natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Několik soudců, kteří se vzhledem k svému věku během studií nikdy s výukou práva EU nesetkali, včetně jednoho francouzského soudce z odvolacího soudu a jednoho německého soudce šedesátníka, vidí právní systém Společenství jako obzvláště náročný.
Several judges who were never taught EU law during their studies due to their age, including one French judge sitting in an appeal court and one German judge in his mid sixties found the Community legal order particularly challenging.
Mnoho soudců z „nových“ členských států často hledělo do budoucnosti.
A number of judges from "new" Member States looked very much to the future.
Například slovinský soudce poznamenal, že právě tento aspekt bude s časem postupně sílit.
For instance, a Slovenian judge stated that this particular aspect of the judge’s work would grow naturally in time.
Několik soudců se při uplatňování práva Společenství cítilo nejistě.
Several judges felt insecure when applying Community law.
Právní zvyklosti jim nebyly příliš známy a metody výkladu byly jiné než ty, které se běžně používají.
The legal tradition was not as familiar and the methods of interpretation were different than those normally used.
Jedna správní soudkyně objevila v právu Společenství rozměr, který ve své každodenní práci nenachází.
One administrative judge felt that Community law had a dimension which she could not grasp in her daily work.
Na druhou stranu se určitý menší počet soudců cítil jistěji v přímém kontaktu s právem Společenství s tím, že je to „zjevná realita“.
On the other hand, a sizeable minority of judges clearly felt more comfortable having direct contact with Community law, considering it to be an "obvious reality".
Jeden italský soudce tvrdil, že si je plně vědom důsledků toho, že je prvním soudcem práva Společenství, ale jen doufá, že kolegové z jiných států jsou na tom stejně jako on.
One Italian judge claimed to be well aware of the implications of being a first judge of Community law, but only hoped that colleagues in other Member States felt the same way.
Další respondent měl za to, že soudci si tuto realitu stále lépe uvědomují, ale zúčastněné strany a právníci je nemusí následovat.
A further respondent considered that, although this reality was becoming increasingly obvious to judges, parties and lawyers were not necessarily following suit.
Jeden rakouský soudce, který přiznal, že zpočátku právo Společenství odmítal, ale čím častěji ho používal, tím samozřejmější bylo jeho užití.
An Austrian judge who admitted being initially hostile to Community law commented that, the more he applied it, the more "self-evident" it became.
Německý administrativní soudce uvedl, že tato role je „vzrušující, ale náročná“, neboť právo Společenství je stále poměrně nové a není podpořeno dostatečným vzděláváním a literaturou.
A German administrative judge went further to consider that the role was "thrilling but difficult" because Community law was still relatively new and not supported by adequate training and library facilities.
Dva správní soudci z Německa považovali za pozitivní, že většina otázek týkajících se práva Společenství může být okamžitě vyjasněna u soudu prvního stupně bez mnoha odvolání.
Two administrative courts in Germany made the point that it was a good thing that most questions of Community law could be immediately clarified at first instance without multiple appeals.
Podle nich je kontraproduktivní jen navrhovat tyto otázky u vyšších soudů, protože se tím případy zbytečně prodlužují.
It was counter-productive to only consider these points in higher national courts because this dragged cases on unnecessarily.
Francouzský obchodní soudce se domníval, že soudci prvního stupně jsou často v „první linii“ práva Společenství a často čelí opozici z vyšších vnitrostátních soudů.
A French commercial judge stated that first instance judges were often on the "front line" of Community law, and often in face of opposition from higher national courts.
Další německý soudce uvedl, že ho právo Společenství stále „doprovází“.
Another German judge was constantly "accompanied" by Community law.
Přestože není středem jeho pozornosti ( im Vordergrund ), je vždy přítomno v jeho podvědomí ( im Hinterkopf ).
Whilst, it did not take center stage ( im Vordergrund ), it was however always there at the back of his mind ( im Hinterkopf ).
Jeden francouzský soudce uvedl, že je třeba vypěstovat si jisté reflexy, protože mnohé návrhy na užití práva Společenství musel vznést spíš sám soudce než jeden z účastníků.
One French judge stated that certain reflexes had to be developed because a lot of provisions of Community law had to be raised of the judge’s own motion rather than being raised by one of the parties.
(xii) Soudní spolupráce v občanských záležitostech
(xii) Judicial cooperation in civil matters
Několik respondentů konkrétně uvedlo, jaké nástroje používají na poli soudní spolupráce v občanských záležitostech (článek 61 odstavec c ES), zejména nařízení Brusel I, směrnici o právní pomoci a nařízení o doručování písemností
Several respondents specifically referred to their use of instruments in the field of judicial cooperation in civil matters (Article 61(c) EC), in particular the Brussels I Regulation, the Legal Aid Directive and the Regulation on Service of Documents
Jeden soudce ve věcech rodinného práva se speciálně zajímal o aplikaci nařízení Brusel IIa, protože přináší evropským občanům zjevnou „přidanou hodnotu“.
A family judge was specifically interested in applying the Brussels II "bis" Regulation, as it brought clear ‘added value’ to European citizens.
Jeden soudce se domníval, že právo Společenství je obzvláště užitečné v oblasti ochrany spotřebitele, ale že si to většina jeho vnitrostátních kolegů neuvědomuje.
One judge considered that Community law was particularly vital in the area of consumer protection, but that most national colleagues failed to perceive this.
Podle dvou soudců z různých nejvyšších soudů je někdy těžké rozhodnout, jestli se doktrína acte clair vztahuje na projednávaný případ.
According to two judges from different supreme courts, it was sometimes difficult to determine whether the acte clair doctrine applied to a given case.
Nejzjevnější důvod je, že je těžké zjistit, jestli se některý vnitrostátní soud jiného členského státu zabýval podobným případem a jaké bylo jeho rozhodnutí.
The most apparent reason for this was that it was hard to ascertain whether any national court in another Member State had considered a similar issue and what its decision had been.
790 respondentů poskytlo komentáře a návrhy k této otevřené otázce.
790 respondents offered comments or suggestions on this open question.
Zdaleka nejpopulárnějším návrhem (51,1 %) bylo důkladné a neustálé vzdělávání v evropském právu během soudcových studií i kariéry a v tomto ohledu padlo mnoho praktických poznámek (viz níže – v oddílu b).
Thorough and continuous training in European law throughout a judge’s studies and career was by far the most popular suggestion (51,1%) and many practical comments were made in that respect (see below – section b).
Na druhém místě byly požadavky na větší nebo lepší informovanost (21,5 %) a návrhy, jak tyto informace zpřístupnit.
Second came calls for more or better information (21,5%) and proposals on how to make this information available.
Časté byly také požadavky na zdokonalení tvorby právních předpisů na úrovni Společenství (9,4 %).
Calls for better law-making at Community level were widespread (9,4%).
Čtyři kategorie byly více méně stejně populární: otázky jazykového vzdělávání (4,4 %), způsob, jakým by se mělo s právem Společenství nakládat na vnitrostátní úrovni (4,3 %), přání, aby Evropa dělala méně, ale lépe (4,1 %), a konečně otázky týkající se ESD a jeho rozsudků (3,7 %).
To conclude, four categories were more or less equally popular: the issue of language training (4,4%), the way in which Community law should be dealt with at national level (4,3%), calls for Europe to do less but to do it better (4,1%) and finally issues concerning the ECJ and its judgments (3,7%).
Velká většina respondentů v této kategorii (75 %) byla pro intenzivnější vzdělávání v oblasti práva Společenství na všech úrovních.
An overwhelming majority of respondents in this category (75%) backed an increase in Community law training at all levels.
Několik soudců zastávalo názor, že právo Společenství by se mělo stát hlavním nebo povinným předmětem na právnických vysokých školách, jak už tomu v některých členských státech je.
Firstly, a few judges were of the opinion that Community law should become a core or mandatory course in university law degrees, as is already the case in some Member States.
Francouzský soudce se domníval, že právo Společenství někdy není dostatečně začleněno do vnitrostátního učebního plánu v oblastech, kde jsou ve velké míře uplatňovány pravomoci Společenství.
A French judge considered that Community law was sometimes not sufficiently integrated into national curricula in areas where Community competence had been widely exercised.
Respondenti vyzdvihovali důležitost vzdělávání v oblasti práva Společenství ještě intenzivněji v souvislosti s vnitrostátními školami pro budoucí soudce.
Respondents insisted even more on the importance of Community law training, particularly on the preliminary ruling procedure, when it came to national schools for future magistrates and judges.
Opakovaně se objevovalo několik návrhů týkajících se odborného vzdělávání praktikujících soudců.
There were several recurrent suggestions on the subject of professional training for practising judges.
Předně má vzdělávání být pro soudce zdarma.
First of all, training had to be free of charge for judges.
Jeden soudce se domníval, že takové vzdělávání je ve veřejném zájmu a je součástí služby veřejnosti.
One judge considered that such training was in the public interest, and part of the service offered to the public.
Jeden německý soudce z pracovního soudu zjistil, že po takových kurzech je ohromná poptávka, ale kapacita je omezená, a že účastníci za ně často musí platit.
A German labour court judge found that there was great demand for such courses, but that places were limited and that a financial contribution was often requested from participants.
Dále má vzdělávání probíhat pravidelně, nebo dokonce nepřetržitě, přičemž někteří soudci se domnívali, že by bylo efektivní jedině v případě, že by bylo povinné.
Secondly, training had to be regular, or even constant, with some judges considering it would only be effective if it was made mandatory.
Dalším postřehem je, že respondenti vyhledávali především vzdělávání v právu Společenství, které probíhá na vnitrostátní úrovni a co nejblíže k místu jejich zaměstnání.
Thirdly, general training in Community law was sought primarily at national level, and as close as possible to the respondent’s place of work.
Také se hojně objevovala poptávka po specializovanějších kurzech, ovšem zde se projevil opačný trend – soudci by chtěli, aby takové kurzy byly organizovány na evropské úrovni, například formou konference, které by se účastnili přispěvatelé z ostatních členských států.
There was also substantial demand for more specialised courses and here an opposite trend was noticeable, with judges sometimes requesting that such specialised courses be organised at a European level for example in the form of a conference with participants from other Member States.
Další byl požadavek, aby se vzdělávání na obecné úrovni dostalo k co nejširšímu počtu soudců jednotlivých států na všech soudních úrovních.
Fourthly, general training had to reach the largest possible number of national judges from all court levels.
A konečně, několik soudců uvádělo, že vzdělávání je důležité také z motivačních důvodů.
Finally training was referred to by several judges as important for motivational reasons.
Právo Společenství je obrovský soubor pravidel vzbuzující obavy a kurzy by mohly pomoci některé obavy v tomto ohledu překonat.
Community law was a daunting body of law, and courses could help overcome certain doubts in this respect.
Mnoho převážně polských, ale také maďarských, slovinských, bulharských, rumunských a německých soudců vyžadovalo, aby se ve vnitrostátním vzdělávání kladl větší důraz na praxi než na teorii.
A large number of mainly Polish, but also Hungarian, Slovenian, Bulgarian, Romanian and German judges demanded that national training be more practical and less focused on theory.
Mělo by zahrnovat případové studie nebo semináře s odborníky.
This should include case studies or workshops with experts.
Velká část by ráda navštívila orgány EU, obzvláště ESD.
A substantial number were also keen to visit EU institutions, specifically the ECJ.
Velké množství respondentů zastupující rovnoměrně různé členské státy poukázalo na důležitost výměnných programů pro soudce v rámci EU.
Numerous respondents from a very balanced array of Member States noted the importance of exchange programmes for judges within the EU.
Nejdůležitějším aspektem byla příležitost diskutovat o věcech společného zájmu se soudci z ostatních členských států a dozvědět se, jak zvládají podobné problémy v rozdílném právním prostředí.
The most important aspect was the opportunity to discuss matters of common concern with judges from other Member States and see how they deal with similar problems in a different judicial context.
Podle jednoho německého soudce jsou výměny klíčem k tomu, aby soudci začali „přemýšlet i mimo své domácí prostředí“, čímž si rozšíří obzory.
According to a German judge, exchanges were key to judges "thinking outside of their national box", and thus broadening their horizons.
Vedle toho několik holandských, belgických, slovinských a německých soudců projevilo osobní zájem o stáž u ESD.
Furthermore, several Dutch, Belgian, Slovenian and German judges were personally interested in traineeships at the ECJ.
Respondenti také vyjádřili zklamání nad nedostatkem míst ve výměnných programech.
A certain amount of frustration was also expressed in relation to the perceived shortage of places for participants on exchange programmes.
Například jeden soudce poznamenal, že se jich mohou účastnit pouze soudci zaměstnaní na ministerstvu spravedlnosti, zatímco jiný soudce se domníval, že výměnné programy jsou záležitostí privilegované elity, ale neuvedl žádný konkrétní důvod, proč si to myslí.
For example, one judge considered that only judges working in the justice ministry could participate, whereas another judge considered exchange programmes to be reserved for a privileged elite but did not state any particular reason why.
Tento oddíl zahrnuje také odpovědi, které volaly po častějším kontaktu mezi soudci jednotlivých států, například ve formě specializovaných sítí lišících se od samotných výměn.
This section also incorporates responses which called for more contact between national judges, in the form of specialised networks for example, but falling short of an actual exchange.
Německý soudce zdůraznil důležitost osobního kontaktu (a nikoli jen anonymní komunikace) se soudci ostatních členských států.
A German judge highlighted the importance of having a personal, as opposed to an anonymous, connection with judges in other Member States.
Jeden soudce z nejvyššího soudu poznamenal, že výměny názorů mezi soudci z celé EU jsou nezbytné pro aplikaci doktríny acte clair , která vyžaduje, aby soudce členského státu ověřoval, k jakým jiným závěrům dospěly vnitrostátní soudy a jestli by odlišnost interpretačních výstupů mohla ovlivňovat jednotné uplatňování práva Společenství.
A judge from a supreme court commented that exchanges of view between judges from all over the EU was even essential in order to apply the acte clair doctrine, which required the national judge to check what other results domestic courts had reached and whether the diversity of interpretive outcomes reached was liable to prejudice the uniform application of Community law.
Jeden soudce ze soudu prvního stupně z Itálie doporučil EU podporu internetových diskusí, kde by se probíraly otázky společného zájmu, a také zdůraznil, že jazykové znalosti jednotlivých soudců jsou určujícím faktorem a někdy také překážkou ve vstupu do těchto diskusí na mezinárodní úrovni.
One first instance judge from Italy recommended EU subsidisation of online forums to discuss issues of common concern, and also stressed that the foreign language skills of individual judges was a determining factor and sometimes a barrier to entry in such interaction on a transnational level.
A konečně, jeden švédský soudce navrhoval pojmout výměnné programy jako způsob zmírňování „strachu“ ze zahraničního práva, který někdy kolegové zakoušejí.
Finally, a Swedish judge insisted on exchange programmes as a way of reducing the “fear” of foreign law sometimes experienced by colleagues.
Nicméně takové výměny vyžadují osobní zapojení a také inspiraci.
However, such exchanges required personal engagement and even inspiration.
Několik německých soudců reagovalo konkrétně na Evropskou síť pro justiční vzdělávání.
Several German judges gave specific feedback on EJTN.
Jeden soudce se zúčastnil výměny a byl velice nadšený, že objevil aspekty jiného právního systému, a byl připraven na další podněty.
One judge had participated in an exchange and was particularly enthusiastic about discovering aspects of another legal system and was available for further initiatives.
Zbylí dva respondenti byli spokojeni s tím, co jim Evropská síť pro justiční vzdělávání poskytla, ale domnívali se, že dostupné možnosti nejsou dostatečné a zároveň o nich soudci jednotlivých států příliš nevědí.
The other two respondents were content with what EJTN offered, but considered that the opportunities available was both insufficient and not well enough known by national judges.
Značná část soudců by ráda viděla větší rozvoj společné evropské soudní kultury, jíž je právo Společenství nedílnou součástí.
A substantial number of judges wanted to see more fostering of a common legal culture in Europe of which Community law formed an integral part.
Například jeden francouzský soudce z obchod ního soudu prvního stupně poznamenal, že právo Společenství nesmí být chápáno jako oblast vyhrazená pro odbornou elitu, spíše by mělo být součástí všedního života právníků a soudců.
For example, a French first instance commercial judge commented that Community law must not be seen as an area reserved for an elite of specialists, but rather be part of the everyday life of lawyers and judges.
Podobně jeden německý správní soudce uvedl, že se právo Společenství musí stát přirozenou součástí povědomí soudců i veřejnosti.
Similarly a German administrative judge stated that Community law had to become natural in the consciousness of judges and the public.
Jeden německý respondent z finančního soudu uvedl, že soudce má velkou zodpovědnost, pokud jde o právo Společenství.
A German respondent from a financial court made the point that in fact the judge had a huge responsibility with regard to Community law.
V případech, kdy se jedná o práva občanů, se mohou občané spolehnout na různé nástro je Společenství; ale například v případě porušení směrnice o přírodních stanovištích
In cases where citizens' rights were affected, they could rely of various Community instruments; but in the case of a breach of the Habitats Directive
Směrnice Rady 92/43/EHS z 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, Úř. věst.
Council Directive 92/43/EEC of 21 May 1992 on the conservation of natural habitats and of wild fauna and flora, OJ L 206, 22.7.1992, p.
L 206, 22.7.1992, s. 7. se živ otní prostředí nemůže „ozvat“, takže soudce musí být obzvláště ostražitý.
7. , for example, the environment could not similarly "speak up" and therefore the judge had to be particularly vigilant.
Jiný soudce se domníval, že vnitrostátní stanoviska ohledně úlohy soudnictví by měla být do určité míry sjednocena, protože regionální rozdíly jsou v současné době velmi zřetelné.
Another judge found that national views on the role of the judiciary should be to some extent be brought closer together, as regional difference were currently very considerable.
O bjevily se názory, že u právníků k takovému průniku již dávno došlo.
It was argued that such interpenetration had taken place long ago for lawyers.
Jeden francouzský soudce argumentoval, že větší prolínání mezi vnitrostátními soudy a soudy Společenství by mohlo vést k vytvoření společné evropské soudní kultury.
A French judge argued that greater osmosis between national and Community courts could be conducive to creating a common judicial culture in Europe.
Příležitostně se v přijatých odpovědích objevovala otázka e-learningu.
The issue of e-learning featured occasionally in the answers received.
Jeden slovinský soudce poukázal na to, že někteří starší soudci nejsou obeznámeni s novými technologiemi a upřednostňují tištěné verze dokumentů.
One Slovenian judge made the point that some older judges were unfamiliar with new technologies and preferred the printed medium.
Nicméně několik soudců vnímalo internet jako potenciálně užitečný nástroj pro sebevzdělávání.
Several judges nevertheless saw the internet as a potentially useful tool for self-training.
Zároveň zdůraznili, že tento prostředek by měl být doplňkem, nikoli náhradou osobního kontaktu mezi soudci.
It was also emphasised that this should be complementary to, and not a substitute for, face to face contact between judges.
Několik soudců poskytlo komentáře k onkrétně k seminářům, které organizuje ERA.
Several judges commented specifically on the seminars offered by ERA.
Odezva na tyto kurzy byla kladná, ale respondenti poznamenali, že by měla být vyřešena otázka jejich financování, což je stejná připomínka, jako byla vznesena v souvislosti se vzděláváním obecně.
The feedback was that such courses were either good or essential, but that the question of financing the participation in such courses had to be addressed, which is the same point as that made above in relation to training generally.
Tři soudci přišli s myšlenkou evropské agentury či orgánu, jehož úkolem by bylo poskytovat kurzy zaměřené na právo Společenství na evropské úrovni, aniž by nahrazoval prvořadou roli vnitrostátních orgánů.
Three judges mooted the idea of a European agency or body whose task it would be to offer training courses in Community law at European level without replacing the primary role of national authorities.
Jeden portugalský respondent navrhoval, aby takové evropské kurzy byly povinné a aby se jimi potom vnitrostátní vzdělávací instituce inspirovaly a nabízely podobné kurzy.
One Portuguese respondent called for such European courses to be mandatory, and for national training bodies to then take example on the European courses offered.
Jeden soudce z nejvyššího správního soudu se domníval, že vytvoření takové instituce je základem k přetvoření práva Společenství v „živo ucí právo“, tedy právo, které bude aplikováno na vnitrostátní úrovni.
One judge from a supreme administrative court considered that the creation of such a body was essential to make Community law into "living law", that is, law which was applied at national level.
Respondent poznamenal, že bohužel vnitrostátní odborníci na právo Společenství ve správě a u soudů často nebývají těmi, kdo musí právo Společenství uplatňovat v praxi.
The respondent noted that unfortunately national experts on Community law in administrations and courts were often not the ones brought to apply Community law on the ground.
Jeden francouzský soudce doporučil, aby se postupy používané při navrhování rozhodnutí v každém státě zkoumaly a do jisté míry sladily.
A French judge recommended that the techniques used for drafting judgments in each Member State should be studied and, to some extent, harmonised.
Mnoho soudců volalo po větší informovanosti o právu Společenství.
Many judges called for more information on Community law.
Všeobecně vyjadřovali obavu, že nebudou včas řádně informováni v konkrétní oblasti vzhledem k tomu, že právo Společenství je velmi rychle se měnícím souborem předpisů.
The general fear was that of not being properly updated in a specific area, given that Community law was a very fast-moving body of law.