natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Závazek udržet inflaci ve střednědobém výhledu v hodnotě blížící se dvěma procentům je tím nejpevnějším základem struktury, v níž bude fungovat naše strategie měnové politiky.
The commitment to keep inflation, on a medium-term basis, below but close to 2% is what provides the most solid structure to our monetary policy strategy.
Jak to s oblibou říká prezident ECB Trichet, je to náš kompas.
It is our compass, as President Trichet likes to point out.
Od vzniku měnové unie uplynulo více než deset let.
More than a decade has passed since the start of monetary union.
ECB je tudíž, v porovnání s jinými evropskými orgány a hlavními centrálními bankami, stále velmi mladou institucí.
The ECB therefore still is a very young institution, compared to other European institutions and to other major central banks.
Člověk snadno zapomene na problémy, s nimiž se ECB potýkala, když začínala prosazovat měnovou politiku eurozóny, a na množství nejistot, které v té době panovaly.
One easily forgets the challenges that the ECB faced when it started conducting monetary policy for the euro area, with many uncertainties prevailing.
To, že jsme tyto překážky překonali, a skutečnost, že se ECB stala plnohodnotným unijním orgánem a respektovaným členem mezinárodního společenství centrálních bank, již samo o sobě ukazuje, že se měnová politika v eurozóně vyvíjela velmi úspěšně, a proto dle mého názoru nevyžaduje významné změny.
The fact that these hurdles have been overcome smoothly, and that the ECB is a fully-fledged Union institution and a respected member of the international community of central banks already indicates that monetary policy in the euro area has developed very satisfactorily and therefore in my view does not require significant changes.
Dovolte mi na podporu mých tvrzení uvést několik skutečností.
Let me mention a few other facts that support my assessment.
Ukotvení inflačních očekávání na úrovních přibližně odpovídajících tomu, jak ECB definovala cenovou stabilitu, je podle mne jasným signálem, že finanční trhy i veřejnost z velké míry velmi důvěřují tomu, že je jednotná měnová politika schopna splnit svůj cíl.
The anchoring of inflation expectations around levels consistent with the ECB’s definition of price stability in my view provides a clear signal that financial markets and the public at large attach great credibility to the single monetary policy being able to achieve its goal.
Skutečnost, že očekávaná inflace zůstala v době finanční krize poměrně stabilní, přestože někteří předpovídali období deflace a i když se míra inflace krátkodobě dostala do záporných hodnot, lze vnímat jako silný důkaz důvěryhodnosti měnové politiky ECB.
The fact that inflation expectations remained fairly stable even in the financial crisis, when some were predicting a period of deflation, and when inflation rates temporarily turned negative, can be seen as an essential proof of the credibility of ECB’s monetary policy.
Včasná a odvážná reakce ECB při propuknutí finanční krize i později, kdy se krize plně rozvinula, je dalším příkladem úspěšnosti měnové politiky ECB.
The timely and bold reaction of the ECB when the financial turmoil erupted and when it turned into a full-blown crisis is another example of how successful the ECB monetary policy has been.
Navržené snížení úrokových sazeb na velmi nízkou úroveň a zavedení řady nestandardních opatření ukázalo, že ECB je v případě potřeby schopna velmi rychle reagovat.
The reduction of policy interest rates to very low levels and the introduction of various non-standard measures have proven the ECB’s capacity to act quickly if needed.
Měnová politika, spolu s vládními opatřeními na podporu finančního trhu a fiskální stimulací přijatými v souvislosti s plánem evropské hospodářské obnovy v závěru roku 2008, pomohla zabránit zhoršení celé situace.
Together with governments’ support measures for the financial sector and the fiscal stimulus measures adopted in the context of the European Economic Recovery Plan of end-2008, monetary policy has helped avoiding that things turned even worse.
Všechny tyto skutečnosti ukazují, že strategie i rámec pro provádění měnové politiky byly nastaveny správně.
All these facts prove that both the strategy and the framework for implementing monetary policy have been well designed.
Přikládám v této souvislosti velký význam vyjasňujícímu prohlášení, které jsme vydali v květnu roku 2003 v návaznosti na hloubkovou analýzu fungování našeho měnového rámce, na jejímž provádění jsem se aktivně podílel.
In this regard, I attach great importance to the clarifying statement we issued in May 2003 after having deeply analyzed the functioning of our monetary framework, an endeavour in which I actively participated.
Chci hovořit o pěti klíčových bodech tohoto prohlášení.
I want to stress five points of that statement.
Zaprvé je to nový kvantifikovaný cíl cenové stability, definovaný jako inflace „nižší nebo rovna 2 %“, jenž představuje dostatečný bezpečnostní limit, aby zamezoval riziku deflace, zatímco současně řeší otázku možného ovlivnění měřených hodnot v harmonizovaném indexu spotřebitelských cen a dopadů rozdílné inflace v rámci eurozóny.
First, the new quantified objective for price stability, defined as inflation «below but close to 2%» that provides a sufficient safety margin to guard against the risks of deflation while at the same time addressing the issue of the possible presence of a measurement bias in the HICP and the implications of inflation differentials within the euro area.
Druhý bod souvisí s jasným přiřazením rozdílných časových rámců předcházejícím dvěma pilířům, a s tím, že se předně musíme v našem sdělování informací zabývat ekonomickou analýzou, která je velmi důležitá pro operativní horizont naší politiky.
The second point is related to the clear assignment of different time frames to the previous two pillars and to deal first in our communication with the economic analysis that is very relevant for the operational horizon of policy.
Třetí bod poukazuje na to, že měnová analýza má velký význam pro střednědobé a dlouhodobé trendy v inflaci, a konkrétně se v něm uvádí, že „měnová analýza je hlavně prostředkem křížové kontroly, od střednědobého k dlouhodobému výhledu, od krátkodobých ke střednědobým ukazatelům, které jsou odvozené z ekonomické analýzy“.
The third aspect points to monetary analysis being very relevant for medium to long-term trends in inflation, specifically mentioning that «monetary analysis mainly serves as a means of cross-checking, from a medium to long-term perspective, the short to medium-term indications coming from economic analysis».
Čtvrtý bod vychází ze záměru zdůraznit střednědobý a dlouhodobý horizont měnové analýzy a vedl nás k rozhodnutí, že „již nebudeme revidovat referenční hodnotu každoročně“.
The fourth item results from the intention to underline the medium to long-term horizon of monetary analysis and led us to decide that we would « no longer conduct a review of the reference value on an annual basis».
A konečně poslední bod souvisí s myšlenkou, že „měnová analýza bude zohledňovat vývoj široké škály měnových ukazatelů včetně ukazatele M3, jeho součástí a protějšků, včetně úvěrových operací“.
Finally, the last point relates to the concept that « monetary analysis will take into account developments in a wide range of monetary indicators including M3, its components and counterparts, notably credit».
Pokud bude řádně zohledněno těchto několik bodů, budeme schopni uvést do správné perspektivy úlohu jednotlivých aspektů komplexní a informačně úplné analýzy, kterou používáme pro hodnocení inflačních rizik.
If carefully reflected upon, these several points put into proper perspective the role of the different aspects of the comprehensive, full information analysis that we apply to assessing inflation risks.
Rozsah a hloubka nedávné finanční krize nicméně vyžadují úvahy o způsobu, jakým jsou politiky prováděny na několika úrovních, včetně měnové oblasti.
Nevertheless, the scale and depth of the recent financial crisis calls for a reflection on the way policy is conducted at several levels, including the monetary area.
Krize umístila do centra pozornosti zejména otázky související s finančními faktory, systémovým rizikem a finanční stabilitou.
In particular, the crisis brought to the forefront issues relating to financial factors, systemic risk and financial stability.
Tradiční pojetí, že cenová stabilita na trhu se zbožím a službami s sebou nese i prostředí, které zajišťuje stabilitu finanční, bylo nabouráno událostmi posledních několika let, kdy došlo k sérii bublin v cenách aktiv ve spojitosti s režimem nízké inflace.
The traditional thinking that price stability in the market of goods and services also provides the environment that ensures financial stability has been invalidated by the events of the past few years that show a succession of bubbles in asset prices coexisting with a regime of low inflation.
Zatímco se má za to, že nástroje regulace a pečlivý dohled jsou ideální pro řešení otázek finanční stability, ničivé dopady vzestupů a pádů cen aktiv, které jsme viděli při současné krizi, znovu podnítily debatu o tom, že by ceny aktiv měly být řešeny v rámci měnové politiky, a také o úloze úvěrových agregátů.
While the instruments of regulation and prudential supervision are prominent to deal with financial stability issues, the disruptive effects of asset price booms and crashes, as we have seen in the present crisis, have reignited the debate about the consideration of asset prices in the conduct of monetary policy and also about the role of credit aggregates.
Pět let po vzniku měnové unie jsme provedli posouzení měnové strategie, o němž jsem hovořil, a může dojít k tomu, že v důsledku krize, která začala v roce 2007, se Rada guvernérů rozhodne přejít v budoucnu k novému posouzení.
We undertook the evaluation of the monetary strategy that I mentioned before, five years after the beginning of the monetary union and it may happen that in the aftermath of the crisis that started in 2007 the Governing Council decides in the future to proceed to a new assessment of the strategy.
V tuto chvíli nepociťuji okamžitou potřebu činit v souvislosti s naší měnovou strategií jakékoli změny či úpravy.
As it stands now I see no immediate need to make any changes or clarifications regarding our monetary strategy.
Často se uvádí, že v důsledku strukturálních změn ve světovém hospodářství se inflace posunula od inflace ve spotřebitelských cenách k inflaci v cenách aktiv.
It is often asserted that due to structural changes in the world economy inflation has shifted from inflation in consumer prices to inflation in asset prices.
Jaký je váš názor na toto tvrzení a jaké důsledky z toho podle vás vyplývají pro měnovou politiku?
What is your view on this assertion and which consequences for the monetary policy do you see?
V posledních dvou desetiletích ovládla inflace spotřebitelských cen velké vyspělé ekonomiky.
Over the past two decades consumer price inflation has been successfully contained in the major industrialised economies.
Nízké a stabilní inflace nejsou „přirozeným“ jevem, nýbrž je to do značné míry svědectví o tom, že se centrální banky zavázaly plnit cíl cenové stability, který je zakotven v řadě statutů centrálních bank na celém světě.
Low and stable inflation are not “natural” phenomena but are to a large extent testimony of central banks’ commitment to the objective of price stability, as is laid down in a large number of central bank statutes around the globe.
Nezávislé centrální banky napomohly ukotvit inflační očekávání, a tím zmírnit šíření relativních cenových šoků na celkové spotřebitelské ceny a mzdy.
Independent central banks have helped to anchor inflation expectations and thereby to dampen the propagation of relative price shocks to overall consumer prices and wages.
Období nízké inflace pomohly podpořit i pozitivní šoky na straně dodávek spjaté s globalizací a zapojením významných nízkonákladových výrobců do světového obchodu.
Positive supply shocks linked with globalization and the inclusion of important low cost producers in world trade also helped to support the period of low inflation.
Ve stejné době jsme však byli rovněž svědky velkých cenových výkyvů v řadě komodit zboží a výkyvů v cenách aktiv.
At the same time, however, we have been observing large swings in a variety of commodity and asset prices.
Globalizace v oblasti zboží a služeb a zvýšení poptávky nově se rozvíjejících ekonomik mají na jedné straně zjevný dopad na ceny ropy, plynu a dalších surovin.
On one side, globalisation in goods and services and increasing demand by emerging economies have had a discernible impact on the prices of oil, gas and other raw materials.
Na druhé straně globalizovanější a nedostatečně regulovaný finanční systém, jenž je ještě posilován vysokou světovou likviditou, vedl k velké nevyrovnanosti cen aktiv, což se nejvýrazněji projevilo během nedávné finanční krize.
On the other side, an increasingly globalised and under-regulated financial system fuelled by ample global liquidity has led to large asset price misalignments, most noticeable during the recent financial crisis.
Zkušenosti z posledních dvou a půl let vedly mnohé pozorovatele ke zpochybnění úlohy měnové politiky ve vztahu k inflaci cen aktiv.
The experience over the past two and a half years has led many observers to question the role of monetary policy in containing asset price inflation.
Měla by centrální banka přímo či nepřímo reagovat na ceny aktiv s ohledem na případné ohrožení cenové stability v budoucnu?
Should a central bank react to asset prices directly or indirectly with regard to possible future threats to price stability?
Dokáže centrální banka rozpoznat, co z pozorovaných vzestupů cen aktiv jsou spekulativní bubliny?
Can central banks detect which of the observed asset price booms are bubbles?
Tyto otázky jsou důležité a na většinu z nich stále nemáme zcela uspokojivou odpověď.
These are important questions and to most of them a fully satisfying answer is still lacking.
Konsenzus ohledně měnové politiky a cen aktiv, který panoval před krizí, nyní zpochybnil schopnost centrálních bank rozpoznat nevyrovnanost cen aktiv v reálném čase a předpokládal, že zajištění nízké inflace na trhu se zbožím a službami postačí k tomu, aby se zabránilo výrazné nevyrovnanosti cen aktiv.
The pre-crisis consensus view about monetary policy and asset prices questioned the ability of central banks to identify asset price misalignments in real time and assumed that ensuring low inflation in the market of goods and services would be enough to avoid significant asset price misalignments.
Na základě tohoto konsenzu bylo zdůrazňováno, že poté, co bublina praskla, postačí k zachování reálné hospodářské činnosti a k minimalizaci pravděpodobnosti deflace razantní zmírnění měnových podmínek.
Given this consensus, it was pointed out that a decisive easing of monetary conditions after the bursting of the bubble would be sufficient to sustain real economic activity and to minimise the probability of deflation.
Současná krize oba tyto předpoklady vyvrátila a jednoznačně ukázala, že hospodářské náklady značných nevyrovnaností v cenách aktiv a jejich následné korekce mohou být zničující.
The present crisis challenged both assumptions and has forcefully demonstrated that the economic costs of large asset price misalignments and their subsequent correction can be devastating.
Ve skutečnosti bubliny cen aktiv, které předcházely krizi, nastaly v období obecně nízké inflace, a přestože centrální banky pravděpodobně nedokázaly správně načasovat odstranění finanční nerovnováhy, řada tvůrců politik si uvědomila, že je třeba se rozvoje takové nerovnováhy v období krize obávat.
In fact, the asset price bubbles that preceded the crisis happened in a period of general low inflation and although central banks may not anticipate the exact timing of the unwinding of financial imbalances, many policy makers did identify the building up of such imbalances as a source of concern in the run up to the crisis.
Z tohoto hlediska je oprávněné, aby centrální banka aktivně sledovala vývoj cen aktiv a úvěrové toky, ale i rizika pro cenovou stabilitu ve střednědobém výhledu, která jsou s nimi spojená.
This justifies that a central bank should actively monitor developments in asset prices and credit flows and the associated risks that they entail for price stability in the medium term.
Při úvahách o měnové politice se v určitém smyslu zabývají ukazateli cen aktiv všechny centrální banky.
In a trivial sense all central banks consider the indications of asset prices in thinking about monetary policy.
Je třeba například vždy sledovat účinky bohatství způsobené přeceněním aktiv, neboť mají dopad na světovou poptávku a vytvářejí tlak na inflaci.
For instance, the wealth effects stemming from asset appreciations will always have to be considered as they influence global demand, putting pressure on inflation.
Mimo tuto úlohu existuje několik argumentů proti těsnějšímu začlenění cen aktiv mezi cíle měnové politiky, tyto argumenty však mají i své protiargumenty.
Beyond this role, there are several arguments against a tighter integration of asset prices in monetary policy objectives but those arguments also have good rebuttals.
Jedním bodem obecné dohody je to, že přesné hodnoty pro ceny aktiv by nikdy nemohly být definovány jakožto konkrétní cíle měnové politiky.
A point of general agreement is that no precise targets concerning asset prices could ever be defined as a concrete goal for monetary policy.
Měnová politika však na druhé straně není exaktní vědou a ekonomové a centrální bankéři by se neměli dopouštět chyby některých teoretiků, které Keynes s pohrdáním definoval tak, že se „raději budou stoprocentně mýlit, než aby se přiblížili pravdě“.
On the other hand, though, monetary policy is not an exact science and economists and central bankers should not fall into the mistake of certain theoreticians stigmatized by Keynes as people who «prefer to be rigorously wrong rather than approximately right».
Koneckonců narušení finančního trhu mohou přinést občasná krátkodobá období nestabilních cen, a to v obou směrech, a centrální banky by neměly jednat jen v situaci, kdy je třeba zabránit důsledkům zhroucení finančních trhů, a přitom nepřijímat žádná opatření v době, kdy vzestupy cen či bubliny vznikají.
After all, financial market disruptions can create episodes of unstable prices, in either direction, and central banks should not assume the asymmetric position that they only act to avoid the consequences of crashes in financial markets and do nothing when price booms or bubbles are developing.
Navíc by v některých situacích možná bylo vhodné, zejména s ohledem na zkušenost ze současné krize a s velkou opatrností, aby použití měnové politiky ve snaze o zvládnutí počínajících bublin nevedlo až k vytváření zbytečné recese, zvážit postup, který by znamenal „jít po větru“.
With the additional caution that using monetary policy to help contain incipient bubbles should not go to the point of creating unnecessary recessions, the attitude of «leaning against the wind» may have to be considered in certain moments, especially after the experience of the present crisis.
Neměli bychom však zapomínat na to, že příslušný prvořadý cíl měnové politiky je udržovat cenovou stabilitu spotřebitelských cen ve střednědobém horizontu.
Nevertheless, it should not be forgotten that the appropriate primary objective of monetary policy is to maintain price stability in consumer prices over the medium term.
Na druhé straně, i když v některých občasných obdobích by nemělo být opomíjeno možné využití měnové politiky, hlavní příspěvek k finanční stabilitě je zapotřebí zajistit především prostřednictvím jiných nástrojů, než je politika úrokových sazeb, a v kontextu širšího rámce makroobezřetnostního dohledu.
On the other hand, even if a possible help of monetary policy in certain episodes should not be ignored, the main contribution to financial stability needs to be ensured through instruments other than the policy interest rate and in the context of a broader framework of macro-prudential supervision.
Jak hodnotíte důsledky nárůstu cen ropy pro měnovou politiku?
How do you assess the consequences of rising oil prices for the monetary policy?
Nárůst cen ropy je pro měnovou politiku významný vzhledem k tomu, že tyto ceny mají dlouhodobý dopad na spotřebitelské ceny.
From a monetary policy perspective rising oil prices are important to the extent that they have a lasting effect on consumer prices.
Měnová politika však nepotřebuje hrát aktivní úlohu, pokud se účinky zvýšení cen ropy projevují na spotřebitelských cenách pouze dočasně.
That said, monetary policy does not need to play an active role if oil price increases only temporarily affect consumer prices.
Přenesení ropných šoků do spotřebitelských a výrobních cen a jeho případné účinky na očekávanou inflaci vyžadují však pečlivou analýzu, která umožní nalézt adekvátní míru reakce v oblasti měnové politiky.
Specifically, the transmission of oil price shocks to consumer and producer prices and its eventual effects on inflation expectations require careful analysis to gauge an adequate response of monetary policy.
Obecně můžeme tyto účinky rozlišit na prvotní a druhotné.
Generally, these effects can be distinguished into first and second round effects.
Prvotní vlivy mohou mít přímý dopad na ceny energií, a tím spotřebitelské ceny a výrobní ceny.
First round effects may have a direct impact on energy prices and thus consumer and producer prices.
Kromě toho mohou být spotřebitelské a výrobní ceny ovlivněny rovněž nepřímo, neboť energie je významným vstupním faktorem ve výrobě a zvyšuje tak tlaky na náklady neenergetických složek, které se mohou případně projevit ve spotřebitelských cenách.
In addition, consumer and producer prices may also be affected indirectly as energy poses a significant input factor in manufacturing thus leading to increased cost pressures on non-energy components, which may eventually be passed on to consumer prices.
V případě, že tyto prvotní vlivy zůstávají omezené, dokáže se relativním cenovým změnám hospodářství přizpůsobit, pouze s dočasným účinkem na inflaci spotřebitelských cen.
As long as these first round effects remain limited, the economy can adjust to the relative price changes with only a temporary impact on consumer price inflation.
Není třeba přijímat opatření v rámci měnové politiky.
There is no need for monetary policy to take action.
Na druhé straně potřebuje měnová politika reagovat ve chvíli, kdy se prvotní účinky začnou měnit na druhotné účinky na inflaci spotřebitelských cen prostřednictvím vývoje růstu mezd a vyšší očekávané inflace, která je důležitou proměnnou ve vyjednávání o platech.
On the other hand monetary policy needs to react if the first round effects start translating into second-round effects on consumer price inflation through wage growth developments and higher inflation expectations, the latter being an important variable in wage negotiations.
Pokud měnová politika neukotví inflační očekávání ve střednědobém a dlouhodobém výhledu, dojde nevyhnutelně k vyšší míře inflace.
If monetary policy fails to anchor inflation expectations over the medium to long term, higher inflation rates will be inevitable.
Orientací na střednědobý a dlouhodobý horizont přispěla měnová politika Eurosystému rozhodující měrou k omezení inflačních tlaků způsobených nárůstem cen ropy v období do roku 2008.
With its orientation towards the medium to longer term, the monetary policy of the Eurosystem decisively contributed to limiting the inflationary pressures caused by oil price increases during the period until 2008.
Obdobně by tomu mělo být i v budoucnu, kdykoli dojde k nárůstům cen ropy.
Likewise, it should also continue to do so during future periods of oil price increases.
V dalším postupu se jeví jako nezbytné věnovat velkou pozornost zajištění důvěryhodnosti prostřednictvím opatření namířených proti rizikům pro cenovou stabilitu, bez zahájení příliš aktivistické strategie.
Going forward great vigilance must be applied to safeguarding credibility through reactions against risks to price stability without entering into an overly activist approach.