natgillin/translations-raw huggingface dataset:
58. naléhá na EU, aby vyzvala Čínu k podpisu Úmluvy OECD o boji proti podplácení a k zajištění jejího provádění nejen v Číně, ale také v jejích vztazích s africkými zeměmi;
Urges the EU to encourage China to sign the OECD’s Anti-bribery Convention and to ensure its implementation, not just within China, but also in its relations with African countries;
64. vyzývá EU, aby zachovala své zbrojní embargo vůči Číně, dokud bude tato země nadále dodávat zbraně ozbrojeným silám a skupinám v zemích, často afrických, jež podněcují a přiživují konflikty a dopouštějí se hrubého porušování lidských práv;
Calls on the EU to maintain its arms embargo on China, as long as China continues to export arms to armed forces and armed groups in countries, many of them in Africa, that fuel and perpetuate conflicts and perpetrate gross violations of human rights;
Vzestup Číny a její politika „otevření se světu“
China ’s rise and its ‘go out’ policy
Působivý hospodářský vzestup Číny, jenž je od roku 1990 spojený s 10% průměrným hospodářským růstem, z této země učinil čtvrtou největší ekonomiku na světě a největšího oficiálního držitele devizových rezerv.
China’s impressive economic rise, with an average economic growth of 10% since 1990, has turned it into the fourth largest economy in the world and the largest official holder of foreign exchange reserves.
Čína ale zůstává rozvojovou zemí s obrovskými socioekonomickými rozdíly, nedemokratickou správou, nedostatečným dodržováním základních svobod a lidských práv a se závažnými problémy v oblasti životního prostředí.
At the same time, China is still a developing country, with vast socio-economic disparities, undemocratic governance, lack of fundamental freedoms and basic human rights and serious environmental problems.
Aby uspokojila potřeby, jež vznikly v důsledku jejího vzestupu, přijala Čína politiku „otevření se světu“.
To meet the needs created by its rise, China adopted a ‘go-out' policy.
Je čínský hon za zdroji v Africe hybnou silou prosperity založené na spolupráci prospěšné všem, nebo znamená těžbu afrických přírodních zdrojů pro zisk Číny a podkopání udržitelného rozvoje?
Is China’s scramble in Africa a driver for prosperity based on «win-win cooperation» or is it reaping African natural resources for Chinese profit and undermining sustainable development?
Čína navíc může v rámci rozšiřování svých aktivit exportovat některé ze svých nejhorších domácích praktik, včetně korupce, nedostatečných pracovních práv a environmentálních norem.
Also, while expanding, China may be exporting some of its worst home practices, including corruption, bad lending, lack of labour rights and environmental standards.
Jaké kroky by tedy měla EU podniknout?
What, then, should the EU do?
„Pekingské safari“: hledání přírodních zdrojů
" Beijing ’s Safari”: looking for natural resources
Čínská angažovanost v Africe nabrala větších obrátek v průběhu 90. let 20. století.
Chinese involvement in Africa accelerated in the 1990s.
V roce 2000 schválilo nově vytvořené Fórum čínsko-africké spolupráce ambiciózní plány.
In 2000, the newly created Forum on China-Africa Cooperation agreed on ambitious plans.
Rok 2006 byl na základě oznámení ze strany Pekingu, jež se týkala investic a pomoci, označen čínským „rokem Afriky“.
2006 was dubbed China's "Year of Africa” because of investment and aid announcements made by Beijing.
Například pouze Konžské demokratické republice (na jejímž území se nachází jedna z nejbohatších světových zásob nerostů) přislíbila Čína půjčku v hodnotě 5 miliard USD na stavbu silnic, železnic, nemocnic a univerzit.
For instance, in DR Congo alone (holding one of the world's richest assortment of minerals), China promised a 5 billion USD loan to build roads, railways, hospitals and universities.
Jaké jsou strategické cíle uplatňování čínské politiky otevření se světu v Africe?
What are the strategic drivers for China’s 'go out' policy in Africa?
Na prvním místě stojí ropa.
First and foremost, oil.
V roce 2003 se Čína stala druhým největším spotřebitelem ropy na světě a očekává se, že se čínská poptávka do roku 2025 zdvojnásobí.
China became the world’s second-largest oil consumer in 2003 and Chinese demand is expected to double by 2025.
Přibližně 30 % čínského dovozu surové ropy nyní pochází z Afriky a ropa představuje 50 % afrického vývozu do Číny.
Some 30% of China’s crude oil imports now come from Africa and oil accounts to 50% of Africa’s exports to China.
Největším africkým dodavatelem do Číny byla v roce 2006 Angola následovaná Súdánem a Konžskou republikou.
Angola was, in 2006, China’s top African supplier, followed by Sudan and Congo-Brazzaville.
Čína rovněž hledá další přírodní zdroje (uran, měď, kobalt, rudu, dřevo atd.) a nové trhy.
China is also looking for other natural resources (uranium, copper, cobalt, ore and timber, etc.) and new markets.
V neposlední řadě se Čína snaží posílit svůj politický vliv, získat podporu pro politiku „jedné Číny“ a profilovat se jako globální mocnost.
Finally, China seeks to reinforce political leverage, gather endorsement for the “one China policy” and profile itself as a global power.
Afrika je mimořádně atraktivní, protože většině afrických států chybí kapacity k tomu, aby prováděly průzkum svých vnitrostátních zdrojů a vykonávaly nad nimi kontrolu, jsou často závislé na zahraničních odborných znalostech a investicích a existují v nich jen nepatrná právní omezení a hospodářská soutěž.
Africa is particularly attractive because most African states lack the capacity to explore and control national resources, often rely on foreign expertise and investment and there are only limited regulatory constraints and competition.
Spolupráce mezi státy Jihu, nebo „neokolonialismus“?
‘South-south cooperation’ or ‘neo-colonialism’?
Vliv Číny na Afriku
China ’s impact in Africa
Peking čínsko-africké vztahy prezentuje jako hospodářskou spolupráci mezi rovnocennými partnery, jež je přínosná pro obě strany.
Beijing presents Sino-African relations as economic "win-win cooperation" between equal partners.
Vzhledem k tomu, že se Číně podařilo zbavit chudoby miliony vlastních občanů, prosazuje tato země alternativní model rozvoje řízeného státem, který může být pro světadíl, kde neuspěly neoliberální reformy prováděné Západem a kde mnoho vládců usiluje o centralizaci pravomocí, atraktivní.
With a record of lifting millions of its own citizens out of poverty, China promotes an alternative state-directed model for development, which can be alluring in a continent where neo-liberal reforms imposed by the West failed and where many rulers are keen on centralising powers.
Čínská angažovanost v Africe měla dosud za důsledek nárůst čínské poptávky po surovinách, která zvedla ceny komodit a zvýšila hospodářskou soutěž.
So far, China’s footprint in Africa has led to an increase in Chinese demand for raw materials, which pushed up commodity prices, and increased competition.
Čína navíc získala africké přátele pomocí investic do stavby velmi potřebné infrastruktury.
Moreover, China has made African friends with investments in the construction of badly-needed infrastructures.
Stále častěji se ale také objevují stížnosti na situaci ve společnostech působících v Africe vlastněných čínskou stranou, jež se týkají ztráty výrobních kapacit, nízkých mezd, velmi špatných pracovních podmínek a chybějících bezpečnostních norem.
But there are also growing complaints about lost manufacturing capacity, low salaries, dire working conditions and lack of safety standards in Chinese-owned companies operating in Africa.
Zdá se, že se zájem ze strany Číny omezuje pouze na země bohaté na zdroje (nebo „kvůli zdrojům prokleté“) a vyhýbá se velkému počtu jiných afrických států.
Chinese interest seems confined to resource-rich (or "resource-cursed") countries, bypassing a large number of other African nations.
Prudký nárůst cen komodit navíc sice přináší užitek zemím s velkým bohatstvím zdrojů, ale zbytku světadílu ztěžuje život – a ceny nezůstanou vysoké navždy.
Moreover, soaring commodity prices benefit resource-rich countries but make life harder for the rest of the continent – and prices will not remain high forever.
Na africké trhy se dostávají levné čínské výrobky, které lidem na jednu stranu umožňují využívat nové technologie (např. mobilní telefony) a šetřit na základních výdajích (např. na oblečení), ale které rovněž kvůli nekalé hospodářské soutěži, za níž stojí environmentální a sociální dumping, poškozují africký průmysl a způsobují úpadky továren, jež mají za následek zhoršení nezaměstnanosti, zejména v textilním průmyslu (tzv. čínské „textilní cunami“).
Chinese cheap products are reaching African markets, allowing people to make use of new technologies (e.g. mobile phones) and save on basic expenses (e.g. clothes) but also hampering African industries, with bankrupted factories aggravating unemployment, particularly in the textile sector (the so-called Chinese “textile tsunami”), through unfair competition caused by environmental and social dumping.
Co se týče pomoci a investic, čínská pomoc často nemá na toto označení nárok, protože nesplňuje kritéria stanovená Výborem pro rozvojovou pomoc.
On aid and investment, Chinese assistance would often not qualify as aid according to DAC criteria.
Velmi propagovaný Čínsko-africký rozvojový fond s rozpočtem 5 miliard USD se např. zaměřuje především na podporu čínských podniků v tomto světadílu a jejich projektů.
The much trumpeted 5 billion USD China-Africa Development Fund is indeed mostly aimed at supporting Chinese enterprises and their projects in the continent.
Čínská pomoc a investice jsou často propojeny a obyčejně jsou do nich zapojeni čínští pracovníci.
Chinese aid and investments are often tied and normally involve Chinese workers.
Čínské půjčky, které maří snahy propojit pomoc s lidskými právy, demokracií a řádnou správou věcí veřejných, mohou rovněž působit problémy africkým vládám, neboť na sebe dlouhodobě vážou zdroje a snižují způsobilost pro financování z mezinárodních finančních institucí.
Chinese loans, frustrating efforts to link aid to human rights, democracy, and good governance, can also create difficulties for African governments, by tying up resources in the long term and reducing eligibility for IFI financing.
Plány Číny v oblasti investic a pomoci jsou samozřejmě pro africké partnery atraktivní.
China’s investments and aid plans are obviously attractive to African partners.
Stejně tak je atraktivní čínské právo veta v Radě bezpečnosti OSN.
So is China’s veto power at the UNSC.
Toto partnerství by ale mohlo být mnohem přínosnější, pokud by si Afrika mohla stanovit podmínky: spravedlivé dohody a řádné řízení vytvořeného kapitálu.
But this partnership can be much more beneficial if Africa is able to determine conditions: fair deals and proper management of the capital generated.
Africké země mohou zlepšit svou vyjednávací pozici, pokud budou vyjednávat společně – z tohoto důvodu jsou důležité organizace jako AU nebo NEPAD.
African countries can increase their bargaining power by negotiating jointly, hence the importance of organisations such as the AU or NEPAD.
Nelegální využívání zdrojů, jež je zhoršeno skutečností, že africkými vládám chybějí kapacity, aby mohly dohlížet na těžební činnost, vyžaduje větší transparentnost a odpovědnost.
Illegal practices in resource exploitation, aggravated by the lack of capacity of African governments to supervise extractive activities, require greater transparency and accountability.
Afrika by měla podpořit rozšíření působnosti iniciativy pro transparentnost těžebního průmyslu (EITI) a přesunout se od zásady „zveřejněte, za co si platíte“ k zásadě „zveřejněte, co poškozujete“.
Africa should support the expansion of the scope of the EITI, moving from ‘publish what you pay’ to ‘publish what you damage’.
Co se týče dopadu na životní prostředí, Čína z afrických zemí nadále dováží nelegální dřevo a slonovinu a čínské projekty jako přehrada Merowe v Súdánu způsobují závažné environmentální škody.
As for environmental impact, China continues to import illegal timber and ivory from African countries, and serious environmental damage is caused by Chinese projects, such as the Merowe dam in Sudan.
V oblasti míru a bezpečnosti rozšířila Čína vojenskou spolupráci na několik afrických režimů.
In the field of security and peace, China has extended military cooperation to several African regimes.
Hlavními příjemci čínských zbraní jsou Súdán a Zimbabwe.
Sudan and Zimbabwe are major recipients of Chinese arms.
S ohledem na její povinnosti stálého člena Rady bezpečnosti OSN musí být na Čínu vyvíjen nátlak, aby přestala upřednostňovat bezpečnost zaměřenou na stát a začala podporovat „bezpečnost lidí“.
In view of its responsibilities as a permanent member of the UN Security Council, China must be urged to move from favouring state-centred security to supporting “human security”.
Až bude mít Čína na místě více jednotek, možná lépe pochopí, proč je nezbytné vzít na sebe „odpovědnost chránit“.
With more troops on the ground, China may better understand why it is necessary to assume the "responsibility to protect".
Evropané by neměli předstírat, že jsou v tomto trojúhelníku vztahů těmi hodnými, neboť africké země mají své důvody, aby ve vztahu k nim byli úplně stejně frustrovaní a podezřívaví jako ve vztahu k Číně.
Europeans should not pretend to be the “good player” in this triangular relationship, for African countries have reasons to be frustrated and suspicious of them, as much as of China.
Afričtí vedoucí představitelé se hlásí ke svému právu dohnat industrializaci, a to i za cenu znečištění, jež je s ní spojené.
African leaders invoke the right to catch up with industrialisation, with the inherent pollution costs.
Afričané také tvrdí, že pomoc Africe je otázkou spravedlnosti, nikoli dobročinnosti.
Africans also argue that assisting Africa is a matter of justice, not charity.
Místo vzájemného obviňování by se EU, Afrika i Čína měly zapojit do budování udržitelného rozvoje Afriky a měly by v této oblasti spolupracovat.
Instead of entering the blame game, the EU, Africa and China should engage and cooperate for the sustainable development of Africa.
Čína již ukázala, že je citlivá vůči mezinárodnímu očekávání.
China has shown itself to be sensitive to international expectations.
Čínská zahraniční politika: od hesla „obchod je obchod“ k „tiché revoluci“
China ’s foreign policy: From ‘business is business’ to ‘quiet revolution’
Čína se hlásí k „nezávislé zahraniční politice“ vycházející ze zásad „svrchovanosti a nezasahování“ a svou angažovanost v Africe prezentuje jako striktně obchodní.
China proclaims an “independent foreign policy”, based on the principles of “sovereignty and non-interference ” and presents its involvement in Africa as strictly business.
To znamená, že pomoc a úvěry jsou africkým vládám údajně poskytovány bez dalších podmínek – vždy se ale setkáme s „doložkou o Tchaj-wanu“ a s nátlakem, aby se tyto vlády stranily dalajlamy.
This means that aid and loans are provided to African governments on a supposedly "no-strings attached" basis - but, of course, there is always a “Taiwan clause” and pressure to shun the Dalai Lama.
Skutečnost je ale taková, že přítomnost Číny v Africe má politický dopad.
In fact, China’s presence in Africa does have political impact.
Její „čistě obchodní a nepolitický“ přístup má spíše než zajištění neutrality za následek to, že se africkým diktátorům dostává politické a finanční podpory potřebné k tomu, aby se udrželi u moci.
Its ‘trade only, no politics’ approach, rather than ensuring neutrality, provides some African dictators with political and financial support to stay in power.
Když například zesílila mezinárodní kritika režimů Súdánu a Zimbabwe, obrátily se na Čínu.
For instance, Sudan and Zimbabwe turned to China when international criticism increased on the regimes.
Angola přerušila v roce 2004 jednání s MMF poté, co jí Čína nabídla půjčku ve výši 2 miliard USD, jež nebyla podmíněna požadavky v oblasti korupce a transparentnosti – jednalo se o příjem, který podpořil vládnoucí stranu v předvolebním období.
In 2004, Angola broke off negotiations with the IMF, when China offered a 2 billion USD loan, without conditions on corruption or transparency: a cash flow which represents a financial boost to the ruling party in the run up to forthcoming elections.
Z těchto důvodů kritika čínských „zásahů“ v Africe sílí.
Criticism of Chinese ‘intervention’ in Africa is thus becoming stronger.
Došlo k útokům na čínské zástupce v Nigérii, Etiopii a Nigeru.
Chinese agents have been attacked in Nigeria, Ethiopia and Niger.
V dosud nejhorším případě bylo v dubnu 2007 zabito devět čínských pracovníků a nejméně 65 Etiopanů při útoku ogadenských ozbrojených skupin na ropné zařízení ve východní Etiopii; zahraniční společnosti byly varovány, aby s etiopskou vládou nespolupracovaly na těžbě přírodních zdrojů v regionu.
In the worst case to date, nine Chinese workers and at least 65 Ethiopians were killed in April 2007, when Ogaden guerrillas attacked an oil installation in Eastern Ethiopia; foreign companies were warned against working with the Ethiopian government to exploit the region's natural resources.
Jsou zde i další incidenty, díky nimž si Čína postupně uvědomuje, že „nepolitické“ smlouvy týkající se ropy či nerostných surovin prostě nejsou možné.
Various other incidents are making China realise that there is no such thing as “politics-free” oil or mineral contracts.
V Africe došlo rovněž k několika protičínským nepokojům.
A number of anti-Chinese riots have also occurred in Africa.
Na základě těchto rostoucích problémů Čína začíná chápat, že se musí přizpůsobit.
Due to such mounting problems, China is understanding that it must adapt.
Nejlepším příkladem je Súdán: s cílem chránit své hospodářské zájmy v Chartúmu Čína nejdříve hrozila, že bude vetovat rezoluce Rady bezpečnosti OSN o Dárfúru; když se ale objevily hrozby mezinárodního bojkotu olympijských her, jmenoval Peking zvláštního zástupce (v dubnu 2007) a čínský tlak Chartúm přiměl, aby Annánův plán přijal.
The best example is Sudan: China threatened to veto UNSC resolutions on Darfur, in order to protect its economic interests in Khartoum; but, when international threats to boycott the Olympic Games were heard, Beijing named a special representative (April 2007) and Chinese pressure led to Khartoum's acceptance of the Annan plan.
Peking také postupně omezuje své vztahy se Zimbabwe: v roce 2007 nebylo Harare zařazeno do programu africké cesty prezidenta Hu a Peking mezitím oznámil, že zastavuje této zemi veškerou pomoc vyjma humanitární pomoci.
Beijing is also scaling down relations with Zimbabwe: in 2007, Harare was not included in the African tour of President Hu and, in the meantime, Beijing announced withdrawal of all assistance except humanitarian aid.
Na základě mezinárodních reakcí na krizi v Dárfúru a na nedávné brutální represe v Barmě si Čína možná uvědomuje, že ničím nepodmíněná podpora despotických režimů spolu s mezinárodní izolací není v jejím nejlepším zájmu.
International reactions to the Darfur crisis and the recent brutal repression in Burma may be making China realise that unconditional support to oppressive regimes and international isolation are not in its best interest.
Peking si možná také více uvědomuje rizika spojená s investicemi v upadajících ekonomikách a nestabilních státech: ropná pole v Súdánu nacházející se v zónách konfliktu ukazují, že investice do potrubních sítí jsou ziskové a udržitelné jen tehdy, je-li zajištěna bezpečnost.
Also the risks of investing in failing economies and fragile states may be becoming clearer to Beijing: oil fields in Sudan coinciding with conflict zones show that investing in pipelines is only profitable and sustainable if security is ensured.
A bezpečnost nemá dlouhého trvání, vyskytuje-li se v dané oblasti konflikt spojený s porušováním lidských práv nebo špatnou správou věcí veřejných.
And security is not long-lasting where there is conflict associated either with human rights violations or bad governance.
Navzdory tomu, co někteří již nazývají „tichou revolucí“ v čínské zahraniční politice, je třeba v ochotě Pekingu přizpůsobit se očekávat jisté meze: ty jsou dány špatným domácím stavem v oblasti lidských práv, svobod a odpovědnosti.
Despite what some already call a “quiet revolution” in China’s foreign policy, limits are to be expected on how much Beijing will be willing to adapt: limits determined by the poor level of basic rights, freedoms and accountability enacted at home.
EU by proto neměla přemýšlet pouze o tom, jak povzbuzovat Čínu k tomu, aby její působení v Africe bylo odpovědnější, ale měla by rovněž zvážit kroky, jež podnikne, pokud Čína mezinárodním požadavkům nevyhoví.
The EU should, therefore, not only consider how to encourage China to assume a more responsible engagement in Africa, but also what to do in case China does not respond to international demands.
Konkurence nebo partnerství výhodné pro všechny?
Competition or win-win partnership?
Výzvy pro EU
Challenges for the EU
Je třeba, aby EU zaujala k Číně jednotný postoj, a překonala tak neshody způsobené národními zájmy, jež Evropě znemožňují ovlivňovat čínskou zahraniční politiku.
The EU needs to develop a common approach towards China, overcoming divergences caused by national interests, which undermine Europe's ability to influence Chinese foreign policy.
Společný postoj EU by se měl zakládat na angažovanosti.
A common EU approach should be based on engagement.
EU by měla Čínu vybízet, aby hrála důležitější úlohu při urovnávání konfliktů, udržování míru a na konferencích dárců.
The EU should encourage China to play a bigger role in conflict mediation, peace-keeping and donor roundtables.
Pokud se angažovanost nesetká s úspěchem, neměla by EU podcenit moc soukromé a veřejné kritiky namířené proti Číně.
When engagement does not work, the EU should not underestimate the power of privately and publicly criticising China.
Členské státy EU a Rady bezpečnosti OSN by také neměly váhat a pokud to bude nutné, měly by Čínu nechat, aby jako jediná vetovala rezoluce Rady bezpečnosti, čímž by demonstrovala svoji izolaci.
EU Member States and UNSC members should also not hesitate, if necessary, to let China veto UNSC resolutions alone, putting in evidence its isolation.
EU by se také měla vzdát romantizování svého vztahu k Africe založeného na historických a kulturních poutech a společných jazycích.
The EU should also stop romanticising its relationship with Africa, based on historic or cultural links and common languages.
Evropa musí svůj obrovský potenciální vliv v Africe proměnit ve skutečný vliv politický a diplomatický, jehož prostřednictvím se bude zasazovat o udržitelný rozvoj v Africe.
Europe needs to turn its huge potential of influence in Africa into real political and diplomatic clout working for sustainable development in Africa.
Je nutné, aby se EU nadále držela politiky podmíněné angažovanosti a zároveň rozšiřovala „pozitivní podmíněnost“ tím, že zvýší svou podporu vládám, institucím, organizacím občanské společnosti a sdělovacím prostředkům, které prosazují lidská práva, demokracii a odpovědnou správu věcí veřejných v afrických zemích.
It is vital that the EU sticks to its policy of conditional engagement, while also expanding "positive conditionality" by increasing support to governments, institutions, civil society organisations and media that promote human rights, democracy and accountable governance in African countries.
I když se bude EU společně s Čínou angažovat pro Afriku, neměla by přehlížet vztahy s ostatními významnými a novými aktéry, konkrétně s USA, Brazílií a Indií.
While engaging with China on Africa, the EU should not overlook relations with other major and emerging players, namely the USA, Brazil and India.