natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Tyto odchylky se týkají zejména pracovního práva (minimální mzda, délka pracovní doby, bezpečnost, hygienické a bezpečnostní normy).
These derogations relate in particular to labour law (minimum wage, working time, security, health and safety standards).
Např. zaměstnanci vyslaní podnikem do zahraničí budou podléhat sociálním zákonům země, ve které pracují, pokud v ní pobývají déle než osm dní.
For example, employees sent abroad by their company will be subject to the social security law of the country in which they are working if they stay longer than eight days.
V tomto zvláštním případě se tedy pro pracovní právo uplatňuje směrnice o vysílání pracovníků, nikoliv směrnice o službách.
In this particular case, as regards labour law, the Directive concerning the posting of workers applies, and not the Directive on services.
Jiná odchylka se týká specifických míst, ve kterých může být služba poskytována, pokud je to opodstatněno důvody souvisejícími s udržováním veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti, ochrany veřejného zdraví nebo životního prostředí.
Another derogation relates to particular places where the service would be provided, if this were justified in order to maintain public order, public safety or protection of public health or the environment.
Ze stejných, tzv. naléhavých důvodů, může členský stát pozastavit uplatňování směrnice pro některé druhy služeb.
For the same reasons, which are described as overriding, a Member State may suspend the application of the Directive to a certain type of service.
Jakých služeb se návrh týká?
Which services does the draft cover?
Služeb, kterých se směrnice týká, je velké množství.
The Directive covers a very wide range of services.
V kategorii služeb poskytovaných dočasně v zahraničí jsou drobné služby uváděny jen velmi okrajově.
In the category of services temporarily provided abroad, proximity services are involved only to a limited extent.
Je skutečně málo pravděpodobné, že by obyvatel Marseille, kterému se porouchá televizor, zavolal opraváře z Prahy.
Indeed, it seems unlikely that a resident of Marseille would call in a repairer established in Prague when his television breaks down.
Možná častěji bude docházet k tomu, že instalatér ze Saarbrückenu bude mít příležitostné zákazníky z druhé strany hranic, z okolí Met.
A more frequent situation, perhaps, would be for a plumber in Saarbrücken to have occasional clients on the other side of the border, around Metz.
Naproti tomu služby poskytované na dálku (prostřednictvím internetu, telefonicky nebo jinými moderními komunikačními prostředky) se vyskytují čím dál tím častěji.
On the other hand, services provided at a distance (by Internet, telephone or other modern means of communication) are becoming increasingly numerous.
Podnik tak může příležitostně poskytovat přeshraniční služby prostřednictvím dočasného vyslání svých zaměstnanců.
A company may also provide services temporarily or across borders by the provisional posting of its employees.
Tak například může španělský výrobce stroje pro průmyslové využití, který zakoupil slovenský podnik, vyslat své zaměstnance do Bratislavy, aby zařízení uvedli do chodu.
For example, a Spanish manufacturer of an industrial machine sold to a Slovak company may send his workers out to install the equipment in Bratislava.
Návrh směrnice se netýká všech služeb.
Not all services are covered by the draft Directive.
Zejména se nevztahuje na služby, které jsou kvůli své povaze předmětem zvláštních nařízení.
In particular it would not apply to services which, by their nature, are already governed by specific regulations.
Do této kategorie patří například elektronické komunikační služby a sítě nebo finanční služby.
For example, electronic communications services and networks or financial services fall into this category.
Kromě toho jsou vyloučeny i nehospodářské služby obecného zájmu.
In addition, non-economic services of general interest are also excluded.
Ale i když se to zdá jednoduché, není v praxi snadné definovat pojem „obecný zájem“ a nehospodářský charakter služby.
Even if this seems simple, it is not easy, in practice, to define the concept ‘of general interest’ and the non-economic nature of a service.
Judikatura Evropského soudního dvora je užitečná, ale ke stanovení definice přijatelné pro všechny členské státy nepostačuje.
The case law of the European Court of Justice is useful but insufficient to establish a definition acceptable to all Member States.
Vyloučeny jsou i některé komerční služby, jejichž obecný zájem je zřejmý.
Certain commercial services in which public interest is evident are also excluded.
Jsou to například dodávky vody nebo energie.
This is the case for the supply of water and energy.
To, že se těchto služeb směrnice netýká, však neznamená, že k jejich liberalizaci nedochází jinými legislativními postupy.
Nevertheless, the fact that these services are not covered by the Directive does not mean that their liberalisation is not pursued by other legislative routes.
Směrnice se netýká ani školství, které zůstává v působnosti členských států, a veřejnou správu.
Education, which remains a national responsibility, and public administration are also excluded.
Návrh „Bolkesteinovy směrnice“ vyvolal skutečné pozdvižení.
The draft ‘Bolkestein Directive’ has met with a chorus of disapproval.
Během rozpravy, zejména v Evropském parlamentu, se vytvořily tři tábory: na jedné straně jsou ti, kteří podporují znění navržené Komisí, zejména použití zásady země původu, aby se stimulovala liberalizace tohoto odvětví, na druhé straně spektra jsou jeho odpůrci.
During the debate, especially in the European Parliament, three camps came into being: at one end of the spectrum there are those who support the Commission’s text and in particular recourse to the country of origin principle to stimulate the liberalisation of the sector, and at the other end there are those who oppose it.
Mezi těmito dvěma tendencemi se pohybují ti, kteří soudí, že zásadní myšlenky znění navrhovaného Komisí jsou v podstatě přijatelné, ale text je třeba revidovat a pozměnit, aby mohla zásada země původu fungovat v praxi.
Between these two tendencies, others regard the main lines of the Commission’s text as acceptable, but believe it needs to be reviewed and corrected in order to allow the country of origin principle to operate in practice.
Kromě těchto rozporů vzniká zásadní politický problém: jak nalézt rovnováhu mezi nutností otevřít toto odvětví hospodářské soutěži, a přitom zachovat evropský sociální model.
Behind these divergences there is a fundamental political problem: finding the balance between the need to open this sector up to competition and the need to preserve the European social model.
Rozdílnost názorů na tuto složitou problematiku překračuje běžné politické rozmíšky a rozmíšky mezi státy.
Divisions over this complex issue go beyond the usual political and national rifts.
Komisí navrhované použití zásady země původu za účelem dosažení liberalizace služeb v EU je předmětem intenzivní diskuze.
The Commission’s proposal to apply the country of origin principle to obtain liberalisation of services in the EU is the subject of intense debate.
Je potřeba, aby tuto liberalizaci trhu služeb doprovázela předběžná harmonizace (nebo sbližování) podmínek výkonu povolání?
Should this liberalisation of the market in services be accompanied by prior harmonisation (or approximation) of the conditions for practising a profession?
Dále je třeba rozhodnout, co bude hnací silou této liberalizace: zásada země původu navrhovaná Komisí, zásada vzájemného uznávání doporučovaná německou sociální demokratkou paní Evelyne Gebhardtovou, zpravodajkou pro tuto problematiku, „doložka o vnitřním trhu“, nebo zásada země určení.
Then, a decision needs to be taken on what should be the driving force behind this liberalisation: the country of origin principle proposed by the Commission, the principle of mutual recognition advocated by the German Social Democrat Mrs Evelyne Gebhardt, rapporteur for this issue, the ‘internal market clause’ or indeed the country of destination principle.
Dalším důležitým předmětem polemiky je oblast působnosti směrnice.
The other main subject of debate relates to the scope of the Directive.
Jablkem sváru je zde především rozlišování mezi službami obecného zájmu (které mají být vyloučeny) a službami obecného hospodářského zájmu (které návrh Komise pokrývá).
Here the distinction between services of general interest (to be excluded) and services of general economic interest (covered by the Commission’s proposal) constitute the principal bone of contention.
Zvažovány jsou dvě možnosti: velmi široká oblast působnosti (podle Komise 50 % hospodářských činností EU) s větším množstvím odchylek nebo omezenější oblast působnosti bez odchylek.
Two options are envisaged: very wide scope (50% of EU economic activities according to the Commission) with more numerous derogations or more limited scope without derogations.
Další projednávané body se týkají kritérií, podle kterých by členské státy mohly uplatňovat některá omezení volného pohybu služeb a volby nejlepšího přístupu k zajištění právní srozumitelnosti textu.
Other points of debate relate to criteria by which certain restrictions on the free movement of services could be maintained by Member States, and the choice of the best approach for ensuring legal clarity of the text.
Na počátku byl vnitřní trh budován na základě harmonizace právních předpisů členských států.
At the outset, the internal market was built on the harmonisation of national legislation.
Stačilo, aby se členské státy dohodly na normách, které bylo třeba dodržovat, aby se výrobek mohl bez překážek pohybovat na vnitřním trhu.
Member States had only to reach agreement on the standards with which a product had to comply for it to move freely without hindrance in the internal market.
S ohledem na rozsah úkolu dosáhla harmonizace brzy na hranice svých možností.
Given the breadth of the task, harmonisation rapidly found its limits.
Překážky necelní povahy se začaly hromadit a brzdit liberalizaci trhu.
Non-tariff barriers multiplied, putting a brake on the liberalisation of the market.
V roce 1979 vynesl Evropský soudní dvůr slavný rozsudek ve věci „Cassis de Dijon“.
In 1979 the European Court of Justice made a famous ruling, in the ‘Cassis de Dijon’ case.
V této věci evropští soudci rozhodli, že se veškeré výrobky legálně vyrobené a uváděné na trh v jednom členském státě mohou prodávat v jakémkoliv jiném členském státě.
Here the European judges took the view that any product legally manufactured and marketed in one Member State could be sold in any other Member State.
To, co je dobré pro Francouze a jako takové je uznáváno i francouzskými zákony, nemůže škodit Němci.
What was good for a Frenchman and recognised as being so by French law could not harm a German.
V důsledku toho musel dovážející členský stát akceptovat výrobky pocházející z jiného členského státu (země původu) , i když tyto výrobky neodpovídaly vnitrostátním normám země určení .
Consequently, an importing Member State was obliged to accept products from another Member State (country of origin) , even if these products did not conform to national standards in the country of destination .
Tak se zrodil systém „vzájemného uznávání“ nebo „kontroly země původu“.
This is the genesis of the principle of ‘mutual recognition’ or of ‘country of origin control’.
Ve stejném rozsudku Soud stanovil, že členský stát může uložit omezení volného přístupu na trh pro výrobky z jiného členského státu, pokud jsou tato omezení opodstatněna veřejným pořádkem a odpovídají řadě podmínek:
In the same ruling, the Court recognised that a Member State could impose restrictions on free market access to a product manufactured in another Member State if these restrictions were justified by public order and met a series of conditions:
omezení musí být přiměřené cíli, kterého má být dosaženo;
The restriction must be proportionate to the objective pursued;
není možné dosáhnout tohoto cíle prostřednictvím méně omezujících opatření.
It must be impossible to achieve this objective by less restrictive measures.
Pokud je tato judikatura použita pro oblast služeb, vyvstávají následující otázky:
Transposed to services, this case law poses the following questions:
do jaké míry je možno použít tuto judikaturu, která se týkala volného pohybu zboží, na volný pohyb služeb?
To what extent is it possible to apply this case law, which related to the free movement of goods, to the free movement of services?
nezachází zásada země původu, tak, jak je definována Evropskou komisí v návrhu směrnice, v oblasti volného pohybu služeb dále než Smlouvy a naopak není při povolování některých omezení členských států mírnější než judikatura?
Does not the country of origin principle, as defined by the European Commission in the draft Services Directive, go further than the Treaties as regards the free movement of services but not as far as the case law in terms of the authorisation of certain national restrictions?
Takzvaná doložka o vnitřním trhu je obdobná jako zásada kontroly prováděné zemí původu.
What is known as the internal market clause is similar to the principle of country of origin control.
Je součástí několika právních předpisů souvisejících s vnitřním trhem, především v oblasti elektronického obchodu.
It was introduced in various items of legislation linked to the internal market, in particular those on electronic trade.
Měla by se skutečně zásada, která se doposud uplatňovala u specifických odvětví činností, použít i v rámcové směrnici, která zahrnuje většinu služeb?
Are there grounds for applying a principle which has so far governed individual sectors of activity to a framework Directive which embraces the majority of services?
Usnesení Evropského parlamentu o sdělení Komise Radě, Evropskému parlamentu, Hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů (fr)
European Parliament Resolution on the Communication from the Commission to the Council, the European Parliament, the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions:
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060418STO07420 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060418STO07420 0 NOT XML V0//EN
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060220STO05373 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060220STO05373 0 NOT XML V0//EN
-//EP//TEXT TA P5-TA-2003-0058 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT TA P5-TA-2003-0058 0 NOT XML V0//EN
Patentování počítačových programů: „historické hlasování“ Evropského parlamentu ukončilo spor
Software patents: the ‘historic vote’ in the European Parliament brings the battle to an end
Výzkum a inovace
Research and innovation
Evropský parlament se vyslovil proti patentování počítačových programů a odmítl návrh Komise a Rady v této věci.
The European Parliament has voted against patenting software, burying the proposal from the Commission and Council.
Svým hromadným zamítnutím dal oběma orgánům jasně najevo, že pokud není jeho stanovisko bráno vážně, nelze přijmout žádný legislativní návrh vyžadující jeho souhlas.
Parliament’s overwhelming rejection sends a clear message to the other two institutions that no legislative proposal requiring its agreement can succeed unless its opinion is taken seriously.
Ale diskuze není u konce: kdy dojde k příštímu měření sil mezi obhájci „volně dostupného počítačového programu pro všechny“ a obhájci patentování všech programů po americku?"
But the debate isn't over: how long will it be before the next bout of arm-wrestling begins between the supporters of ‘free software for all’ and those advocating ‘American-style’ patenting?
Domnívali jste se, že se svět informatiky týká jen vašeho počítače?
Did you think the IT world ended at your PC?
Pak jste se mýlili.
You were wrong.
Váš vysavač, pračka i Vaše mikrovlnná trouba, stovky strojů ve Vašem okolí existují pouze díky počítačovým programům.
Your vacuum cleaner, your washing machine and your microwave oven as well as hundreds of appliances all around you only exist thanks to software.
Aby mohly tyto přístroje fungovat, byly naprogramovány desítky miliard mikroprocesorů.
Tens of billions of microprocessors have been programmed to make those appliances work.
Ale předtím, než přístroje fungovat začaly, bylo třeba je vynalézt.
But before being made to work, they had to be invented.
Počítačem byl vypracován nejen návrh Vašeho auta, ale zcela jistě i návrh Vašeho holicího strojku na jedno použití nebo Vašeho hřebenu.
Not only your car, but also your disposable razor and your comb, too, have without a doubt been designed with the aid of a computer.
Na začátku je vždy nápad.
In the beginning, there is always an idea.
Následuje program (algoritmus, zdrojový kód), který umožní zprovoznění programu.
Next there is a program (algorithm, source code) which makes the software operational.
K tomu, aby Vám na konci řetězce posloužilo ABS Vašeho auta nebo Váš mobilní telefon, je nezbytná celá řada nápadů a vynálezů.
A whole series of ideas and inventions are needed to ensure that, at the end of the chain, your car’s ABS and your mobile phone are in working order.
Různé systémy patentování
To each his own patents system
Stejně jako u ostatní tvorby může být i vlastnické právo na tyto vynálezy chráněno zákonem.
Like any creation, property rights to these inventions can be protected by law.
Existuje několik typů ochrany duševního a průmyslového vlastnictví.
Several types of intellectual and industrial property protection are possible.
Nejznámější jsou patent a autorská práva (známé copyright na obálce románu, který si chcete přečíst, nebo na obalu Vašeho nového DVD).
Patents and copyright (the famous © on the cover of the novel you want to read or on the packaging of your new DVD) are the most familiar.
A právě v tom spočívá celý problém: jakou formu ochrany zvolit, na kterou etapu vynálezu, který je realizován počítačem (zdrojový kód, program nebo jen hotový výrobek) se má tato ochrana vztahovat?
And herein lies the problem: which form of protection should one choose, and what stage of the computer-implemented invention (source code, software or just the final product) should be covered?
V členských státech EU existuje stejně jako ve většině ostatních zemí pravidlo, podle něhož není program jako takový (pokud není určen k průmyslovému použití a nepředstavuje technický přínos) patentovatelný.
In the Member States of the EU, as in most other countries, there is a rule whereby software as such (not geared to an industrial application and not constituting a technical contribution to it) is not patentable.
Stejně jako na literární dílo se na něj vztahuje ochrana autorských práv.
It benefits from protection through copyright, just like a literary work.
Ale v praxi řeší každý stát tuto otázku jinak a má svůj vlastní systém patentování.
But in practice every State has its own way of looking at the question and its own specific patenting system.
Lišit se může nejen způsob přihlášení patentu, ale i definice toho, co je patentovatelné a co patentovatelné není.
There can be different ways of registering a patent, and even different definitions of what is patentable and what is not.
Dnes může být v Evropě patent udělen vnitrostátními úřady a Evropským patentovým úřadem (který není institucí EU).
In Europe today, a patent can be issued by the national offices and by the European Patent Office (which is not an EU body).
Prvním cílem směrnice předložené Evropskou komisí bylo dosažení souladu v rámci vnitrostátních systémů patentování inovací, jejichž realizace vyžaduje specifický počítačový program.
The first objective of the Directive proposed by the European Commission was to harmonise national systems for patenting innovations which require specific software for their creation.
Podle Komise se tedy nejednalo o provedení žádné změny, ale o to, opřít se o dosavadní praxi.
Hence it was not a matter of changing anything, according to the Commission, but of supporting existing practice.
Ale právě dosavadní praxe je nestejnorodá.
However, the problem lies precisely in the fact that existing practices are disparate.
Jedná se o začarovaný kruh.
That is the vicious circle.
Rozhodnutí Parlamentu o odmítnutí směrnice zamítnutím společného postoje členských států znamená, že navrhované řešení situace nebylo pro poslance přijatelné.
Parliament’s decision to bury the Directive, by rejecting the Member States’ common position, means that the proposed solution was not acceptable to MEPs.
O co ve sporu jde
The stakes in the battle
Je ohroženo pravidlo, podle něhož není „čistý“ program patentovatelný?
Would the rule by which ‘pure’ software is not patentable be threatened?
Zdánlivě ne, protože úmluva o evropských patentech, tzv. Mnichovská úmluva, kterou ratifikovalo dvacet evropských zemí, by měla zajistit jeho dodržování.
Apparently not, since the European Patent Convention, known as the Munich Convention, ratified by some 20 European countries, should guarantee its permanence.
Ale formulace tohoto textu v něm díky různým výkladům umožnila najít trhliny a Evropský patentový úřad tak již udělil více než 30 000 patentů na počítačové programy.
But interpretations of this text have opened up a breach and over 30 000 software patents have already been issued by the European Patent Office.
Ale proč vlastně ne? - zeptá se někdo.
Some will ask: why not?
Problém není pouze právní povahy.
The problem is not merely legal.
Má také hospodářské a podle některých odpůrců patentovaných počítačových programů i politické důsledky.
There are economic implications and, according to opponents of patented software, political ones as well.
Oba tábory se shodují v jednom bodě: Evropa potřebuje více inovací.
The two camps agree on one point: Europe needs more innovation.
Lisabonská strategie říká, že potřeba čelit americké a japonské konkurenci na globalizovaném trhu je naprosto jednoznačná.
The Lisbon strategy says so, and the need to face up to American and Japanese competition on the globalised market is obvious.
Podle některých subjektů, především velkých nadnárodních podniků, jsou patenty pro inovaci prospěšné.
According to some, including major multinationals, innovation benefits from patents.
Výzkum a vývoj jsou drahé a patent zajistí spravedlivý návrat zisku tomu, kdo se jim věnuje.
Research and development is expensive, and patents ensure a just return for those who undertake it.
Stanoví monopol autora na jeho vynález a po určitou dobu musí všichni, kteří jej chtějí využít, platit.
By patenting his invention the inventor enjoys a monopoly over it and, for a certain period, anyone wanting to use it has to pay him.
To se zdá logické.
That seems logical.
Patent na počítačové programy však nepatří do stejné kategorie jako ostatní patenty.
However, the software patent does not come under the same umbrella as other patents.
Počítačový program je považován za produkt duševní práce a je chráněn autorským právem podobně jako např. román nebo obraz některého umělce.
As a work of the human mind, software is protected by copyright just like a novel or a painting by a great master.
Ochrana se tedy vztahuje na vyjádření myšlenky, nikoliv na slova, která sloužila k napsání textu, nebo snad na myšlenkový proces, který díky autorovi vyústil v román.
Hence it is the expression of the idea which benefits from protection, and not the words used in writing the text or indeed the intellectual process which has resulted, through the author’s hand, in the novel.
Pouze ty počítačové programy, které jsou „novým vynálezem, který může být průmyslově použit“, mohou být patentovány a tedy mnohem přísněji chráněny.
Only software which is a new invention ‘susceptible of industrial application’ can be patented and thus benefit from far greater protection.
Přísnější ochrana znamená omezení dostupnosti.
Greater protection means restricting access.
Nicméně činnost četných malých a středních podniků (MSP) se opírá právě o používání programů, které vynalezl někdo jiný.
Now, the activities of many small and medium-sized enterprises (SMEs) depend on the use of programs invented by others.
Obávají se toho, že jakmile budou tyto programy patentovány, stanou se pro ně nedostupnými.
SMEs fear that once these programs are patented, they could become inaccessible.