natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Je na Unii, aby sledovala tyto cíle, a to vhodnými prostředky na základě pravomocí, které jsou jí svěřeny Smlouvami.
It is incumbent on the Union to pursue these objectives by appropriate means, using the competences conferred on it in the Treaties.
Zásady, kterými se řídí vztahy mezi Unií a členskými státy, jsou také uvedeny v prvních článcích pozměněné SEU: Unie se zavazuje ctít národní identitu členských států, tj. základní prvky jejich politické a ústavní struktury: respektuje rozhodnutí, která jednotlivé členské státy přijmou v souvislosti s geografickým rozdělením moci – od vymezování hranic po regionální nebo místní autonomii – udržením veřejného pořádku a ochranou národní bezpečnosti.
The principles governing relations between the Union and the Member States are also set out in the first articles of the amended TEU: the Union undertakes to respect the national identity of the Member States, i.e. the fundamental elements of their political and constitutional structures; it respects the decisions which each Member State may take regarding the territorial distribution of power - from the fixing of its borders to regional or local autonomy - the maintenance of law and order and the safeguarding of national security.
Dohoda z Lisabonu navíc zdůrazňuje, že „národní bezpečnost zůstává výhradní odpovědností každého členského státu“
Moreover, the agreement reached in Lisbon emphasises that ‘national security remains the sole responsibility of each Member State’
Konečně, pozměněná SEU stanoví v tomtéž článku zásadu loajální spolupráce mezi Unií a jejími členskými státy při plnění společných cílů.
Finally, in that same article the amended TEU also lays down the principle of sincere cooperation between the Union and the Member States with a view to the achievement of their shared objectives.
Pozměněná SEU rovněž ve svých úvodních ustanoveních stanoví zásadu svěření pravomocí (Unie má pouze ty pravomoci, které jí jsou svěřeny členskými státy ve Smlouvách) a zásady subsidiarity a proporcionality, kterými se řídí výkon pravomocí Unie, přičemž kapitola o vymezení pravomocí Unie je ve SFEU.
In its introductory provisions the amended TEU also lays down the principle of the conferral of competences (the Union has only those competences which are conferred on it by the Member States in the Treaties) and the principles of subsidiarity and proportionality, the principles which govern the exercise of the Union's competences, even though the chapter dealing with the definition of the Union's competences has been incorporated into the TFEU.
S cílem uspokojit požadavky některých členských států, kterým šlo především o to ukázat, že pozměňující smlouva není „Ústavou 2“, nebyla bohužel ve Smlouvách viditelně zachována zásada přednosti práva Unie před vnitrostátním právem, je však předmětem prohlášení (č. 17), v němž se připomíná ustálená judikatura Soudního dvora, pokud jde o přednost práva Unie, a připojuje se stanovisko právní služby Rady, podle nějž je tato zásada základní zásadou práva Unie, a skutečnost, že nebude v budoucí smlouvě uvedena, „nezmění žádným způsobem existenci této zásady ani stávající judikaturu Soudního dvora“.
In order to placate certain Member States primarily concerned to demonstrate that the amending Treaty is not simply a Constitution by another name, a statement of the principle of the primacy of Union law over national law has regrettably not been retained in a prominent position in the Treaties, but is the subject of a declaration (Declaration No 17), which draws attention to the settled case law of the Court of Justice concerning the primacy of Union law and incorporates an opinion of the Council Legal Service which states that this principle is a cornerstone principle of Community law and that the fact that the principle of primacy will not be included in the future Treaty ‘shall not in any way change the existence of the principle and the existing case law of the Court of Justice’.
Stanovené cíle zdůvodňují existenci Unie a byly důvodem pro rozhodnutí členských států Unii založit.
The objectives assigned to the Union justify its existence and are the reason behind the Member States' decision to establish the Union.
Přestože hodnoty, zásady a cíle stanovené v těchto článcích nejsou zcela nové, některé z nich nebyly nikdy v minulosti jasně vyjádřeny ani systematizovány.
Although the values, principles and objectives defined in these articles are not entirely new, some of them had never previously been clearly stated and had never previously been systematised.
Je to důležitý krok vpřed, který občanům umožní jasně porozumět tomu, co přesně Unie znamená a symbolizuje.
This represents an important step towards providing citizens with a clear, highly symbolic insight into precisely what the Union signifies.
Občané těžištěm evropského integračního procesu: evropské občanství a nový status Listiny základních práv
Citizens at the heart of the European integration process: European citizenship and the new status of the Charter of Fundamental Rights
SEU se také ve svých úvodních ustanoveních zmiňuje o evropském občanství, které doplňuje státní příslušnost členského státu, ale nenahrazuje ji (občanství členského státu je totiž základem pro přiznání evropského občanství).
In its opening provisions, the TEU also recognises European citizenship, which complements, but does not replace, citizenship of each Member State (in fact, national citizenship is the basis for recognition of European citizenship).
Články týkající se konkrétního obsahu práv občanů Unie však byly umístěny do SFEU
However, the articles dealing with the practical substance of European citizens’ rights are relegated to the TFEU
V návrhu Smlouvy předloženém v červenci 2007 byla i definice občanství ve SFEU, a pouze díky úsilí zástupců EP na mezivládní konferenci se podařilo vrátit tuto otázku do úvodních ustanovení SEU (což bylo zejména důležité proto, že ustanovení této smlouvy často hovoří o „občanech“...) .
The draft Treaty submitted in July 2007 also moved the definition of citizenship to the TFEU and only determined efforts on the part of Parliament’s representatives to the IGC ensured that recognition of European citizenship has after all been incorporated into the opening provisions of the TEU, which is as it should be, since that Treaty makes repeated reference to 'citizens'. .
Toto politováníhodné rozdělení mezi texty různých aktů není nijak na újmu tomu, že Smlouvy činí čím dál více středem pozornosti evropské integrace jedince, muže a ženy, s jejich právy a povinnostmi, kteří jsou coby občané členského státu i občany Unie a kteří díky této skutečnosti požívají dalšího souboru práv, která vyplývají z evropského občanství.
However, this regrettable physical separation in no way alters the fact that the Treaties increasingly place individuals at the heart of the European integration process, that is to say the men and women who have rights and obligations, who are Union citizens because they are citizens of a Member State and who, by virtue of that fact, enjoy all the additional rights conferred on them by European citizenship.
Listina základních práv byla začleněna do části II Ústavy.
The Constitution incorporated the Charter of Fundamental Rights into its Part II.
Toto začlenění, o které Evropský parlament velice stál, znamenalo plné uznání skutečnosti, že lidé jsou ve středu pozornosti evropského integračního procesu.
That arrangement, fervently advocated by Parliament, represented full acknowledgement of the fact that people are at the heart of the European integration process.
Na mezivládní konferenci v roce 2007 bylo nutno od začlenění této listiny do Smluv upustit, protože se proti němu postavily některé členské státy.
At the 2007 IGC, in the face of opposition from some Member States, the decision to incorporate the Charter into the Treaty had to be reversed.
Valná většina členských států však sdílela odmítavý postoj Parlamentu k takovému ústupku, pokud by s ním nebylo spojeno přiznání právní závaznosti Listině ve Smlouvách.
However, most Member States joined Parliament in making agreement to that concession contingent on recognition in the Treaties of the binding legal force of the Charter.
Činí tak článek 6 nové SEU, v němž se uvádí, že „Unie uznává práva, svobody a zásady obsažené v Listině základních práv ze dne 7. prosince 2000, ve znění přijatém dne 12. prosince 2007 ve Štrasburku, jež má stejnou právní hodnotu jako Smlouvy“.
This is precisely what Article 6 of the new TEU does, stating that ‘the Union recognises the rights, freedoms and principles set out in the Charter of Fundamental Rights of the European Union of 7 December 2000, as adapted at Strasbourg on 12 December 2007, which shall have the same legal value as the Treaties’.
Tímto formálním uznáním Listina získala právní závaznost a stejnou hodnotu jako Smlouvy (což je jediný způsob, jak se mj. může stát měřítkem pro posuzování platnosti aktů Unie) a je závazná jak pro orgány EU, které jednají v rámci svých příslušných pravomocí, tak pro členské státy, ale to pouze v rámci uplatňování práva Společenství.
As a result of this formal recognition, the Charter has acquired a binding legal force and the same legal value as the Treaties (the only way, moreover, in which it could serve as a parameter by which to judge the validity of Union acts): it is thus binding both on the European institutions, acting in the framework of their respective competences, and on the Member States, but only when they act as implementers of Community law.
Poskytuje tedy občanům dodatečnou záruku ochrany základních práv ve vztahu k Unii.
It thus offers citizens a further guarantee of the protection of fundamental rights vis-à-vis the Union.
V žádném případě to neznamená zpochybnění ochrany základních práv, která občanům zaručuje vnitrostátní právo ve vztahu k jejich státům, ani nenápadné rozšiřování pravomocí Unie, navzdory některým stížnostem, že by Unie mohla tímto způsobem členským státům nařídit hospodářské a sociální směry politik.
This in no way signifies that the protection of the fundamental rights guaranteed to citizens, vis-à-vis their States, under national law is being called into question, or that competences are being surreptitiously conferred on the Union, despite the claims made by some critics that the Union could in this way impose economic and social policy guidelines on the Member States.
Snaha, aby již nebyla Listina nedílnou součástí Smluv, vedla mezivládní konferenci v roce 2007 k tomu, že v zájmu uspokojení žádostí členských států, které byly nejvíce proti začlenění Listiny, se tyto záruky opakují v článku SEU, který Listinu uznává.
The fact that the Charter no longer forms an integral part of the Treaties led the 2007 IGC, in an effort to meet the demands of the most recalcitrant Member States, to repeat those guarantees in the same article of the TEU which recognises the Charter.
Ani to však nestačilo k tomu, aby se některé státy podařilo přesvědčit.
However, even this was not enough to convince certain Member States.
Na naléhání Spojeného království, k němuž se ke konci jednání připojilo Polsko, proto mezivládní konference připojila Protokol č. 9 o uplatňování Listiny základních práv Evropské unie v Polsku a ve Spojeném království, v němž se uvádí, že Listina nerozšiřuje možnost Soudního dvora ani jakéhokoliv soudu obou těchto zemí „shledat, že právní a správní předpisy, zvyklosti nebo postupy Polska či Spojeného království nejsou v souladu se základními právy, svobodami nebo zásadami, které Listina potvrzuje“.
Thus, at the insistence of the United Kingdom, supported late in the day by Poland, the IGC added a protocol (No 9) on the application of the Charter of Fundamental Rights to Poland and to the United Kingdom, which stipulates that the Charter does not extend the ability of the Court of Justice, or of any court or tribunal of Poland or the United Kingdom, 'to find that the laws, regulations or administrative provisions, practices or actions of Poland or of the United Kingdom are inconsistent with the fundamental rights, freedoms and principles that it reaffirms'.
Zejména pokud jde o sociální práva (hlava IV Listiny), protokol uvádí, že Listina nezakládá soudně vymahatelná práva platná v Polsku či ve Spojeném království, pokud tato práva nejsou stanovena ve vnitrostátním právu Polska či Spojeného království (což je mimo jiné obecné pravidlo týkající se této hlavy Listiny).
With particular reference to social rights (Title IV of the Charter), the protocol specifies that the Charter does not create justiciable rights applicable to Poland or the United Kingdom except insofar as such rights are provided for in their respective national laws (which is, anyway, the general rule as regards this title of the Charter).
Tato ustanovení do velké míry jen opakují zásady již stanovené v Listině.
Its provisions essentially repeat principles already laid down in the Charter.
EP však může pouze vyslovit politování nad skutečností, že občané těchto dvou členských států tak mohou být ve výsledku zbaveni svými státy práva požívat plné ochrany základních práv vytyčených Listinou, která – to zdůrazněme – se na prvním místě vztahuje na orgány Unie a členské státy zavazuje pouze při uplatňování práva Unie.
However, if that turns out to be the case, the EP can only regret the fact that the citizens of two Member States may be deprived, by those States, of the full protection of fundamental rights recognised by the Charter, a document which, it should be emphasised, is primarily addressed to the Union institutions and is binding on the Member States only when they act to implement Union law.
Unie tak učiní prostřednictvím dohody s Radou Evropy.
This will entail an agreement with the Council of Europe.
Rozhodnutí přistoupit k této dohodě bude muset přijmout Rada jednomyslně (zatímco Ústava stanovila pro tento případ rozhodnutí kvalifikovanou většinou) poté, co bude schváleno Evropským parlamentem.
The decision to conclude that agreement will have to be adopted by the Council unanimously (as against the qualified majority provided for in the Constitution), after approval by Parliament.
Parlament mohou tato zlepšení jen těšit.
Parliament can only welcome these improvements.
Jasné a srozumitelné vymezení pravomocí Unie
A clear and readily understandable definition of the Union ’s competences
Jednou z nejdůležitějších otázek pokládaných již od počátku procesu reformy, který vyústil v Lisabonskou smlouvu, bylo „kdo co dělá“ v EU.
One of the most important questions which had been posed from the start of the reform process which culminated in the Treaty of Lisbon was that of ‘who does what’ in Europe.
Vyjasnění této věci je zásadní, pokud mají občané správně porozumět rozdělení politické odpovědnosti na úrovni EU.
Such clarification is essential if citizens are to grasp properly the allocation of political responsibilities at European level.
Přispěje ke zvýšení efektivity činnosti Unie.
It will help to make Union action more effective.
Poskytne také dodatečnou záruku těm, kteří se bojí přílišných zásahů ze strany Unie.
It will also offer an additional safeguard to all those who fear excessive intervention on the part of the Union.
Pokud jde o vymezení pravomocí Unie, zachovává pozměňující smlouva v hlavních rysech ustanovení Ústavy, která sama vycházejí z existujících smluv.
The reform Treaty broadly retains the provisions of the Constitution concerning the delimitation of the Union’s competences, which was itself based on that laid down in the existing Treaties.
Jakkoli mají obě smlouvy stejnou právní hodnotu, je tento přístup bezpochyby na újmu přehlednosti pro občana.
Although the two Treaties have the same legal value, this approach necessarily runs counter to the objective of providing citizens with a clear text.
Nová smlouva vymezuje pravomoci Unie a rozděluje je do třech kategorií, které mají různý právní status a z nichž každá uplatňuje jinou míru zásahů Unie: výlučné pravomoci Unie, pravomoci sdílené s členskými státy a opatření na podporu nebo doplnění činnosti členských států.
The new Treaty defines the Union's competences, dividing them into three categories, each with a different legal status and each implying a different degree of Union intervention: the Union's exclusive competences; the competences it shares with the Member States; and action to support or complement that taken by the Member States.
Toto vymezení pravomocí Unie je v souladu se základní zásadou svěření pravomocí, tj. že Unie má pouze ty pravomoci, které jí byly ve Smlouvách svěřeny členskými státy pro dosažení cílů v nich stanovených.
This definition of the Union's competences is consistent with the basic principle governing the allocation of competences, i.e. that the Union enjoys only those competences which have been conferred on it by the Member States in the Treaties with a view to achieving the objectives laid down in those documents.
Tato zásada sama o sobě znemožňuje vznik jakéhokoli druhu centralizovaného superstátu, neboť znamená, že veškeré pravomoci příslušejí státům, s výjimkou těch případů, kdy je státy svěří Unii.
This principle is in itself sufficient to prevent the emergence of any kind of centralised superstate, since it implies that all competences rest with the States, except in those cases where they transfer them to the Union.
Lisabonská smlouva nerozšiřuje pravomoci Unie: několik „nových“ pravomocí, které v ní byly zavedeny, se týká především oblastí, v nichž již Unie vyvíjela činnost podle existujících článků, nebo dokonce podle článku 308 Smlouvy o ES, pro něž je však v novém textu obsažen přesný právní základ.
The Treaty of Lisbon does not increase the Union’s competences: the small number of ‘new’ competences laid down correspond essentially to areas in which the Union already took action under existing articles, or even Article 308 of the EC Treaty, and for which the new text establishes a precise legal basis.
Změny provedené v SFEU v podstatě odrážejí potřebu sladit její ustanovení s novými rozhodovacími postupy a novými právními nástroji (viz níže, bod 7).
The changes made in the TFEU essentially reflect the need to bring its provisions into line with the new decision-making procedures and the new legal instruments (see below, point 7).
Kromě toho Lisabonská smlouva posiluje povinnost Unie dodržovat při výkonu svých pravomocí zásady subsidiarity a proporcionality, přičemž zaručit jejich dodržování již přísluší vládám členských států v Radě a Evropskému parlamentu.
In addition, the Treaty of Lisbon strengthens the requirement for the Union to comply with the principles of subsidiarity and proportionality when exercising its competences; monitoring of that compliance is already a matter for the Member State governments, in the Council, and Parliament.
Ačkoli vymezení těchto zásad obsažené v nové smlouvě odpovídá stávajícímu vymezení v platných Smlouvách, Protokol o zásadách subsidiarity a proporcionality stanoví nové mechanismy pro zajištění dodržování těchto zásad, především výrazně posiluje roli národních parlamentů.
Although the definition of these principles set out by the new Treaty corresponds to that already employed in the Treaties in force, the protocol on the principles of subsidiarity and proportionality provides for new mechanisms to guarantee compliance with those principles, in particular by substantially strengthening the role of the national parliaments.
Národní parlamenty navíc získávají právo být s dostatečným předstihem informovány o všech legislativních návrzích Komise, které musí být řádně odůvodněny z hlediska zásad subsidiarity a proporcionality.
Above all, the latter gain the right to be informed in good time of all Commission legislative proposals, which must be duly substantiated as regards compliance with the principles of subsidiarity and proportionality.
Národní parlamenty navíc podle protokolu připojeného ke Smlouvě
Moreover, as regards the subsidiarity principle in particular, in accordance with a protocol annexed to the Treaty
Protokol č. 2 o používání zásad subsidiarity a proporcionality. mohou, konkrétně pokud jde o subsidiaritu, během osmi týdnů od předání návrhu zaslat přímo orgánům Unie stanoviska objasňující, proč zastávají názor, že návrh není v souladu se zásadou subsidiarity, a orgány EU je musí řádně zohlednit.
Protocol No 2 on the application of the principles of subsidiarity and proportionality. the national parliaments may, within eight weeks following the forwarding of the proposal, send directly to the Union institutions, which must take due account of them, opinions setting out the reasons why they take the view that a proposal is not consistent with the subsidiarity principle.
Mechanismus „včasného varování“ dokonce požaduje, aby Komise znovu zvážila svůj návrh, pokud se bude jedna třetina národních parlamentů domnívat, že se daný návrh neslučuje se zásadou subsidiarity.
An 'early warning' mechanism even requires the Commission to reconsider its proposal should one-third of the national parliaments consider that the proposal in question does not comply with the subsidiarity principle.
K tomuto mechanismu, který pochází již z Ústavy, připojila mezivládní konference v roce 2007 ustanovení, podle nějž, pokud v rámci řádného legislativního postupu představuje počet odůvodněných stanovisek nejméně polovinu národních parlamentů a Komise se po přezkoumání rozhodne ponechat svůj návrh v legislativním procesu, musí i ona tento svůj krok vysvětlit v odůvodněném stanovisku.
The 2007 IGC supplemented this mechanism, already provided for under the Constitution, with a provision which works as follows: if, under the ordinary legislative procedure, the number of reasoned opinions on the non-compliance of a proposal for a legislative act with the principle of subsidiarity represents at least half the number of national parliaments, and if the Commission, following its review of the proposal, decides to maintain it, it must also justify that step in a reasoned opinion.
Všechna tato stanoviska pak budou předána oběma složkám legislativního orgánu, EP a Radě, které musí před prvním čtením posoudit, zda je návrh aktu v souladu se zásadou subsidiarity.
All these opinions will then be forwarded to the two branches of the legislative authority, the EP and the Council, which must assess the issue of subsidiarity before the first reading.
Pokud se EP většinou všech svých členů nebo Rada 55% většinou členských států rozhodne podpořit námitku, kterou vznesly národní parlamenty, legislativní postup dále nepokračuje.
If the EP, acting by a majority of its component Members, or the Council, acting by a 55% majority of the Member States, decides to uphold the objection raised by the national parliaments, the legislative procedure is halted.
Stejný protokol také členským státům umožňuje, aby se proti takovému právnímu aktu odvolaly k Soudnímu dvoru jménem svého národního parlamentu nebo jedné z jeho komor (pokud to právní řád členského státu umožňuje) z důvodu porušení zásady subsidiarity.
Finally, that same protocol also offers the Member States the possibility, if the national legal system allows such provision, of bringing an action before the Court of Justice, on behalf of their national parliament or one of its chambers, against a legislative act on the grounds that it violates the subsidiarity principle.
Výbor regionů také získává právo podniknout tento krok proti právním aktům, které s ním podle Smluv musí být před přijetím konzultovány.
The Committee of the Regions also gains the right to bring such actions against legislative acts on which, under the Treaties, it must be consulted prior to their adoption.
Tyto mechanismy jsou důležitými dodatečnými zárukami ochrany proti případnému „neuváženému“ výkonu pravomocí Unie a značně přispívají k prohloubení demokratické kontroly právních předpisů Společenství.
These mechanisms offer further important safeguards against any potentially ill-considered exercise of Union competences and will clear the way for much more detailed democratic scrutiny of Community legislation.
Znamenají také především zásadní posílení role národních parlamentů.
In particular, they also strengthen substantially the role of the national parliaments.