natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Dodatečné vyrovnání podle zákona č. 350/2003
Realignments under Law 350/2003
V čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003 se stanoví, že režim dodatečného vyrovnání stanovený článkem 17 zákona č. 342/2000 může být použit i na vytvořený zisk, který ale nebyl daňově uznán, pokud se týká aktiv vzniklých z restrukturalizací bankovního sektoru ve smyslu zákona č. 218/1990 a která jsou doposud vykazována v účetní závěrce za probíhající období činnosti k 31. prosinci 2003.
Finally, Article 2(26) of Law 350/2003 provided that the realignment scheme foreseen by Article 17 of Law 342/2000 could also apply to the realised but unrecognised gains relative to the assets concerned with the banking reorganisations pursuant to Law 218/1990, still resulting from the company’s accounting at the date of 31 December 2003.
Zákon č. 350/2003 určil, že náhradní daň ze zisků souvisejících s dodatečným vyrovnáním těchto zisků činí 12 % v případě dvojího dodatečného vyrovnání (dodatečné vyrovnání jak aktiv v držení úvěrového ústavu tak akcií přijatých vkládajícím bankovním subjektem) a 9 % v případě jediného vyrovnání (čili omezeného pouze na aktiva v držení úvěrového ústavu).
Law 350/2003 provided that the substitute capital gain taxes on the realignments of such gains were 12 % and 9 %, respectively for dual realignments (realignment of both the assets held by the banking company and the stocks received by the banking holding) and single realignment (only the assets held by the banking company are realigned).
Článek 26 zákona č. 350/2003 v žádném případě nestanovil žádné jiné vyrovnání aktiv v případě obecných restrukturalizací společností prováděných podle legislativního nařízení č. 358/1997.
Article 26 of Law 350/2003, however, did not foresee any other asset realignments relative to general company reorganisations under D.Lgs. 358/1997.
Zejména podle čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003 historické zisky realizované ve smyslu zákona č. 218/1990 při vkladu dlouhodobého majetku a jiných bankovních aktiv nově založených nebo již existujících soukromých bankovních ústavů s výměnou za akcie těchto ústavů mohly být daňově uznané prostřednictvím zaplacení náhradních daní ve výši 12 % a 9 % namísto daně z příjmů společností ve výši 37,25 %, která byla v té době v platnosti (33 % daň z příjmu společností + 4,25 % místní daň z výrobních činností).
In particular, pursuant to Article 2(26) of Law 350/2003, the historic gains realised under Law 218/1990 with respect to the contributions of banking assets to newly created or existing private banks in exchange for the stocks of such banks could be fiscally recognised by payment of a substitute capital gain tax under the preferential tax rates of 12 % or 9 % in lieu of the company tax of 37,25 % of the time (33 % company tax plus 4,25 % local business tax).
Zákon č. 350/2003 dále stanovil, aby náhradní daň byla zaplacena bez úroků ve třech splátkách (50 % v roce 2004, 25 % v roce 2005 a 25 % v roce 2006).
Law 350/2003 also provided that the substitute tax was payable in three instalments (50 % in 2004, 25 % in 2005 and 25 % in 2006), without interest.
Na základě informací poskytnutých italskými orgány vyrovnaly nové bankovní skupiny svá aktiva podle čl. 26 odst. 26 zákona č. 350/2003 prostřednictvím zaplacení náhradní daně ze zisku ve výši 9 % (jediné vyrovnání).
According to the information provided by the Italian authorities, nine banking groups realigned their assets pursuant to Article 26(26) of Law 350/2003, by payment of the substitute capital gain tax of 9 % (single realignment).
Příslušné daňově uznatelné zisky celkově činily více než 2059 miliónů EUR. Devět příjemců zaplatilo náhradní daň ve výši 180615534 EUR. Po výpočtu skutečné ekvivalentní hodnoty daní u státní podpory musí být splátky zaplacené v roce 2005 a 2006 navýšeny o referenční sazbu ve výši 3,7 % pro navrácení protiprávně poskytnuté podpory, jak stanoví nařízení č. 794/2004 Komise [8].
The global capital gains thereto recognised totalled over EUR 2059 millions. The nine beneficiaries borne a substitute tax of EUR 180615534. To compute the effective equivalent of the tax for State aid purposes, the instalments payable in 2005 and 2006 shall be compounded by the applicable 3,7 % reference rate for the recovery of unlawful aid provided under the Commission Regulation (EC) No 794/2004 [8].
Skutečně zaplacená daň tedy činí 185505996 EUR [9], která obsahuje referenční sazbu pro výpočet příslušné podpory vyjádřené v ekvivalentní výši podpory.
The tax effectively incurred accordingly amounts to EUR 185505996 [9], which is the term of reference to compute the eventual aid grant equivalent.
Přecenění ve smyslu zákona č. 350/2003
Revaluations under Law 350/2003
V čl 2 odst. 25 zákona č. 350/2003 se stanoví, že všechny společnosti podléhající zdanění mohou přecenit daňové hodnoty svých aktiv existující k 31. prosinci 2002 a zaúčtovat je v jejich aktuální hodnotě v příslušném okamžiku, a to prostřednictvím zaplacení náhradní daně ve výši 19 % v případě přecenění odepisovatelných aktiv a ve výši 15 % v případě neodepisovatelných aktiv a zaplatit ji ve třech splátkách (50 % v roce 2004, 25 % v roce 2005 a 25 % v roce 2006).
Article 2(25) of Law 350/2003 provided that all taxable companies may revalue the tax bases of their assets existing at the date of 31 December 2002 to mark them to their market value of the time, by payment of a substitute tax of 19 % in case of revaluation of depreciable assets and 15 % in case of non-depreciable assets, payable in three instalments (50 % in 2004, 25 % in 2005 and 25 % in 2006).
Jak bylo již výše uvedeno, přecenění jsou mimořádné operace příležitostně povolené zvláštními daňovými opatřeními pro vyrovnání historické hodnoty aktiv na jejich aktuální hodnotu.
As indicated above, revaluations are extraordinary operations which are occasionally allowed by special tax regulations to reconcile the historic value of assets with their current value.
Daňové přecenění se liší od dodatečného vyrovnání, neboť v prvně uvedeném případě daňová hodnota aktiv určité společnosti může být vyrovnána podle tržní hodnoty v okamžiku přecenění, zatímco v případě dodatečného daňového uznání zisk nesmí překročit hodnotu dosaženou při předchozím vytvoření, jako např. při restrukturalizaci.
A tax revaluation is distinct from a realignment, because in the revaluation the tax base of the assets held by a company may be stepped up to the current market value at the time of the revaluation, while in a realignment the fiscal gain recognised is capped at the value realised at the time of a prior realisation event as for example a reorganisation.
Rozhodnutím ze dne 30. května 2007 [10] Komise zahájila řízení o formálním přezkoumání podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES týkající se režimu dodatečného daňového vyrovnání podle čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003, neboť se zdálo, že tento režim splňuje veškeré podmínky, aby mohl být považován za státní podporu podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, a dále proto, že se jeho slučitelnost se společným trhem zdála být pochybnou, když se nezdálo být možné použít na tento případ některou z odchylek stanovených v čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy o ES.
By its decision of 30 May 2007 [10], the Commission initiated the formal investigation procedure laid down in Article 88(2) of the EC Treaty on the tax realignment scheme provided for by Article 2(26) of Law 350/2003 because it appeared to fulfil all the conditions to be considered State aid within the meaning of Article 87(1) EC and there were doubts about its compatibility with the common market as none of the exceptions provided for in Articles 87(2) and (3) seemed applicable.
Zejména měla Komise za to, že čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003 uděluje finanční výhodu rovnající se rozdílu mezi skutečně zaplacenou daní v roce 2004 pro účely dodatečného vyrovnání hodnoty aktiv a daní k zaplacení v řádné výši, pokud by bylo toto vyrovnání provedeno bez ustanovení téhož čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003.
In particular, the Commission considered that Article 2(26) of Law 350/2003 provided a financial advantage represented by the difference between the tax effectively paid in 2004 to realign the value of the assets and the tax which would have been normally borne if the same realignment would have been made in the absence of the same Article 2(26) of Law 350/2003.
Základní sazba daně platná v roce 2004 na předmětné zisky by odpovídala 37,25 % (skládala se z daně z příjmů společností ve výši 33 % a z místních daní z výrobních činností ve výši 4,25 %), zatímco skutečně zaplacená náhradní daň byla ve výši 9 %.
The effective tax rate applicable in 2004 on such gains would have been 37,25 % (including 33 % company tax and 4,25 % local business tax), while the substitute tax effectively paid was 9 %.
Dále ve smyslu zákona č. 350/2003 byla náhradní daň odváděna bez úroků a ve třech splátkách (50 % v roce 2004, 25 % v roce 2005 a 25 % v roce 2006), zatímco, kdyby nebylo uplatněno ustanovení čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003, by bylo nutné daň odvést v roce 2004 celou.
The Commission further considered that, under Law 350/2003, the substitute tax was payable in three instalments (50 % in 2004, 25 % in 2005 and 25 % in 2006) without interests, while the tax which would have ordinarily be applied in the absence of Article 2(26) of Law 350/2003 would have been payable in 2004.
Komise vypočetla, že hodnota převedená na ekvivalentní výši skutečně zaplacené daně devíti subjekty, které požívaly výhody z předmětného režimu, činila 185505996 EUR, zatímco řádná daň měla být ve výši 771991022 EUR (37,25 % z realizovaného zisku, čemuž odpovídá více než 2059 miliónů EUR).
The Commission has computed that the grant equivalent value of the tax effectively paid by the nine beneficiaries of the scheme in review was EUR 185505996, while the tax ordinarily due would have been EUR 771991022 (37,25 % of the realised gain totalling over EUR 2059 millions).
Rozdíl mezi řádnou daní a skutečně zaplacenou daní tedy činí 586485026 EUR.
The difference between the tax ordinarily payable and the tax paid thus amounted to EUR 586485026.
Komise se dále domnívá, že zatímco dodatečná daňová vyrovnání, která svědčila ve prospěch příjemců ve smyslu zmíněných zákonů 342/2000 a 448/2001, představovala prostá obecná daňová opatření, která by zaručovala rovné zdanění vytvořených zisků, dodatečné vyrovnání podle čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003 bylo určeno pouze bankám, které provedly restrukturalizace podle zákona č. 218/1990, a proto nemůže být považováno za opatření obecného charakteru ani nezajišťující rovné nakládání se zisky, které jsou předmětem přezkumu, a se zisky, které byly vytvořeny prostřednictvím jiných srovnatelných restrukturalizací společností.
The Commission also considered that while the beneficial tax realignments obtained under the abovementioned Laws 342/2000 and 448/2001 constituted general measures to ensure equitable taxation of the gains realised, the realignment provided for by Article 2(26) of Law 350/2003 was only limited to the banks concerned with the reorganisations governed by Law 218/1990, and therefore could not be considered a general measure, nor did it ensure neutrality of treatment between the capital gains concerned and those realised from comparable company reorganisations.
Podle názoru Komise skutečnost, že některé italské banky zaplatily svůj daňový dluh týkající se daňově neuznaných zisků vykázaných v jejich závěrkách prostřednictvím zaplacení daně v nominální snížené sazbě, z nich mohla činit zajímavější subjekty pro akviziční operace, čímž narušovala trh s akvizicemi v bankovním sektoru.
The Commission also held that the fact that certain Italian banks had cleared their suspended tax liabilities relative to unrecognised capital gains in their balance-sheets at a nominal tax cost was susceptible to increase their attractiveness as potential company targets and could have distorted the market of banking acquisitions.
Komise tedy došla k názoru, že režim, který je předmětem přezkoumání, mohl představovat státní podporu neslučitelnou se společným trhem, a v tomto důsledku zahájila řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES.
The Commission concluded that the scheme in review could represent incompatible State aid and accordingly opened the procedure laid down in Article 88(2) of the EC Treaty.
Komise dala na vědomí, že pokud do skončení tohoto řízení dospěje k závěru, že režim, který je předmětem přezkumu, tvoří neslučitelnou státní podporu, bude třeba přistoupit k navrácení této podpory v souladu s článkem 14 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES [11].
The Commission warned that should it conclude at the closing of the abovementioned procedure that the scheme in review is incompatible State aid, recovery would have to take place in accordance with Article 14 of Council Regulation (EC) No 659/1999 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty [11].
Nicméně podle praxe související s některými režimy daňové podpory [12] by se mělo navrácení podpory týkat pouze nezaplacených daní vzhledem k částce, kterou by subjekty, jimž z tohoto režimu plynula výhoda, zaplatily, pokud by použily jiné tehdy platné daňové režimy a za podmínky, že by tato skutečnost neznamenala zpětnou rekonstrukci čistě hypotetických rozhodnutí, která by měla být přijímána subjekty, jimž plynul prospěch z předmětného režimu [13].
The Commission considered, however, that in the light of its past practice regarding certain fiscal aid schemes [12], recovery should only concern the taxes paid in defect of what a beneficiary of the scheme would have paid had the beneficiary applied other tax schemes available at that time, provided this did not lead to reconstruct merely hypothetical choices which could have been made by the beneficiary concerned [13].
Komise vyzvala italské orgány a zúčastněné subjekty, aby podaly své připomínky k tomu, zdali navrácení protiprávně poskytnuté podpory může být omezeno pouze na rozdíl mezi daní, která měla být zaplacena podle režimu přecenění stanoveného čl. 2 odst. 25 zákona č. 350/2003, a náhradní daní skutečně zaplacenou nabývajícími úvěrovými ústavy podle režimu dodatečného vyrovnání podle čl. 2 odst. 26 téhož zákona.
The Commission invited the Italian authorities and interested parties to comment on the question whether recovery should take place with sole respect to the difference between the tax which would have been paid under the revaluation scheme foresee by Article 2(25) of Law 350/2003 and the substitute tax effectively paid by the beneficiary banks pursuant to the realignment scheme of Article 2(26) of the said Law 350/2003.
V zaslaných připomínkách italské orgány ve své podstatě: a) odmítly srovnání režimu, který je předmětem přezkoumání, se státní podporou, a b) daly dále na vědomí, že případně poskytnutá výhoda byla značně nižší než výhoda, kterou Komise předběžně vypočetla, a je ji tedy třeba považovat za nepatrnou (tzv. de minimis).
By their submissions, the Italian authorities have essentially (a) rejected the State aid qualification of the scheme in review, and (b) observed in suborder that the possible advantage effectively granted was much less than the one provisionally calculated by the Commission and was de minimis.
Itálie zejména podotýkala, že ustanovení čl. 2 odst. 25 zákona č. 350/2003 všem společnostem, které by byly podrobeny restrukturalizaci, implicitně povolovalo využít možnosti dodatečného vyrovnání hodnoty jejich aktiv.
In particular, Italy argues that Article 2(25) of Law 350/2003 would have implicitly allowed all companies having taken part to company reorganisations to benefit from the possibility to realign the value of their assets.
Článek 2 odst. 25 zmíněného zákona podle názoru italských orgánů zevšeobecňoval možnost vyrovnání daňových hodnot podle účetních hodnot na základě implicitního odkazu na článek 14 zákona č. 342/2000, který stanovil daňové uznání odložených zisků u daňově neutrálních restrukturalizací, a z tohoto důvodu se týkalo všech neprovedených vyrovnání vyplývajících z restrukturalizací společností provedených podle legislativního nařízení č. 358/1977.
This general realignment scheme was made available by an implicit reference of Article 2(25) to Article 14 of Law 342/2000, providing the recognition of gains suspended following tax neutral reorganisations and therefore covered all misalignments resulting from the company reorganisations carried out under D.Lgs. 358/1977.
Podle Itálie bylo možné využít tohoto obecného režimu o dodatečných vyrovnáních podle článku 12 zákona č. 342/2000 prostřednictvím zaplacení náhradní daně ve výši 19 % v případě přecenění odepisovatelných aktiv a ve výši 15 % v případě neodepisovatelných aktiv, a to ve třech splátkách (50 % v roce 2004, 25 % v roce 2005 a 25 % v roce 2006).
For Italy, this general realignment could be effectuated by payment of a substitute tax of 19 % in case of revaluation of depreciable assets and 15 % in case of non-depreciable assets in three instalments (50 % in 2004, 25 % in 2005 and 25 % in 2006) pursuant to Article 12 of Law 342/2000.
Podle italských orgánů by měl být tedy režim stanovený čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003 posuzován s přihlédnutím k režimu pro dodatečné vyrovnání implicitně zavedenému článkem 14 zákona č. 342/2000, než aby byl porovnáván s obecným režimem daňového dodatečného vyrovnání pro společnosti podle čl. 2 odst. 25 téhož zákona č. 350/2003, jak naopak postupovala Komise.
Thus, for Italy the regime provided by Article 2(26) would have to be appraised against this implicit realignment scheme set forth by Article 14 of Law 342/2000 rather than the general company tax revaluation system offered by Article 2(25) of Law 359/2003 as alleged by the Commission.
Jak implicitní režim dodatečného vyrovnání, tak explicitní režim přecenění by podle názoru Itálie znamenaly použití týchž náhradních daní v již uvedených sazbách, tj. ve výši 19 % a 15 %.
Both the implicit realignment and the explicit revaluation schemes would have provided for the same substitute taxes of 19 % and 15 % as described.
Oproti tvrzení Komise uvedenému v rozhodnutí o zahájení řízení o formálním přezkoumání by podle italských orgánů případná výhoda udělená čl. 2 odst. 26 zákona č. 350/2003 odpovídala rozdílu mezi náhradní daní ve výši 9 % zaplacenou přijímajícími bankami z jejich neuznaného zisku a daní ve výši 15 %, kterou měly v případně vytvoření zisku odvádět všechny ostatní společnosti, jež měly prospěch z dodatečného vyrovnání hodnoty jejich aktiv.
Unlike what the Commission alleged in its opening of the formal investigation procedure however, the possible advantage resulting from by Article 2(26) of Law 350/2003 would, according to Italy, only amount to the difference between the substitute tax of 9 % paid by the beneficiary banks on their unrecognised gains and the tax of 15 % payable on the same possible gains of all the other companies eligible to realign their asset values.
Tento rozdíl měl být ještě dále snížen vzhledem ke skutečnosti, že přijímající banky zaplatily relativně vyšší daň z 15 % části původně vytvořených zisků oproti všem ostatním společnostem, které mohly využít režimu úplné daňové neutrality podle legislativního nařízení č. 358/1997.
This difference would have to be further discounted by the fact that the beneficiary banks had paid a relatively higher tax on 15 % of their initial gains realised as opposed to all other companies which could have opted for the full tax neutrality under D.Lgs. 358/1997.
Itálie se dále domnívala, že dodatečné vyrovnání povolené pro zisky vzniklé z restrukturalizací bankovního sektoru uskutečněné podle zákona č. 218/1990 nemůže být srovnáváno s žádnými jinými uznáními zisků podle jiných opatření, a to ze dvou důvodů: v prvé řadě byly předmětné restrukturalizace v bankovním sektoru z hlediska jejich povahy jedinečné, a nelze je tedy porovnávat s ostatními restrukturalizacemi, a v druhé řadě byla daňová opatření směřující k odložení daňového uznání vytvořených zisků zvláště určena jen pro tyto restrukturalizace, neboť umožňovala režim částečné daňové neutrality jak pro vkládající subjekt, tak pro subjekt nabývající.
Italy further considers that the realignments provided for the gains resulting from the banking reorganisations made under Law 218/1990 are not comparable to all other measures for recognition of gains: first because the banking reorganisations in question were ontologically unique and not comparable to other reorganisations; second, because the tax measure devised to defer the recognition of the realised gains was specific to such reorganisations in that it provided a partial tax neutrality regime for both the transferor and the transferee entities.
Pokud se týká jedinečnosti restrukturalizací bankovního sektoru, italské orgány uvedly, že se toto opatření týkalo pouze některých operací restrukturalizace úvěrových ústavů, ke kterým docházelo od 22. srpna 1990 do 31. prosince 1995 a jejichž hlavním cílem byla privatizace sektoru úvěrových ústavů založených v Itálii podle veřejného práva.
As to the uniqueness of the banking reorganisations, Italy maintains that the measure only concerned certain banking reorganisations carried out between 22 August 1990 and 31 December 1995, mainly aimed at privatising the public banking sector in Italy.
Mělo se zato, že nejvýhodnější právní formou, kterou měly tyto úvěrové ústavy založené podle veřejného práva v Itálii přijmout, bude akciová společnost, protože tato forma bude schopna zajistit vznik soukromých bankovních skupin v zemi a nastolit rovné podmínky mezi bankami na společném trhu.
The joint stock company form was considered the most optimal business form for Italian public banks to ensure the formation of private banking groups in Italy and promoting a level playing field with other banks in the common market.
Podle zákona č. 218/1990 byly akcie původních úvěrových ústavů založených podle veřejného práva v návaznosti na jejich restrukturalizaci přímo předány společnostem, ve kterých bylo převládající nebo nepřevládající veřejné vlastnictví, nebo nově zřízeným či již existujícím veřejným bankovním fondům nebo též soukromým bankovním fondům, ve kterých bylo veřejné vlastnictví rozděleno mezi jednotlivé místní subjekty.
Under Law 218/1990, the stocks of the former-public banks following their reorganisations were either attributed directly to State holding companies where the public ownership was predominant or to newly created banking or pre-existing private (banking) foundations where public ownership was spread among different local governments.
Jak státu tak fondům byl udělen dočasný úkol řídit a postupně prodávat na trhu akcie těchto nově založených společností a umožnit tak konsolidaci bankovního trhu a vznik bankovních skupin v Itálii.
Both the State and the foundation holdings were entrusted to temporarily manage and progressively sell the stocks of the newly created companies on the market to allow the consolidation of the banking sector and formation of banking groups in Italy.
Specifická povaha režimu daňové neutrality těchto bankovních restrukturalizací je odůvodněna skutečností, že v té době neexistoval obecný režim, který by zajistil daňovou neúčinnost restrukturalizací společností a vkladů částí podniků.
As to the special nature of the tax neutral regime for such banking reorganisations, this was justified by the fact that at that time there was no general scheme to ensure neutrality of company reorganisations and contributions of business branches.
Italský zákonodárce byl veden snahou usnadnit privatizaci některých úvěrových ústavů založených podle veřejného práva prostřednictvím jejich restrukturalizace a udělit jim novou právní formu akciových společností založených podle soukromého práva a současně znemožnit poskytnout těmto ústavům jiné než nezbytné výhody.
The legislator intended to facilitate the privatisation of certain publicly-held banks by way of their restructuring and change of their business form into stock companies privately held, while avoiding to provide unnecessary advantages to such banks.