natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Tato otázka je obzvláště relevantní, pokud jde o ztrátu volebního práva v domovském státě a možnost získat, případně nezískat, toto právo ve státě pobytu.
This is particularly relevant when it comes to the loss of franchise at home and the ability to acquire it, or not as the case may be, in the receiving State.
Například občané Spojeného království ztrácejí po 15 letech pobytu v zahraničí právo ve Spojeném království volit.
UK citizens, for example, lose the right to vote in UK elections after 15 years abroad.
Jestliže k dvaceti sedmi právním předpisům v oblasti státní příslušnosti přidáme dvacet sedm systémů složitých právních předpisů upravujících volby, je zřejmé, proč bylo doposud považováno za zcela nepraktické a nerozumné, aby Unie zahájila proces celkové harmonizace.
Add the layer of twenty-seven complex electoral laws on top of twenty-seven nationality laws and one can quickly see why it has hitherto been considered to be impractical as well as impolitic for the Union to launch a programme of wholesale harmonisation.
K této otázce EU dosud odůvodněně přistupovala váhavě: viz směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států; Úř. věst.
The EU’s approach to date has been rightly tentative: see Directive 2004/38/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States; OJ L 158, 30-04-2004.
Odstranění právních překážek volného pohybu nevyústilo v praxi v rozšíření demokratického volebního práva.
The removal of legal obstacles to free movement has not resulted in practice in an extension of the democratic franchise.
Viz Dimitry Kochenov, „Free Movement and Participation in the Parliamentary Elections in the Member State of Nationality: An Ignored Link?“ v Maastricht Journal of European and Comparative Law (MJ), 2009, č. 2.
See Dimitry Kochenov, 'Free Movement and Participation in the Parliamentary Elections in the Member State of Nationality: An Ignored Link?' in Maastricht Journal of European and Comparative Law (MJ), 2009, no.
Velká pozornost byla věnována občanům EU, kteří žijí v jiném než ve svém domovském členském státě – počet takových osob roste, nyní představuje přibližně 2 procenta celkového obyvatelstva EU.
Particular attention has been paid to EU citizens living in a Member State other than their own – a growing number of people now comprising about 2 per cent of the EU’s total population.
Své stanovisko Parlament založil na skutečnosti, že zatímco článek 8 aktu z roku 1976 zakazuje volit více než jednou, na kandidování se žádný takový výslovný zákaz nevztahuje, a dále i na tom, že posilování nadnárodního charakteru politiky EU závisí do určité míry na případné možnosti voličů volit kandidáty jiné národnosti, než je jejich vlastní.
Parliament based its position on the fact that, while Article 8 of the 1976 Act forbids dual voting, no such express prohibition applies to the matter of candidature and, furthermore, that an extension of the transnational character of the EU polity depends to some extent on the potential possibility to vote for candidates of a different nationality to one’s own.
Snahou Parlamentu bylo rovněž zajistit, aby členský stát, v němž má občan bydliště, nebyl automaticky povinen bránit tomuto občanovi v hlasování, pokud byl v jiném členském státě svého volební práva zbaven.
Parliament also sought to ensure that the State of residence is not automatically obliged to prevent a citizen from voting if he or she has been deprived of his or her electoral rights in another State.
Poslanci EP jsou toho názoru, že v obou případech by o této otázce měly rozhodovat samotné dotčené členské státy, a to každý individuálně, aby se tak zabránilo diskriminaci.
MEPs are of the view that, in both cases, it should be up to the States concerned to decide on a case by case basis, in order to prevent discrimination.
Odkázali na ustanovení zavedené Maastrichtskou smlouvou, podle něhož má každý občan právo volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu v členském státě, v němž má bydliště, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu.
They referred to the stipulation introduced by the Treaty of Maastricht whereby any citizen has the right to vote or stand in the European Parliamentary elections in the State where he or she resides, under the same conditions as nationals of that State.
Duffyho zpráva ( A6-0267/2007 ) k návrhu směrnice Rady, kterou se mění směrnice 93/109/ES ze dne 6. prosince 1993, pokud jde o některá pravidla pro výkon práva volit a být volen ve volbách do Evropského parlamentu občanů Unie, kteří mají bydliště v některém členském státě a nejsou jeho státními příslušníky.
Duff Report ( A6-0267/2007 ) on the Proposal for a Council Directive amending Directive 93/109/EC of 6 December 1993 as regards certain detailed arrangements for the exercise of the right to vote and stand as a candidate in elections to the European Parliament for citizens of the Union residing in a Member State of which they are not nationals.
Přijata Parlamentem dne 26. září 2007 (Úř. věst.
Adopted by the Parliament on 26 September 2007 (OJ C 219 E, 28.8.2008, p.
C 219 E, 28.8.2008, s. 193), v Radě není tato otázka stále dořešena.
193) the matter remains unresolved in the Council.
Radikálnější možností by bylo rozšířit působnost právního předpisu EU, který upravuje právo účastnit se evropských a obecních voleb tak, aby zahrnoval i účast na celostátních a regionálních parlamentních volbách.
A more radical option would be to extend the scope of EU law more widely to allow EU citizens the right to participate not only in European and municipal elections but also in national and regional parliamentary elections.
Pokud by EU přišla s touto iniciativou, jistě by byla obviněna z porušování dvou úzce spjatých zásad: subsidiarity a proporcionality.
Such an initiative at the EU level would be sure to run into accusations of being in breach of the twin principles of subsidiarity and proportionality.
Proto by návrh, který by vyžadoval změnu článku 22 SFEU, musel být řádně projednán v konventu, který se pochopitelně skládá z poslanců vnitrostátních parlamentů, z členů vlád, Komise a poslanců EP.
The proposal, therefore, which would necessitate a change to Article 22 TFEU would have to be well debated in a Convention which, of course, includes national parliamentarians as well as governments, the Commission and MEPs.
Pokud nedojde k takové změně Smlouvy, může federativně orientované jádro členských států usilovat o užší spolupráci na právních předpisech upravujících volby.
In the absence of such a treaty change, a federally minded core group of States might attempt enhanced cooperation in electoral law.
Jakékoliv rozšíření dvoustranných recipročních nároků na volební právo, jaké existuje mezi Spojeným královstvím, Irskem, Kyprem a Maltou, by představovalo další způsob, jak rozšířit politická práva občanů EU bez oficiálního zásahu EU.
An extension of bilateral reciprocal franchise rights, such as exist between the UK, Ireland, Cyprus and Malta, would be another way to develop the political rights of EU citizens without formal EU intervention.
Ucelená diskuse o těchto otázkách – viz Jo Shaw, The Transformation of Citizenship in the European Union: Electoral Rights and the Restructuring of Political Space (Přeměna občanství v Evropské unii: volební práva a restrukturalizace politického prostoru), Cambridge, 2007.
For a full discussion of these issues, see Jo Shaw, The Transformation of Citizenship in the European Union: Electoral Rights and the Restructuring of Political Space , Cambridge, 2007.
Každopádně platí, že pokud by politické klima bylo někdy příznivější pro rozvoj politického obsahu občanství EU, Rada má vždy možnost rozšířit oblast působnosti práv souvisejících s občanstvím, aniž by musela zcela využít nástroje mezivládní konference.
In any event, should the political climate ever become more amenable to boosting the political content of EU citizenship, the Council can always act to extend the scope of citizenship rights without having to resort to the full paraphernalia of an IGC.
Článek 25 Smlouvy o fungování EU.
Article 25 TFEU.
Státní příslušnost a občanství
Nationality and citizenship
Protest Itálie, který byl vznesen v průběhu mezivládní konference v Lisabonu a týkal se počtu jejích mandátů v Parlamentu po roce 2009, částečně vycházel z tvrzení, že nová Smlouva by přesunula základní prvek, který by měl charakterizovat složení Parlamentu, z obyvatelstva na občany.
The Italian protest, launched in the Lisbon IGC, about the number of its seats in the Parliament after 2009 was based, in part, on the claim that the new Treaty would shift the basis on which Parliament should be composed from that of population to that of citizens.
Tyto dva pojmy se od sebe samozřejmě liší, a to zejména v takových zemích, jako je Itálie, které mají váhavější přístup k naturalizaci přistěhovalců.
The two are different, of course, especially in those countries, such as Italy, which have been more reluctant to naturalise their immigrants than others.
Podle Eurostatu není nicméně možné uvádět přesná čísla, především v dnešní době masových přeshraničních přesunů osob v rámci EU.
However, according to Eurostat, it is impossible to be precise about figures, especially at this time of large-scale movement of people across the internal frontiers of the EU.
Eurostat nadále – v souladu s úmluvami OSN – tvrdí, že nejspolehlivějším demografickým srovnávacím ukazatelem je celkový počet obyvatel s bydlištěm v daném státě.
Eurostat continues to argue, in accordance with UN conventions, that total resident population is the most reliable demographic comparator.
Podle odhadů Eurostatu má 94 procent obyvatel EU bydliště ve svém domovském státě, 4 procenta obyvatel nejsou občany EU a pouze 2 procenta jsou občané EU žijící v jiném členském státě.
Eurostat's estimate is that 94 per cent of the EU population is resident in their home state, 4 per cent are non-EU citizens, and that only 2 per cent are EU citizens living in another Member State.
Je třeba připomenout, že definice občana EU zcela závisí na tom, zda daná osoba má či nemá státní příslušnost členského státu.
One recalls that the definition of EU citizen depends entirely on the acquisition of nationality of a Member State.
Žádná osoba se nemůže stát občanem EU, aniž by byla státním příslušníkem některého členského státu.
There is no way of becoming an EU citizen without being a national of a Member State.
Je politováníhodné, že téměř ve všech státech je proces naturalizace a udělování dvojího občanství čím dál tím složitější než dříve.
It may be regretted that in almost all States the process of naturalisation and the granting of dual citizenship is becoming more complicated than it used to be.
Členské státy navíc jednají v této oblasti individuálně, bez ohledu na dopady svých kroků na rozsah či kvalitu občanství EU.
And States are acting individually without regard for the effect of their actions on the breadth or quality of EU citizenship.
Takové jednostranné tendence v jednání do jisté míry odporují úsilí o přepracování Smluv EU tak, aby byly vstřícné vůči občanům.
Such unilateral tendencies are somewhat discordant with the efforts to revise the EU Treaties in a citizen-friendly way.
Například ve Smlouvě o Evropské unii ve znění pozměněném Lisabonskou smlouvou je uvedena tato rázná definice občanství EU:
The Treaty on European Union as amended by the Treaty of Lisbon, for example, is robust about what EU citizenship means, as follows:
Ve všech svých činnostech dodržuje Unie zásadu rovnosti svých občanů, kterým se dostává od jejích orgánů, institucí a jiných subjektů stejné pozornosti.
In all its activities, the Union shall observe the principle of equality of its citizens, who shall receive equal attention from its institutions, bodies, offices and agencies.
Občanem Unie je každá osoba, která má státní příslušnost členského státu.
Every national of a Member State shall be a citizen of the Union .
Občanství Unie doplňuje občanství členského státu, nenahrazuje je.
Citizenship of the Union shall be additional to national citizenship and shall not replace it.
Fungování Unie je založeno na zastupitelské demokracii.
The functioning of the Union shall be founded on representative democracy.
Občané jsou na úrovni Unie přímo zastoupeni v Evropském parlamentu.
Citizens are directly represented at Union level in the European Parliament.
Členské státy jsou zastoupeny v Evropské radě svými hlavami států nebo předsedy vlád a v Radě svými vládami, kteří jsou demokraticky odpovědni buď svým vnitrostátním parlamentům, nebo svým občanům.
Member States are represented in the European Council by their Heads of State or Government and in the Council by their governments, themselves democratically accountable either to their national Parliaments, or to their citizens.
Každý občan má právo podílet se na demokratickém životě Unie.
Every citizen shall have the right to participate in the democratic life of the Union .
Rozhodnutí jsou přijímána co nejotevřeněji a co nejblíže občanům.
Decisions shall be taken as openly and as closely as possible to the citizen.
Politické strany na evropské úrovni přispívají k utváření evropského politického vědomí a k vyjadřování vůle občanů Unie.
Political parties at European level contribute to forming European political awareness and to expressing the will of citizens of the Union .
EU nedisponuje tedy jednotnou definicí občanství EU, ale má dvacet sedm národních variant této definice.
The EU has no single definition of its citizenship, therefore, but twenty-seven national varieties.
Široká paleta vnitrostátních právních předpisů existujících ve dvaceti sedmi státech EU je matoucí.
The array of nationality laws among the twenty-seven States of the EU is bewildering.
Viz Rainer Bauböck, Eva Ersbøll, Kees Groenendijk a Harald Waldrauch (editoři): Acquisition and Loss of Nationality: policies and trends in 15 European states (Získání a ztráta státní příslušnosti: politiky a trendy v 15 evropských státech), Ústav pro výzkum evropské integrace, Rakouská akademie věd, Vídeň, leden 2006.
See Rainer Bauböck, Eva Ersbøll, Kees Groenendijk and Harald Waldrauch (eds), Acquisition and Loss of Nationality: policies and trends in 15 European states , Institute for European Integration Research, Austrian Academy of Sciences, Vienna, January 2006.
K občanským právům obyvatel svých zámořských či závislých území přistupují členské státy mnoha různými způsoby.
Member States treat the civic rights of their overseas territories or dependencies in many different ways.
EU se nikdy nepokusila tyto právní předpisy harmonizovat, ačkoliv mezi státy existuje řada případů vzájemného napodobování.
There has been no attempt by the EU to harmonise these laws, although there are many instances of imitation among States.
Evropský soudní dvůr prohlásil, že právo členského státu stanovit vlastní pravidla pro získání či ztrátu státní příslušnosti je omezeno podmínkou dodržovat právní předpisy EU.
The European Court of Justice has asserted that the right of Member States to set their own rules about the acquisition or loss of nationality is constrained by the necessity to respect EU law.
V této souvislosti vzbudilo velkou pozornost rozhodnutí Španělska z roku 2005 legalizovat až 700 000 přistěhovalců bez konzultace s jeho partnery.
In this context, the 2005 decision by Spain to legalise as many as 700.000 immigrants without consulting its partners received a lot of attention.
Ať už se ovšem dosáhne jakéhokoliv sblížení volebních zákonů, značný problém vždy bude ve způsobu přidělování křesel v Evropském parlamentu.
Whatever approximation may be achieved in electoral law, however, there will still be the outstanding problem of how to distribute seats in the European Parliament.
Mají změny, které Lisabonská smlouva zavedla do článku 14 Smlouvy o Evropské unii upravujícího status občanství EU, vůbec v tomto kontextu význam?
Do the changes made by the Treaty of Lisbon to Article 14 of the Treaty on European Union on the status of EU citizenship really matter in this context?
Měli bychom brát v potaz spíše občany EU než obyvatele jednotlivých států?
Should we be counting EU citizens rather than national inhabitants?
Pokud ano, kdo přesně je občanem Evropské unie?
If so, who precisely is the European Union citizen?
Nebo je na místě řídit se názorem Jamese Madisona, že v republikovém zřízení představuje parlamentní zastoupení spíše právo každého člověka než výsadu občana?
Or do we follow James Madison’s belief that, in the republic, parliamentary representation is more of a birthright than a civic privilege?
Podle přístupu založeného na myšlenkách Madisona zastupuje Evropský parlament nejen ty, co jsou de jure občany EU (jak je to oficiálně stanoveno Smlouvou o EU), ale že zastupuje – a má povinnost pečovat i o – všechny ostatní osoby pobývající na území Unie, včetně nezletilých osob a cizinců požívajících určitá občanská práva v zemi pobytu.
The Madisonian approach suggests that the European Parliament represents not only de jure EU citizens (as formally established by the EU Treaty), but that it also represents, and has a duty of care towards, anyone else who abides in the territory of the Union, including minors and denizens.
Je-li tomu tak a jestliže jsou všechna ostatní hlediska stejná, pak tradiční způsob rozdělování křesel v Parlamentu založený na celkovém počtu obyvatel – nemluvě o sčítání hlasů v Radě – se stále jeví jako správný a neměl by být, alespoň tedy bez hlubšího zamyšlení, měněn.
That being the case, and all other things being equal, the traditional method of distributing seats in the Parliament on the basis of total population – to say nothing of counting votes in the Council – still seems to be the right one and should not be amended at least without deeper reflection.
Potřeba další reformy
The need for further reform
Evropský parlament by neměl být sám se sebou spokojený, pokud jde o volební metody.
The European Parliament should not be complacent about its own electoral methods.
Má-li i nadále poučovat jiné země o hodnotách pluralitní liberální demokracie, musí být také sebekritičtější.
If it is to continue to regularly preach the virtues of pluralist liberal democracy to other countries it needs also to be more self-critical.
OBSE/ODIHR provedla svou první plnohodnotnou pozorovatelskou misi na volbách do Evropského parlamentu v roce 2009.
The OSCE/ODIHR conducted its first fully-fledged observer mission to the European Parliamentary elections in 2009.
Její zjištění jsou zajímavá.
Its findings are interesting.
Zpráva expertní skupiny OBSE/ODIHR, Elections to the European Parliament, 4-7 June 2009 (Volby do Evropského parlamentu, 4.-7. června 2009) , Varšava, 22. září 2009.
OSCE/ODIHR Expert Group Report, Elections to the European Parliament, 4-7 June 2009 , Warsaw, 22 September 2009.
Zaprvé, tým OBSE byl udiven tím, jak rozdílné byly volby v jednotlivých státech, zaznamenal rozdíly ve způsobech rozdělování mandátů, v možnosti přidělovat preferenční hlasy, v přidělování volných mandátů, ve volebním systému, ve volebním právu, v kandidaturách, ve jmenování kandidátů, ve volebních obvodech a volebních dnech.
First, the OSCE team was struck by how different the elections were in each State, noting variances in the methods of distributing seats, the possibility to cast preferential votes, the allocation of vacant seats, electoral systems, franchise, candidature, nomination of candidates, constituencies and polling days.
Mezinárodní pozorovatelé považovali za podivné i to, že evropské politické strany skutečně nesmějí vést volební kampaně.
The international observers also found it odd that the European political parties are effectively forbidden from electoral campaigning.
Nařízení ES č. 2004/2003, pozměněné v roce 2007.
Regulation EC 2004/2003, as amended in 2007.
OBSE/ODIHR kritizovala zejména:
The OSCE/ODIHR criticised in particular:
· nedostatečná harmonizace požadavků na kandidaturu v rámci EU;
· a lack of harmonization of candidacy requirements throughout the EU;
· v některých státech nedostatečné předpisy umožňující kandidátům zapojit se do voleb v souladu se závazky OBSE;
· a lack of provisions in some States allowing individual candidates to run in the elections in line with OSCE commitments;
· v některých státech nedostatečné předpisy týkající se volebních práv, zejména u vězňů a rezidentů EU, kteří nemají občanství žádného státu;
· a lack of provisions in some States on voting rights, particularly for prisoners and for EU residents who do not hold citizenship of any State;
· v některých státech neexistující možnost požádat soud o rozhodnutí, pokud jde o volební výsledky;
· a lack of possibility to appeal to a court decision regarding election results in some States;
· v některých státech nedostatečné předpisy, které by zajišťovaly odpovídající přístup a spolupráci domácích a mezinárodních pozorovatelů v souladu se závazky OBSE.
· a lack of provisions in some States to ensure adequate access and cooperation for domestic and international observers, in line with OSCE commitments.
Jejich doporučení zahrnovala:
Their recommendations included:
· revizi některých běžných postupů pro informační kampaně s cílem zvýšit účinnost a vyhnout se možnému dojmu partajnictví;
· reviewing some of the current practices for awareness-raising campaigns with a view to increasing effectiveness and avoiding possible perceptions of partisanship;
· zajištění, aby se vnitrostátní právní předpisy o kampaních odpovídajícím způsobem zabývaly činností politických stran na evropské úrovni;
· ensuring that national campaign legislation adequately addresses the activities of European-level political parties;
· sjednocení termínů voleb s cílem zajistit, aby zveřejnění výsledků respektovalo jak potřebu transparentnosti, tak potřebu vyhnout se možnému ovlivnění výsledků v jiných státech;
· unifying the dates of the elections in order to ensure that the publication of results respects both the need for transparency and the need to avoid potential influence on the results in other States;
· zlepšení výměny informací o registrovaných voličích, aby byla ochráněna rovnost hlasování a nedocházelo k možnému vícenásobnému hlasování;
· improving the process of exchange of information on registered voters so as to protect the equality of the vote and avoid possible multiple voting;
· v případě potřeby změnu právních předpisů s cílem zajistit nezávislý mechanismus sledování médií za účelem hodnocení, zda jsou v průběhu kampaně dodržovány předpisy pro média.
· amending legislation where necessary to provide for an independent media monitoring mechanism to assess whether media provisions are respected during the campaign period.
Ve své hodnotné zprávě, která si zaslouží bližší pozornost, OBSE/ODIHR odhalila řadu stížností občanů EU, kteří byli údajně zbaveni volebního práva, protože mají bydliště v jiném než ve svém vlastním státě.
In their valuable report, which deserves close attention, the OSCE/ODIHR unearthed numerous complaints from EU citizens allegedly deprived of the franchise when resident in States other than their own.
Odborníci podporují snahu Komise zlepšit situaci, pokud jde o hlasování a kandidaturu.
The experts back the Commission's attempt to improve the situation with regard to voting and standing as a candidate.
Petiční výbor Evropského parlamentu obdržel řadu závažných stížností na různé aspekty voleb do Evropského parlamentu.
The Petitions Committee of the European Parliament has received a number of serious complaints about one or another aspect of the European elections.
Některé z nich jsou od občanů EU, kteří mají v současné době bydliště ve Španělsku nebo na Maltě a mají námitky proti tomu, že jim není dovoleno hlasovat ve volbách do Evropského parlamentu v důsledku kroků (nebo spíše v důsledku nečinnosti) místních volebních orgánů.
Several of those stem from EU citizens now resident in Spain or Malta who object to being disallowed from voting in the European elections by the action (or, more usually, non-action) of the local electoral authorities.