natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Komplex pro Rudolfovy sbírky završil Nový (též Nový Španělský) sál pro císařovu sbírku soch, začatý roku 1601 a dokončený 1606.
The Complex for the Rudolfine collections was crowned by the New (also referred to as the New Spanish) hall for the Emperor's collection of sculptures, started during 1601 and completed in 1606.
V roce 1600 se císařské sbírky začaly stěhovat do dostavěných prostor.
In 1600 movement of the Emperor's collections got underway over to the completed premises.
V sedlovně byla zřejmě sbírka vzácných postrojů na koně, v prostorách kunstkomory byly ve skříních, v truhlách, kabinetech a na stolech sochy, menší obrazy, svazky s kresbami a grafikami, umění antiky, umělecké řemeslo všeho druhu, sbírky numismatické, etnografické, orientální, botanické, zoologické, ale také vědecké přístroje a mnohé další oblasti sběratelského zájmu, doplněné příslušnou odbornou literaturou.
There was clear evidence in the former harness room of a collection of rare saddlery, and in the art chamber inside cupboards, trunks, cabinets as well as on tables revealed sculptures along with smaller-sized paintings, volumes with drawings and graphics, ancient art, art craftsmanship of all kinds, numistatical, ethnographic, oriental, botanical, zoological collections as well as scientific equipment and many other areas of interest for collectors, complemented by the relevant specialist literature.
Obrazy byly rozmístěny ve 2. patře Dlouhé chodby a ve Španělském sále.
The paintings were spread out over the 2nd floor of the Long corridor and in the Spanish hall.
Bylo jich na 3000 a zastoupeni tam byli všichni významní italští, nizozemští a němečtí mistři minulosti i současnosti.
There was a total of 3000 including work from all the eminent Italian, Dutch and German masters, past and present.
Podstatnou část sbírky tvořila díla rudolfínských malířů a sochařů.
One significant part of the collection comprised the work of Rudolfine painters and sculptors.
Po smrti Rudolfa II. nechal jeho nástupce císař Matyáš převézt tajně podstatnou část sbírek do Vídně.
After the death of Rudolf II, his successor, Emperor Matthias had a significant portion of the collections secretly transported to Vienna.
Část se jich stala kořistí Maxmiliána Bavorského po bitvě na Bílé Hoře, část odvezli sasští vojáci při obsazení Prahy 1630.
A part of these was to be seized by Maximilian of Bavaria after the battle at White Mountain and another part was taken away by Sachsen soldiers during the seizing of Prague in 1630.
To, co nestihl uložit šacmistr Miseroni do bezpečných úkrytů, ukořistili v roce 1648 švédští vojáci, aby tím potěšili svou uměnímilovnou královnu Kristinu.
Anything that the treasurer, Miseroni didn't manage to store in safe hiding places, was seized by Swedish soldiers in 1648 in order to appease their art-loving Queen, Kristina.
Prázdné sály sbírek na Pražském hradě neměly zůstat dlouho bez vzácného obsahu.
The empty halls for collections at Prague Castle were not to remain without precious contents for long.
V roce 1650 zakoupil císař Ferdinand III. prostřednictvím arcivévody Leopolda Viléma v Antverpách sbírku Lorda Buckinghama.
In 1650, Emperor Ferdinand III purchased a collection from Lord Buckingham by means of Archduke Leopold Vilem in Antwerp.
Tento soubor obrazů byl vynikající kvality, nikoliv však dostatečně početný, aby naplnil galerijní prostory Pražského hradu.
This set of paintings was of outstanding quality, however was nowhere near large enough to fill the gallery spaces of Prague Castle.
Doplňovaly ho proto postupně zásilky obrazů z Vídně, mezi nimiž byly i některé z bývalé sbírky Leopolda Viléma.
It was therefore decided to gradually enhance this set by bringing in paintings from Vienna, among which, a number came from the former collection of Leopold Vilem.
I nová hradní sbírka měla podobný osud jako její Rudolfova předchůdkyně.
The new castle collection was to be dealt a similar fate as its Rudolfine predecessor, however.
Konstituování oficiálních habsburských sbírek ve Vídni (Stallburg, později Belvedere) za císaře Karla VI. způsobilo odvozy nejcennějších obrazů tím směrem.
The constitutionalising of official Habsburg collections in Vienna (Stallburg, later Belvedere) under Emperor Charles VI led to the most valuable paintings been moved in that direction.
Nedostatek peněz v císařské pokladně způsobil přísně tajné prodeje obrazů do Drážďan (1742, 1749).
A lack of money in the Emperor's coffers resulted in the highly concealed sale of paintings to Dresden (1742, 1749).
Když architekt Nikolaus (Nicolò) Pacassi zahájil tereziánskou přestavbu Pražského hradu, byla samostatná obrazárna na Hradě zrušena a obrazy, které nebyly odvezeny do Vídně, byly použity k výzdobě reprezentačních a obytných místností Nového paláce.
When architect Nikolaus (Nicolò) Pacassi launched the Theresian rebuilding of Prague Castle, the separate picture gallery at the Castle was closed and paintings which weren't taken over to Vienna were used to decorate the representative and residential rooms of the New Palace.
Přitom byly bezohledně upravovány jejich rozměry, aby se vešly do pravidelného vzorce dřevěného panelování stěn.
During this process, it was decided to modify their dimensions so that they fit in with the regular design of the wooden panelling on the walls which clearly showed a lack of consideration to the paintings themselves.
Budování vídeňských sbírek způsobilo další odvozy do Vídně, ale také odborné posouzení kvality zbývajících pražských děl, navrácení autorství nyní anonymním obrazům a jejich odborné restaurování.
The creation of the Viennese collections resulted in further hauling over of paintings to Vienna but also expert judging of quality for the remaining Prague pieces, the return of authorship to the currently anonymous paintings and expert restoration of these.
Řada významných děl byla na konci 18. století zapůjčena do Galerie vlasteneckých přátel umění v Praze.
A number of prominent pieces were loaned out to the ‘Patriotic Friends of Art' gallery in Prague at the end of the 18th century.
Putování obrazů mezi Prahou a Vídní skončilo až na počátku 20. století.
The moving of paintings to and fro between Prague and Vienna came to an end at the start of the 20th century.
Po vzniku Československé republiky vznikl dojem, že na Pražském hradě už žádná sbírka neexistuje, proto byl v roce 1930 z prostředků tzv.
Upon creation of the Czechoslovak Republic, it was felt that there was no longer any real collection of paintings at Prague Castle, hence why in 1930 action was taken to make purchases using resources from the so-called Masaryk Trust.
Masarykova fondu zahájen nákup obrazů pro Pražský hrad, především děl českého baroka a mistrů 19. a 20. století.
The bought pieces mostly involved Czech Baroque paintings and pieces by masters from the 19th and 20th centuries.
V roce 1962 byly obrazy starých mistrů jako nevhodné pro sídlo komunistických prezidentů odvezeny do depozitáře na zámku v Opočně, moderní díla byla předána do Národní galerie.
In 1962 paintings of the old masters, at that time deemed inappropriate for the office of Communist Presidents, were transported to the depository at the castle in Opočna and modern pieces were handed over to the National Gallery.
Teprve následný uměleckohistorický a restaurátorský průzkum znovuobjevily význam obrazů z kdysi slavné obrazárny Pražského hradu a daly podnět ke vzniku nové, otevřené v roce 1965 a umístěné v historických prostorách pod sály, v nichž byla kdysi galerie umístěna.
It wasn't until subsequent artistic-historical and restoration research was carried out that the importance of the paintings was rediscovered from the once famous picture gallery at Prague Castle providing impetus for a new one, opened in 1965 and situated in the historical grounds beneath the halls in which the gallery was once located.
V roce 1998 dokončila Správa Pražského hradu rozsáhlou rekonstrukci výstavních prostor a zpřístupnila nově Obrazárnu Pražského hradu veřejnosti.
In 1998 the Administration at Prague Castle completed extensive reconstruction work to the exhibition areas and provided public access to the new Picture Gallery at Prague Castle.
Navíc ji postupně obohatila nákupy o několik děl, které kdysi zdobily rudolfínské sbírky.
On top of this, the collection was enhanced by several additional works which had once adorned the Rudolfine collections.
Medaili Za zásluhy uděluje prezident České a Slovenské Federativní Republiky osobám, které se zasloužily o blaho státu a obcí v oblasti hospodářské, vědy, techniky, kultury, umění, sportu, výchovy a školství, obrany, bezpečnosti státu a občanů.
The Medal of Merit shall be awarded by the President of the Czech and Slovak Federal Republic to honour persons who have done meritorious services to the state and municipal welfare in the areas of economy, science, technology, culture, art, sports, enlightenment and education, defence and security of the state and the people.
(2) Při udělení medaile se zároveň s ní odevzdá vyznamenanému číslovaná listina.
(2) The holder shall receive the medal together with a numbered certificate.
Edvard Beneš
Edvard Benes
český a československý politik, diplomat, prezident 1935-48
Czech and Czechoslovak politician, diplomat, president in 1935-48
Edvard Beneš se narodil jako nejmladší syn v malorolnické rodině na Rakovnicku.
Edvard Benes was born as the youngest son into a peasant family living in the district of Rakovnik.
Po studiích na vinohradském gymnáziu 1896-1904 se zapisuje na filozofickou fakultu v Praze.
After his studies at Prague Vinohrady Gymnasium in the years 1896-1904 he enrolled to the Faculty of Philosophy in Prague.
Zanedlouho odjíždí do Paříže, kde studuje na Sorbonně a na Svobodné škole politických a sociálních nauk.
After studying briefly he left for Paris, where he studied at the Sorbonne and at the Independent School of Political and Social Studies.
Ve Francii setrval, s výjimkou krátkého pobytu v Londýně, do roku 1907, kdy přesídlil do Berlína.
Except for his short stay in London he stayed in France until 1907 when he moved to Berlin.
Vysokoškolské studium ukončil nejprve doktorátem práv v Dijonu (1908) a o rok později složením rigorózních zkoušek v Praze.
By receiving his Doctorate of Laws he completed his university studies firstly in Dijon (1908) by receiving Doctorate of Laws, and one year later by passing rigorous exams in Prague.
Tři roky vyučoval na pražské obchodní akademii a pak přichází přednášet sociologii jako soukromý docent.
He taught for three years at the Prague Academy of Commerce, and later on he came to lecture sociology at Charles University as private associate professor.
Obstarával zejména spojení mezi Prahou a Masarykem ve Švýcarsku.
In particular he was responsible for channels of communication between Prague and future President Masaryk, who was exiled in Switzerland at the time.
Reorganizoval kurýrní službu, kterou se udržovalo tajné spojení s Maffií v Čechách.
He reorganised the courier service, which maintained the covert links between him and "Maffia" in Czech lands.
Mimo diplomatických jednání k získání politické prestiže zahraniční odbojové akci pořádá cyklus přednášek na pařížské Sorbonně o Slovanstvu, píše řadu článků do francouzských a českých zahraničních novin.
Aside from diplomatic efforts to gain political prestige in the eyes of foreign resistance movements he was giving a cycle of lectures at the Sorbonne in Paris on the subject of Slavicism, and wrote a series of articles for French and Czech foreign newspapers.
R. Štefánikem jedná s představiteli dohodových mocností o zřízení samostatných čs. vojenských jednotek.
Together with M.R. Stefanik, he negotiated with the representatives of consensual powers in order to establish independent Czechoslovak military units.
Po získání souhlasu i podpory byly postupně vytvořeny legie ve Francii (prosinec 1917), Rusku (léto 1918), Itálii (duben 1918).
Subsequently, after obtaining consent as well as support the first legions were created in France (December 1917), Russia (summer 1918) and in Italy (April 1918).
Výrazným výsledkem Benešovy diplomacie bylo uznání Československé národní rady jako představitele nového československého státu ze strany Francie (červen 1918), Anglie (srpen 1918), Itálie (říjen 1918).
The outstanding result of Benes' diplomatic efforts led to the recognition of the Czechoslovak National Council as the representative of the new Czechoslovak State by France (June 1918), England (August 1918) and Italy (October 1918).
To současně umožnilo přístup zástupců Čs. národní rady na jednání států Dohody.
This also enabled representatives of the Czechoslovak National Council to be admitted to the collective talks of the states of the Treaty of Versailles.
28. října 1918 Beneš jako představitel zahraničního odboje jednal v Ženevě s domácími politiky o budoucnosti nového státu a po dohodě s nimi se stal prvním ministrem zahraničí nového státu.
On October 28, 1918 Benes acting as the representative of the foreign resistance negotiated with domestic politicians in Geneva on the future of the newly independent Czechoslovak state, and upon reaching an agreement Benes became the first Minister of Foreign Affairs of the newly formed Czechoslovakia.
Domů se však vrátil v září 1919, neboť už v listopadu 1918 musel v Paříži zabezpečovat historicky neexistující jižní hranici Slovenska a vůbec jeho vymanění z Uher, a současně také prosadit uznání historických hranic českého státu.
However, he did not return home until September 1919, for already in November 1918 he had to go to Paris in order to secure the previously non-existent southern Slovak border, and to extricate Slovakia from Hungary, as well as to procure the recognition of the historical borders of the Czech State.
Československo se tehdy rodilo jako státní útvar nikdy předtím neexistující, a to na základě Wilsonova požadavku práva národů na sebeurčení, jež však bylo v novém státě přiznáno pouze účelově definovanému národu československému.
At that time, Czechoslovakia emerged in a new state form never existing before, on the basis of Woodrow Wilson's principle of nations' rights for self-determination, which was, however, acknowledged only to the purposefully defined Czechoslovak nation in the new state.
Tento koncept, dodnes přijímaný většinou Čechů jako přirozený a spravedlivý, Beneš obhájil v mírových smlouvách z roku 1919 a 1920 a jako tvůrce československé zahraniční politiky se jej snažil zabezpečit mezinárodními úmluvami.
This concept, accepted to this date by most of the Czech nationals as natural and just, Benes vindicated in Peace Convents of 1919 and 1920, and as a creator of the Czechoslovak foreign politics he endeavoured to secure it by international pacts.
Edvard Beneš stál u zrodu Společnosti národů a jako její místopředseda (1920), člen Rady (1923-27) a bezpečnostního výboru a předseda (1935) prosazoval politiku kolektivní bezpečnosti.
Edvard Benes was present at the inception of the League of Nations, and as its deputy chairman (1920), member of the Board (in 1923-27) and member of the Security Council, and its chairman (1935) he supported the principle of collective security.
Byl uznávaným účastníkem významných mezinárodních konferencí (například Janov 1922, Locarno 1925, Haag 1930, Lausanne 1932) a měl rozsáhlé mezinárodně politické znalosti a styky.
He was a renowned person at important international conferences (e.g. in Genoa 1922, Locarno 1925, the Hague 1930, and Lausanne 1932) and had profound knowledge and understanding of international politics and relations.
Jeho doménou byla sice zahraniční politika, hrál však i významnou vnitropolitickou roli.
Although his primary domain was foreign affairs, he also played an important role in internal matters.
Jeho názory mu znemožňovaly plně pochopit totalitární podstatu bolševismu, i když s ním nesouhlasil.
His opinions disallowed him to fully understand totalitarian principle of the Bolshevism, although he disagreed with it.
Ve svém úsilí zabezpečit stát se snažil odstranit mezinárodní izolaci SSSR a začlenit jej do Společnosti národů.
In his endeavour to firmly anchor the security of the State, he tried to abolish the international isolation of the U.S.S.R. and to bring it into the League of Nations.
Když se to podařilo, uzavřel s ním spojeneckou smlouvu (1935).
When this was successfully accomplished, he closed an Alliance Treaty with the U.S.S.R. (in 1935).
Brzy poté přišel Mnichov 1938.
Shortly after that Munich treaty took place in 1938.
Zůstane věčným tématem českých dějin, zda byl tehdy lepší boj v mezinárodní izolaci než morální marasmus po kapitulaci.
It will remain the eternal theme of the Czech history, whether it would be back then better to fight in international isolation than the moral marasmus after capitulation.
Jisté je, že Slováci toužili po autonomii, Maďaři a Němci po spojení se svým národem a Češi si na politické reprezentaci včetně Beneše válku nevynutili.
It is certain that Slovaks longed for autonomy, Hungarians and Germans for alliance with their nations, and Czechs did not compel war from their political representatives including Benes.
Po okupaci českých zemí a vzniku Slovenského státu v březnu 1939 prohlásil Mnichov za neplatný a zastával teorii právní kontinuity Československa.
After war occupation of the Czech Lands and establishment of the Slovak State in March 1939 Benes proclaimed Munich treaty as invalid and held the theory of legal continuity of the Czechoslovakia.
V průběhu války dosáhl uznání čs. exilové vlády u všech spojeneckých států.
During the World War II Benes reached acknowledgement of the Czechoslovak exile government by all allied countries.
Mnichov znamenal pro Beneše stejně jako pro jeho české spoluobčany trauma a touhou odčinit jej byl přímo posedlý.
The Munich treaty meant trauma to Benes the same as to his Czech fellow citizens, and he was literally possessed to rectify it.
Už po Mnichově se zabýval otázkou Němců v Čechách a budoucí zahraničně politickou orientací a pro své závěry dokázal získat nejen politiky své generace - například J.
Already after the events in Munich Benes occupied his mind with the problem of Germans in Czech Lands, and with future foreign-politics orientation, and for his conclusions he was able to win not only politicians of his generation - for example J.
Šrámka či J.
Sramek or J.
Stránského - ale i politiky mladší: H.
Stransky - but also younger politics: H.
Ripku, P.
Ripka, P.
Drtinu a další.
Drtina and others.
Dospěl k závěru, podporovanému z domova, že válka je příhodnou historickou chvílí k vyřešení problémů státu vyhnáním Němců.
Benes came to a conclusion, supported from his homeland, that a war is an apt historical moment to solve problems of the State by expulsion of Germans.
Dávno před Postupimskou konferencí domů sděloval, že konec války "musí znamenat u nás velikou lidovou odplatu a pro Němce a fašistické násilníky konec opravdu krvavý a nelítostný" (únor 1944).
Far before the Postdam Conference he communicated that end of the war"in our country must mean a great people's vengeance and a really bloody and unmerciful end for Germans" (February 1944).
Během války Beneš pochopil jak bude vypadat rozložení mocenských sil v poválečné střední Evropě, což jej vedlo i přes počáteční nelibost Britů k uzavření smlouvy se Sovětským svazem v prosinci 1943.
During the war Benes came to understanding of how the powers will be distributed in post-war Central Europe, which led him to sign treaty with the Soviet Union in December 1943, in despite of initial disagreement of the Brits.
Občany doma vyzýval, aby jeho cestu do Moskvy chápali "v duchu celé naší národní historie posledních století".
He appealed to his countrymen to view his trip to Moscow "in the spirit of our entire national history of the past centuries".
Nebránil ani závažným změnám vnitropolitickým.
He did not event oppose to the significant changes in domestic policy.
V politickém systému byl ochoten připustit kromě Komunistické strany Československa pouze strany socialistické a strany levé buržoasie a hodlal zavést v zemi velmi radikální změny hospodářské a sociální.
Besides the Czechoslovak Communist Party he was willing to allow socialist parties and the leftist bourgeoisie parties into the political system, and intended to implement very radical social and economic changes in the country.
O tom v Moskvě v prosinci 1943 jednal se zahraničním vedením KSČ.
This was on the agenda of his visit to Moscow in December 1943, and was discussed with the foreign leadership of the Czechoslovak Communist Party.
Přes Moskvu se také vracel do osvobozené vlasti.
It was also from Moscow that he would return to a liberated homeland.
Až příliš vycházel z úvahy, že Československo se může stát "mostem" mezi Sovětským svazem a západními demokraciemi a napomoci tak stabilitě v Evropě.
To much he stemmed from the thought that the Czechoslovakia may become "a bridge" between the Soviet Union and Western democratic countries, and thus help maintain stability in Europe.
Jako sociolog byl přesvědčen, že politika je "praktická sociologie" a že jeho politika je vědecká.
As a sociologist, he was convinced that politics are "practical sociology" and that his policies were based in science.
Avšak další vývoj ukázal, že nikoli věda, nýbrž přání byla otcem myšlenek.
However, further development has shown that the ideas behind his policies stemmed from wishes, not from science.
Benešovu víru v demokratizaci SSSR a KSČ vyvrátil dramaticky únor 1948.
Benes' faith in democratisation of the Soviet Union and the Communist Party was defeated by dramatic events in February 1948.
Antonín Zápotocký
Antonin Zapotocky
český sociálně demokratický a poté československý komunistický politik a prezident
Czech social democrat and then a Czechoslovak politician and President
Byl synem průkopníka českého dělnického hnutí Ladislava Zápotockého.
He was the son of Ladislav Zapotocky, a pioneer in the Czech workers' movement.
Vyučil se kameníkem a od počátku století do roku 1914 působil jako funkcionář sociální demokracie na Kladensku a redaktor jejího tisku.
He was apprenticed as a stonemason, but from the beginning of the century until 1914 he was engaged as a functionary in the Social Democratic Party in the Kladno district and as a party press editor.
V prosinci 1920 patřil k hlavním organizátorům generální stávky na Kladensku a spoluúčastnil se pokusu o levicový puč.
In December 1920 he ranked among the chief organizers of a general strike in the Kladno region and participated in an attempt at a left-wing coup.
Za tuto činnost byl 9 měsíců vězněn.
This earned him a 9-month prison sentence.
Ve vedení KSČ se udržel i po V. sjezdu v únoru 1929, když jeho zvolení prosadil - proti kritikům z řad Gottwaldových stoupenců - delegát Kominterny.
He maintained his position in the CCP leadership even after the Fifth Congress in February 1929 when his election was asserted - in spite of the criticism from the ranks of Gottwald supporters - by a delegate from the Comintern.
Ve 30. letech byl představitelem komunistických Rudých odborů a organizátorem mostecké stávky (1932), která byla největším stávkovým bojem na evropském kontinentu v letech světové hospodářské krize.
During the 30s he represented the Communist Red Trade Unions and organized the strike in the Most area (1932) which proved to be the most wide-spread strike on the European continent at the time of the world economic crisis.
Ve druhé polovině 30.let usiloval o sjednocení československých odborů na protifašistické platformě.
In the second half of the 30s he strove to unite Czechoslovak trade unions on an anti-fascist ticket.
Když byla krátce po Mnichovu zastavena činnost KSČ, byl Zápotocký spolu s J.
When, shortly after the signing of the Munich Agreement with Hitler the activities of the CCP were halted Zapotocky together with J.
Krátce po okupaci byl v dubnu 1939 zatčen při pokusu o ilegální přechod hranic do Polska a až do února 1940 vězněn na Pankráci.
Soon after the German occupation he was arrested in April 1939 while attempting an illegal crossing over the borders into Poland and until February 1940 he was imprisoned in Pankrac.
Po věznici v Drážďanech ho čekal pobyt v koncentračním táboře Sachsenhausen-Oranienburg.
After being jailed in Dresden internment in the concentration camp in Sachsenhausen-Oranienburg awaited him.