is a liability on the State for a failure in the exercise of the prerogatives conferred by the Law of 16 July 1980 and its implementing measures.
Jedná se o režim odpovědnosti za závažné provinění.
This is a scheme of liability for serious fault.
Volba závažného provinění je odůvodněna snahou nepřevádět automaticky dluh zadluženého správního celku na stát.
It has been made to depend on serious fault because of a desire to avoid an automatic transfer of debt from the debtor authority to the State.
Podle zkušeného komentátora„prefekt přijímá opatření, aby se pokusil uvolnit dodatečné zdroje, jelikož se však tato opatření jeví jako nedostatečná vzhledem k velikosti dluhu obce, je pravděpodobné, že soud usoudí, že k žádnému závažnému provinění nedošlo“.
A learned commentator observes, ‘if the prefect takes measures that seek to release additional resources, but these then prove to be insufficient in view of the scale of the debts of the municipality, the court will probably take the view that no fault has been committed’.
Odpovědnost za závažné provinění je zde „klasická“ a nefunguje jako mechanismus záruky v případě platební neschopnosti dlužnického subjektu, neboť nemůže čelit samotnému stavu platební neschopnosti.
The liability for serious fault described here is of a conventional kind, and does not operate as a guarantee mechanism in the event of an insolvency of the debtor, because the liability does not arise merely as a consequence of the insolvency.
Za druhé, rozhodnutí stanoví uplatnění plné odpovědnosti za dvou předpokladů.
Second, the judgment provides for strict liability in two cases.
Podle prvního předpokladu „z důvodu naléhavých požadavků obecného zájmu mohl prefekt zákonně odmítnout přijetí určitých opatření za účelem zajištění řádného výkonu soudního rozhodnutí“.
The first case is one where ‘by reason of requirements of the public interest, the prefect legitimately refuses to take certain measures with a view to ensuring that the judgment is enforced in full’.
Zde nastává klasický případ nečinnosti správních úřadů z důvodu obecného zájmu, v němž se uplatňuje jejich odpovědnost za porušení rovnosti před veřejnými břemeny.
This is a classic case of inaction on the part of public administration motivated by the public interest, and in such a case the public administration may be liable for breach of equality before public burdens.
Dlužník se teoreticky nenachází v platební neschopnosti, stát však rozhodne, že nevyčerpá svůj potenciál zdrojů z důvodu veřejného zájmu.
The debtor is in theory not insolvent, but the State decides not to exhaust the debtor’s potential resources on grounds of the public interest.
Tento stav neukazuje na záruční mechanismus, neboť újma věřitele vyplývá z rozhodnutí státu, a nikoli z finanční situace platební schopnosti dlužníka.
There is no guarantee mechanism here, because the injury to the creditor is the result of a decision of the State, and not of the debtor’s financial situation.
Důsledky jsou však stejné jako u mechanismu záruky.
But the consequences are identical to those of a guarantee mechanism.
Naproti tomu druhý předpoklad plné odpovědnosti se více blíží mechanismu záruky.
The second case of strict liability resembles a guarantee mechanism more closely.
Státní rada soudí, že „za předpokladu, kdy prefekt mohl s ohledem na situaci správního celku, zejména na nedostatek jejích aktiv, […], zákonně odmítnout přijmout určitá opatření za účelem zajištění řádného výkonu soudního rozhodnutí, by při újmě, která tím věřiteli územní samosprávy vznikla a která by byla mimořádného a zvláštního rázu, bylo možno uplatnit odpovědnost veřejné moci“.
The Council of State finds that ‘if, having regard to the situation of the local or regional authority, and in particular to an insufficiency in its assets […] the prefect legitimately refuses to take certain measures with a view to ensuring that the judgment is enforced in full, the State as holder of public authority may be liable for any injury caused to a creditor of the local or regional authority if the injury is of an abnormal and specific kind’.
Stojí za povšimnutí, že příčinou vzniku odpovědnosti je pouze finanční situace dlužnického správního celku.
Here the liability arises only out of the financial situation of the debtor authority.
Volba plné odpovědnosti zmírňuje důkazní břemeno věřitele, neboť věřitel musí pouze doložit příčinu, příčinný vztah a újmu.
Liability has not been made to depend on fault, and the burden of proof resting on the creditor is lighter, as the creditor has to show only the factual situation that gives rise to liability, the causal link, and the damage.
Dále podle odborníka Komise vystupují dvě podobnosti mezi tímto systémem odpovědnosti a režimem záruky.
In the view of the Commission’s expert there are two similarities between this scheme of liability and a guarantee system.
Za prvé, příčinu nelze objektivně přičíst státu, neboť se jedná o situaci dlužnického subjektu: tento systém odpovědnosti vychází z téže skutečnosti jako mechanismus záruky, to znamená z platební neschopnosti dlužníka.
First, the liability arises out of something that is not objectively imputable to the State, namely the situation of the debtor organisation: liability of this kind is triggered by the insolvency of the debtor, like a guarantee.
Za druhé, újmou, na kterou se odvolává Státní rada bez jakýchkoli dalších údajů, může být chybějící vyrovnání samotného dluhu, což rovněž uvádí v činnost záruku.
Second, the injury to which the Council of State refers appears, in the absence of any indication to the contrary, to be the failure to pay the debt itself, which is likewise the trigger for a guarantee.
Státní rada ovšem omezuje uplatnění odpovědnosti státu na mimořádné a zvláštní újmy.
It is true that the Council of State restricts the liability of the State to injury ‘of an abnormal and specific kind’.
Pokud jde o mimořádný ráz, lze podle odborníka Komise postupovat vylučovací metodou.
As regards the ‘abnormal’ character of the injury, the Commission’s expert takes the view that one can proceed by elimination.
Buď není dluh vysoký a právem lze předpokládat, že státní veřejné instituci (zvláště La Poste) nepřivodí platební neschopnost. Nebo je dluh značný a vzejde z něj újma mimořádného rázu.
Either the debt is a small one, in which case it is fair to suppose that it will not leave a national publicly owned establishment, or La Poste in particular, in a position of insolvency; or the debt is a large one, in which case the injury will necessarily be abnormal.
Pokud jde o zvláštní ráz újmy, lze předpokládat, že jsou věřitelé značně zadlužených veřejných institucí nepočetní.
As regards the ‘specific’ character of the injury, it may be supposed that creditors making large claims on publicly owned establishments will not be numerous.
Omezení stanovené rozhodnutím Státní rady tudíž není skutečné, jelikož lze předpokládat, že se ve skutečnosti týká pouze významných pohledávek, kde se bude vždy jednat o mimořádně závažnou újmu.
Thus the restriction imposed by the Council of State is a restriction in appearance rather than in fact, because it is fair to suppose that the claims involved will always be large, so that the injury will always be abnormally serious.
Tohoto výkladu se ostatně přidržel nejkvalifikovanější názor.
This is the interpretation accepted by the best academic opinion.
Podle komentáře P. Bona (výše uvedeného) tak „za tohoto předpokladu, který pravděpodobně odpovídá danému případu, vzhledem k očividnému nepoměru mezi částkou uloženou obci soudním rozhodnutím a jejími skrovnými zdroji, se prefekt svým způsobem ocitá v bezvýchodné situaci, jelikož lze pochybovat, že může uvolnit dostatečné zdroje umožňující obci splacení dluhu v plné výši.
According to the commentary by P. Bon already cited, ‘in that case, which very likely corresponds to the case under consideration, given the flagrant disproportion between the sum that the court has ordered the municipality to pay and the smallness of the municipality’s resources, the prefect is in an impossible situation, because he is not likely to be able to release sufficient resources to enable the municipality to pay the whole of the debt.
Spravedlnost ovšem velí, aby obě žalující společnosti byly po tolika letech odškodněny […] jím se stát mění v pojistitele zavázaného hradit škodlivé důsledky uvedené neschopnosti [obce]“.
But equity demands that after so many years the two applicant companies should be compensated […] it turns the State into a forced insurer of the damage caused by the incompetence [of the municipality]’.
Podle odborníka Komise není vhodný výraz „pojistitel“, nýbrž spíše „zavázaný ručitel“.
The Commission’s expert observes that the correct term is not ‘forced insurer’ but rather ‘forced guarantor’.
Ve zpravodajství k rozhodnutí Société fermière de Campoloro C. Landais a F. Lenica, vedoucí odboru dokumentace Státní rady v době čtení rozhodnutí zdůraznili zvláštnost tohoto druhého předpokladu a odmítli jej vykládat tak, že by se břemeno dluhů územních samospráv převádělo na stát.
In their report on the judgment in Société fermière de Campoloro, C. Landais and F. Lenica, who were in charge of documentation at the Council of State at the time the judgment was delivered, stress the singularity of this second case, and refuse to interpret it as transferring to the State the burden of the debts of local and regional authorities’.
Odborník Komise však zdůrazňuje, že diskutuje-li se o výkladu, je nutno přihlížet ke čtení rozhodnutí.
The Commission’s expert points out that this interpretation is debated precisely because on a reading of the judgment it has to be envisaged.
Závěr komentáře je ostatně zřejmý: komentátoři zvažují půjčku nebo mimořádný finanční příspěvek.
The end of the commentary is revealing: the commentators speak of a loan or an exceptional subsidy.
Za povšimnutí tudíž stojí, že ti, kteří odmítají přirovnávat daný režim odpovědnosti k mechanismu záruky, se nakonec dovolávají jiných součástí mechanismu záruky (finančního příspěvku).
It will be observed that commentators who refuse to consider this scheme of liability to be equivalent to a guarantee mechanism ultimately invoke other components of a guarantee mechanism, such as subsidies.
Odborník Komise rovněž odmítá uznat hodnocení D. Labetoullea v jeho článku o plné odpovědnosti ve správním právu, který cituje francouzská vláda ve svých připomínkách.
The Commission’s expert also rejects the assessment made by D. Labetoulle in an article on strict liability in administrative law which is cited by the French Government in its observations.
Tento autor poznamenává, že Státní rada ve věci Campoloro soudí, že zákonné rozhodnutí prefekta je pouze „schopno uplatnit odpovědnost státu“.
Labetoulle observes that the Council of State held in Campoloro only that in the event of a decision taken legitimately by the prefect the State ‘may be liable’.
Z toho vyvozuje, že neexistuje žádná automatičnost.
He deduces that liability is not automatic.
Podle odborníka Komise nelze tento výklad přijmout.
According to the Commission’s expert, this interpretation is not convincing.
Státní rada ve věci Campoloro totiž soudí, že zákonné rozhodnutí prefekta je může uplatnit odpovědnost státu, „jestliže [újma] je mimořádného a zvláštního rázu“.
The Council of State found that the prefect’s decision could render the State liable (est susceptible d’engager la responsabilité)‘if the injury is of an abnormal and specific kind’.
Nejistota panuje nikoli ohledně zásady odpovědnosti a jejího uplatnění, pokud jsou přítomny základní podmínky, nýbrž ohledně existence újmy vykazující určité zvláštnosti.
What is uncertain is not the principle of the existence of liability, or the fact that liability is incurred if the conditions that give rise to it are met, but the existence of injury presenting certain features.
Jak bylo ovšem ukázáno, pokud je újma zvláštní a mimořádná, nic nebrání zpochybnění odpovědnosti.
As has been explained, once the injury is specific and abnormal, nothing stands in the way of liability.
Automatičnost skutečně existuje, pokud jde o samotnou zásadu uplatnění odpovědnosti, která vykazuje všechny vlastnosti záruky.
Thus by its very nature the liability does indeed arise automatically, and has all the characteristics of a guarantee.
Odborník Komise nakonec poznamenává, že žádný komentátor judikatury Campoloro neuvažuje, že pohledávka může zůstat nezaplacena.
Finally, the Commission’s expert observes that none of the commentators on the Campoloro judgment has envisaged the possibility that the claim might go unpaid.
Odborník Komise usuzuje, že výše uvedené rozhodnutí Státní rady ve věci Campoloro uvedlo v činnost režim odpovědnosti, který vykazuje vlastnosti mechanismu záruky.
The Commission’s expert concludes that the Council of State’s judgment in Campoloro installed a scheme of liability which has the characteristics of a guarantee mechanism.
Urovnání věci Campoloro Evropským soudem pro lidská práva (ESLP)
Settlement of the Campoloro case by the European Court of Human Rights (ECHR)
ESLP v rozsudku ze dne 6. prosince 2006, Société de gestion du port de Campoloro a Société fermière de Campoloro proti Francii, urovnal věc Campoloro tak, že státu připsal plnou výši dluhů obce Santa-Maria-Poggio vůči žalujícím společnostem.
In a judgment of 6 December 2006 — Société de gestion du port de Campoloro and Société fermière de Campoloro v France, the ECHR settled the Campoloro case by making the State liable for all of the sums due to the applicant companies by Santa-Maria-Poggio Commune.
Věc dokazuje, že uplatnění odpovědnosti francouzského státu v tomto případě funguje jako implicitní záruka za pasiva orgánů veřejné moci a není spojena s žádnou podmínkou vzniku škody.
The case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to loss.
Francouzské orgány se před Soudním dvorem pokoušely opírat jednak o neexistenci příčiny přičitatelné státu, jednak o neexistenci státní záruky orgánům veřejné moci, které jsou právnickými osobami.
Before the Court, the French authorities attempted to base their case on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality.
Je uvedeno, že „[Francouzská vláda] má za to, že zpoždění v řádném výkonu rozsudků způsobily pouze objektivní důvody týkající se výhradně faktické nemožnosti uvolnění dostatečných příjmů obce“; „Vláda tudíž má za to, že neprovedení vynesených rozsudků nevyplývá z vědomého odepření úřadů, státu nebo obce konat.
‘[The French Government]’, we read, ‘considers that only objective reasons concerned exclusively with its being materially impossible for the commune to release sufficient resources have delayed the complete enforcement of the judgments’; ‘The Government therefore maintains that the non-enforcement of the judgments given is not the result of a deliberate refusal to enforce them on the part of the national authorities, State or commune.
Chybějící prostředky nejsou záminkou, nýbrž skutečností způsobenou platební neschopností dlužnické právnické osoby“; „neplacení dluhu vyplývá výhradně z finančních potíží obce a tyto okolnosti zjevně nejsou takového druhu, aby zbavily správní celek jeho povinností, ani aby dovolily převést břemeno jejího dluhu na stát (Státní rada, obec Batz sur Mer, 25. září 1970).
The absence of funds is not a pretext, but a reality due to the insolvency of the debtor legal entity’; ‘The non-payment of the debt is due entirely to the commune’s financial difficulties, and these circumstances do not appear to be such as either to release the authority from its obligations or to transfer the burden of its debt to the State (Council of State, commune of Batz-sur-Mer, 25 September 1970).
Ve vnitrostátním právu neexistuje žádný právní základ pro přenesení pravomoci obce na stát za účelem placení odškodného.
There is no legal basis under national law for substituting the State for the commune where the payment of compensation is concerned.
Toto přenesení pravomoci se nemůže opírat ani o čl. 6 odst. 1 Úmluvy, pokud by takové řešení odporovalo samotnému pojmu právnické osoby, který předpokládá nezávislost, oddělené jmění“.
Nor can Article 6-1 of the Convention form the basis of any such substitution in so far as a solution of that kind would be contrary to the very concept of legal personality, which presupposes autonomy and a distinct set of assets’.
Ačkoli se francouzská vláda pokoušela přesně zdůraznit výše objasněné odlišnosti mezi mechanismem odpovědnosti a mechanismem záruky, Soudní dvůr nakonec k těmto argumentům nepřihlédl.
While the French Government attempted specifically to invoke the differences — highlighted above — between the liability scheme and the guarantee mechanism, these arguments were not in the end accepted by the Court.
Na doplnění důkazů je rovněž třeba opakovat argumenty žalujících stran, k nimž Soudní dvůr naopak přihlédl:
To reinforce the point being made, the applicants’ arguments — which were, in contrast, accepted by the Court — need also to be reproduced.
Žalující strany v důsledku poukazují na neschopnost státu přijmout praktická opatření, která by obci umožnila splnit jí uloženou daňovou povinnost“; „Žalující strany shledávají, že Státní rada v rozhodnutí ze dne 18. listopadu 2005 usoudila, že zákonodárce hodlal udělit představiteli státu v případě, že územní samospráva neplní soudní rozhodnutí, pravomoc zastoupit orgány této samosprávy za účelem uvolnění nebo vytvoření zdrojů umožňujících řádný výkon tohoto soudního rozhodnutí.
‘The applicants note that, in its judgment of 18 November 2005, the Council of State held that the legislature intended to give the representative of the State, in the event of a local or regional authority’s not being able to implement a judicial decision, the power to take the place of that authority’s decision-making bodies in order to release or create the resources enabling the judicial decision concerned to be fully implemented.
Na základě těchto pochybení, jichž se francouzský stát dopustil, žalující strany žádají, aby bylo shledáno porušení čl. 6 odst. 1 a z něho vyplývající náhrada škody, což s sebou nenese žádný rozpor se samotným pojmem právnické osoby ani s pojmy nezávislosti a odděleného jmění“.
It is on the basis of these omissions on the part of the French State that the applicants demand both acknowledgement of Article 6-1’s having been breached and the resulting compensation — an initiative that no more contradicts the concept of legal personality than it does the concepts of independence and of a distinct set of assets’.
Soudní dvůr nakonec shledal, že došlo k porušení čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech, zejména z důvodu, že: „Je tudíž třeba, aby tyto rozsudky byly provedeny, přičemž Soudní dvůr připomíná, že státní orgán nemůže pod záminkou chybějících zdrojů nesplatit dluh na základě soudního rozhodnutí (výše uvedený Bourdov, odstavec 30)“.
The Court finally noted that a breach of Article 6-1 of the European Convention on Human Rights had taken place and added that: ‘These judgments need, therefore, to be implemented, and the Court would point out that a State authority cannot use lack of resources as a pretext for not honouring a debt based on a judicial decision (Bourdov, cited above, Section 30)’.
Soudní dvůr rovněž shledal, že došlo k porušení článku 1 Protokolu č. 1 k Evropské úmluvě o lidských právech: „Nemožnost prosadit provedení těchto rozsudků, v níž se ocitly zúčastněné strany, představuje zásah do jejich práva vlastnit majetek, které vychází z čl. 1 odst. 1 první věty Protokolu č. 1.
The Court also noted that a breach of Article 1 of Protocol No 1 to the European Convention on Human Rights had taken place: ‘The interested parties’ inability to have these judgments implemented constitutes interference with those parties’ property rights — interference such as is referred to in the first sentence of the first paragraph of Article 1 of Protocol No 1.
Vláda neposkytla žádné odůvodnění tohoto zásahu a Soudní dvůr se domnívá, že nedostatek zdrojů neopravňuje k takovému jednání (ibid)“.
The Government has provided no justification at all for such interference, and the Court considers that lack of resources cannot legitimise the omission concerned (ibid)’.
Soudní dvůr nakonec připsal státu dluhy dlužnických obcí v plné výši: „S ohledem na předcházející má Soudní dvůr za to, že žalovanému státu přísluší, aby žalujícím stranám nebo v případě potřeby jejich právním nástupcům zajistil zaplacení pohledávek včetně úroků, které jim náleží od rozsudků správního soudu v Bastii ze dne 10. července 1992 (ibidem) až do dne vynesení tohoto rozsudku“.
The Court ended by charging the whole of the debtor communes’ debt to the State: ‘In view of the above, the Court holds that it is for the defendant state to pay the applicants or, if appropriate, their legal successors the sums (including interest) due to them as from the delivery, on 10 July 1992, of the judgments of the Bastia administrative tribunal (ibidem) until the day on which this judgment has been given’.
Odborník Komise vyvozuje z této judikatury, že stát musí krýt dluhy orgánů veřejné moci.
The Commission’s expert deduces from this case law that the State must cover the debts of the public authorities.
Podle Komise z toho vyplývají tři významné činitele:
The Commission considers this to have three important implications:
odpovědnost funguje jako implicitní záruka.
liability functions as an implied guarantee.
Na jedné straně je francouzský stát odsouzen k zaplacení dluhu v plné výši a nebyl činěn rozdíl mezi tím, co souvisí s platební neschopností dlužnického orgánu státní moci a případnými pochybeními státu.
Firstly, the French State is required to pay the whole of the debt, and no distinction has been made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State.
Za zdůraznění stojí použitá terminologie, neboť Soudní dvůr nezmiňuje případnou odpovědnost státu, avšak má za to, že státu přísluší „zajistit“ zaplacení.
The terms used are worth emphasising, since the Court does not refer to a possible liability on the part of the State but holds that it is the responsibility of the State to ‘ensure’ that payment is made.
Tato terminologie vychází spíše ze záruky než z odpovědnosti.
Such terms relate more to the concept of a guarantee than to that of liability.
Soudní dvůr navíc v žádném stadiu nehledá příčinu přičitatelnou státu a omezuje se pouze na stav platební neschopnosti dlužníka.
What is more, the Court does not at any time seek an operable event imputable to the State and looks no further than the debtor’s insolvent status.
Soudní dvůr nakonec převádí dluh odsouzených obcí v plné výši na stát.
Finally, the Court transfers the whole of the offending communes’ debt to the State.
Tyto různé činitele směřují k důkazu, že tento režim odpovědnosti ve skutečnosti funguje jako mechanismus záruky.
These various factors tend to show that this system of liability operates in reality as a guarantee mechanism.
Žalující strany ovšem musí napřed dosáhnout soudního rozhodnutí, které jejich pohledávku uzná.
It will be noted, however, that the applicants must first obtain a judicial decision recognising their claim.
Kromě toho je tato záruka implicitní, neboť není uvedena v žádném právním dokumentu.
Moreover, this guarantee is implied because it is not set out in any legislation.