natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Вие сте имали на разположение два месеца, за да представите поисканите доказателства [за] използване.
You were granted two months to send the proof [of] use sought and OHIM takes the view that that period has been sufficient .
Продължаване може да се допусне само ако са били налице изключителни и непредвидени обстоятелства.“
An extension would be acceptable only if exceptional or unforeseen circumstances had arisen.’
От това писмо произтича, че според отдела по споровете представените от жалбоподателя мотиви в подкрепа на искането му за продължаване на срока не установяват обстоятелства, обосноваващи продължаване на срока, и че при липса на такива обстоятелства не е възможно продължаване.
It is apparent from that letter that the Opposition Division took the view that the reasons submitted by the applicant in support of its request for an extension of the period specified did not bring to light circumstances which would make such an extension appropriate and that, in the absence of such circumstances, an extension was not possible.
Предвид констатирания в точка 23 по-горе факт, че искането за продължаване на срока не съдържа достатъчно мотиви с оглед на правило 71, параграф 1, изречение второ от Регламент № 2868/95, жалбоподателят не може да упреква СХВП, че не е дала обяснение за това защо обстоятелствата в дадения случай — които жалбоподателят не е посочил — не обосновават продължаване на срока.
In view of the fact, stated in paragraph 23 above, that the request for an extension did not contain a sufficient statement of reasons for the purposes of the second sentence of Rule 71(1) of Regulation No 2868/95, the applicant cannot criticise OHIM for not explaining in what respect the circumstances of the case — which the applicant had not specified — did not justify an extension.
Следователно решението за отказ е могло да се ограничи до констатацията, че липсват основателни мотиви, оправдаващи продължаване на срока, което е било достатъчно за жалбоподателя, за да може да разбере причините, поради които искането му е било отхвърлено.
The decision refusing the request could thus be limited to a mere statement that there were no valid reasons justifying an extension, which was sufficient to enable the applicant to understand why its request had been refused.
От това следва, че второто правно основание, изтъкнато от жалбоподателя, трябва да се отхвърли.
It follows that the applicant’s second plea must be rejected.
По третото и четвъртото правно основание, изведени от нарушение на член 74, параграфи 1 и 2 от Регламент № 40/94
The third and fourth pleas, alleging infringement of Article 74(1) and (2) of Regulation No 40/94
Като се има предвид че разпоредбите, чието нарушение се твърди в рамките на третото и четвъртото правно основание, са тясно свързани, двете правни основания следва да се разгледат заедно.
As the provisions the infringement of which is alleged by the third and fourth pleas are closely linked, it is appropriate to consider those two pleas together.
В своите писмени изявления жалбоподателят твърди, че в съответствие с принципа за функционална приемственост, развит от Първоинстанционния съд при прилагането на член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94, СХВП е следвало да вземе предвид доказателствата за използване на по-ранните марки, представени от него на 6 септември 2002 г.
The applicant submits, in its written pleadings, that OHIM should have taken into account — in accordance with the principle of continuity in terms of functions between OHIM departments, which was expounded by the Court of First Instance in the context of the application of Article 74(1) of Regulation No 40/94 — the proof of use of the earlier marks which it had submitted on 6 September 2002.
Той счита, че апелативният състав трябва да основе своето решение на съвкупността от посочените правни основания и на исканията, представени от жалбоподателя както в рамките на процедурата пред отдела по споровете, така и в процедурата пред апелативния състав.
It maintains that the Board of Appeal must base its decision on all of the pleas relied on by the applicant, as well as all the applications that it has submitted, in the context both of the proceedings before the Opposition Division and of the appeal proceedings.
По време на съдебното заседание жалбоподателят признава, че член 74 от Регламент № 40/94 не му предоставя никакво право да бъдат взети предвид документите, представени на 6 септември 2002 г., но въпреки това не прави формален отказ от своето трето правно основание.
At the hearing, while the applicant acknowledged that Article 74 of Regulation No 40/94 did not confer upon it any right to have the documents produced on 6 September 2002 taken into consideration, it did not formally withdraw its third plea.
По-нататък жалбоподателят твърди, че съгласно тълкуването на член 74, параграф 2 от Регламент № 40/94, възприето от Съда в Решение по дело СХВП/Kaul, посочено по-горе, апелативният състав разполага с право на преценка по отношение на вземането предвид на посочените документи.
Furthermore, the applicant submits that, in accordance with the interpretation of Article 74(2) of Regulation No 40/94 applied by the Court of Justice in OHIM v Kaul, the Board of Appeal enjoyed a measure of discretion with respect to the taking into account of those documents.
Той счита, че като не е взела предвид доказателствата за използване на по-ранните марки, представени след изтичането на срока — на 6 септември 2002 г. — СХВП не е изпълнила задължението си да упражни своето право на преценка, произтичащо от посочената разпоредба.
The applicant maintains that, by not taking into account the proof of use of the earlier marks produced after the expiry on 6 September 2002 of the period specified, OHIM failed to fulfil its obligation to exercise its discretion under that provision.
Според жалбоподателя обжалваното решение всъщност не показва, че апелативният състав е упражнил това право, а съдържа само съображения относно твърдяната небрежност и липсата на старание от негова страна.
According to the applicant, the contested decision does not show that the Board of Appeal exercised that discretion; rather, it contains only views as to the imprudence and lack of vigilance displayed by the applicant .
По този начин апелативният състав нарушил член 74, параграф 2 от Регламент № 40/94.
The Board of Appeal thus infringed Article 74(2) of Regulation No 40/94.
Освен това с оглед на обстоятелството, че е изминала повече от една година и половина след съобщението от 11 октомври 2002 г. за отхвърляне на доказателствата на жалбоподателя, преди отделът по споровете да постанови решение, отказът да бъдат взети предвид доказателствата за използване на по-ранните марки, които са представени след изтичането на срока — обратно на това, което било прието от втори апелативен състав на 15 декември 2000 г. по преписка R 714/1999-2 SAINCO/SAINCOSA — бил неправомерен.
Furthermore, in light of the fact that the Opposition Division did not give its decision until more than one and a half years had elapsed after the communication of 11 October 2002 rejecting the applicant’s evidence, the refusal to take into account the proof of use of the earlier marks which was produced after the expiry of the period specified is, contrary to the decision of the Second Board of Appeal of 15 December 2000 in Case R 714/1999-2 SAINCO v SAINCOSA, unlawful.
СХВП отхвърля доводите на жалбоподателя по отношение на твърдяното задължение за вземане предвид на късно представени документи.
OHIM rejects the applicant’s arguments as regards the alleged obligation to take into account documents submitted out of time.
Що се отнася до правото на преценка на СХВП, последната твърди по време на съдебното заседание, че правило 22, параграф 1, второ изречение от Регламент № 2868/95, в редакцията му, приложима към фактите в дадения случай, ясно постановява, че ако възразяващият не представи доказателство за използването в определения срок, СХВП отхвърля възражението.
As for the discretion attributed to OHIM, OHIM stated at the hearing that the second sentence of Rule 22(1) of Regulation No 2868/95, in the version applicable to the facts of the case, clearly states that if the opposing party does not provide proof of use before the time-limit expires, OHIM is to reject the opposition .
В своето решение по дело HIPOVITON, посочено по-горе (точка 56), Първоинстанционният съд вече бил приел, че това правило не трябва да се тълкува в смисъл, че представянето на нови данни е напълно изключено след като срокът е изтекъл.
In HIPOVITON (paragraph 56), the Court of First Instance has already held that that rule should not be interpreted as completely precluding the submission of new material once the time-limit has expired.
Според СХВП това тълкуване било потвърдено от Съда в неговото решение по дело СХВП/Kaul, посочено по-горе (точка 43), който, произнасяйки се по член 74, параграф 2 от Регламент № 40/94 приема, че СХВП разполага с широко право на преценка по отношение на вземането предвид на късно представени данни.
According to OHIM, that approach was upheld in OHIM v Kaul (paragraph 43) by the Court of Justice, which, ruling on Article 74(2) of Regulation No 40/94, found that OHIM has a wide discretion as regards the taking into account of information submitted out of time.
В този контекст СХВП твърди, че съгласно съдебната практика на Съда, когато администрацията разполага с право на преценка, контролът на съда по отношение на направената от последната преценка се ограничава до проверка за отсъствие на явна грешка в преценката на фактите и на злоупотреба с власт.
Against that background, OHIM submits that, according to the caselaw of the Court of Justice, where the administrative bodies have a discretion, review by the courts of the assessment made by those bodies is limited to checking that there has been no manifest error of assessment or misuse of powers.
В точка 44 от Решение по дело СХВП/Kaul, посочено по-горе, Съдът посочил неизчерпателно някои аспекти, които трябва да бъдат взети предвид от СХВП по отношение на упражняването на правото на преценка в рамките на член 74, параграф 2 от Регламент № 40/94 и по-специално стадия на процедурата, в който е извършено късното представяне.
In paragraph 44 of OHIM v Kaul, the Court of Justice specified, by way of illustration, certain aspects which, in the exercise of its discretion under Article 74(2) of Regulation No 40/94, OHIM must take into account, such as the stage of the proceedings at which the late submission takes place.
Според СХВП трябва също да бъде взето предвид обстоятелството, че срокът, посочен в правило 22, параграф 1 от Регламент № 2868/95, в редакцията му, приложима към фактите в дадения случай, е предвиден като преклузивен.
According to OHIM, it is also necessary to take into account the fact that the period referred to in Rule 22(1) of Regulation No 2868/95, in the version applicable to the facts of the case, is intended as a peremptory time-limit.
Според СХВП обаче колкото по-огра-ничително се прилагат разпоредбите, за които се отнася член 74, параграф 2, толкова по-ограничително следва да бъде неговото тълкуване.
According to OHIM, the stricter the application of the provisions to which Article 74(2) of Regulation No 40/94 relates, the more it is necessary to construe the latter provision narrowly.
В Решение по дело СХВП/Kaul, посочено по-горе, Съдът приел също, че трябва да се запази полезното действие на разпоредбите относно сроковете.
The Court of Justice also found, in OHIM v Kaul, that the effectiveness of the provisions relating to time-limits must be preserved.
Така в дадения случай, за да се запази полезното действие на правило 22, параграф 1, член 74, параграф 2 трябвало да се тълкува ограничително.
Thus, in the present case, in order to preserve the effectiveness of Rule 22(1) of Regulation No 2868/95, Article 74(2) of Regulation No 40/94 must be narrowly construed.
Според СХВП апелативният състав е упражнил своето право на преценка в обжалваното решение.
OHIM maintains that, in the contested decision, the Board of Appeal used its discretion.
По-конкретно той посочил, че предоставените от жалбоподателя сведения били недостатъчни, за да обосноват продължаване на срока, и че правило 22, параграф 1 от Регламент № 2868/95 предвиждало преклузивен срок, който изисквал ограничително тълкуване на член 74, параграф 2 от Регламент № 40/94.
The Board of Appeal stated inter alia that the particulars provided by the applicant were not sufficient to justify an extension of the period specified and that Rule 22(1) of Regulation No 2868/95 provided for peremptory time-limits, making it necessary to construe Article 74(2) of Regulation No 40/94 narrowly.
K & L RUPPERT STIFTUNG/СХВП — LOPES DE ALMEIDA CUNHA И ДР. (CORPO LIVRE) Съображения на Първоинстанционния съд
K & L RUPPERT STIFTUNG vOHIM— LOPES DE ALMEIDA CUNHA AND OTHERS (CORPO LIVRE) Findings of the Court
На първо място, както Съдът е приел, от формулировката на член 74, параграф 2 от Регламент № 40/94 следва, че по общо правило и при липса на разпоредба в обратния смисъл, излагането на факти и представянето на доказателства от страните е възможно след изтичане на предвидените за това срокове съгласно разпоредбите на Регламент № 40/94, и в никакъв случай не е забранено СХВП да вземе предвид такива късно посочени или представени факти и доказателства (Решение по дело СХВП/Kaul, посочено по-горе, точка 42).
First, as the Court of Justice has held, it is clear from the wording of Article 74(2) of Regulation No 40/94 that, as a general rule and unless otherwise specified, the submission of facts and evidence by the parties remains possible after the expiry of the time-limits to which such submission is subject under the provisions of Regulation No 40/94 and that OHIM is in no way prohibited from taking account of facts and evidence which are submitted or produced late (OHIM v Kaul, paragraph 42).
За сметка на това от посочения текст следва също така несъмнено, че подобно късно посочване на факти или представяне на доказателства не предоставя на направилата го страна безусловното право тези факти или доказателства да бъдат взети предвид от СХВП (Решение по дело СХВП/Kaul, посочено по-горе, точка 43).
However, it is equally apparent from that wording that a party has no unconditional right to have facts and evidence submitted out of time taken into consideration by OHIM (OHIM v Kaul, paragraph 43).
От това следва, че при всички случаи за СХВП не е съществувало безусловно задължение да вземе предвид документите, късно представени от жалбоподателя на 6 септември 2002 г.
It follows that, in any event, OHIM had no unconditional obligation to take into consideration the documents submitted out of time by the applicant on 6 September 2002.
На второ място, възможността за страните в процедурата пред СХВП да представят факти и доказателства след изтичане на сроковете, които са определени за тази цел, не съществува безусловно, а е подчинена на условието да липсва разпоредба в обратния смисъл, както произтича от точка 42 от Решение по дело СХВП/Kaul, посочено по-горе.
Secondly, the possibility for parties to proceedings before OHIM to submit facts and evidence after the expiry of the periods specified for that purpose is conditional upon there being no provision to the contrary .
Само ако това условие е изпълнено СХВП ще разполага с право на преценка по отношение на вземането в предвид на късно представени факти и доказателства, което Съдът ѝ е признал при тълкуването на член 74, параграф 2 от Регламент № 40/94.
It is only if that condition is met that OHIM has the discretion — attributed to it by the Court of Justice when interpreting Article 74(2) of Regulation No 40/94 — as regards the taking into account of facts and evidence submitted out of time.
В дадения случай обаче съществува разпоредба, която не допуска да бъдат взети предвид данните, представени от жалбоподателя пред СХВП на 6 септември 2002 г., а именно член 43, параграфи 2 и 3 от Регламент № 40/94, така както се прилагат чрез правило 22, параграф 1 от Регламент № 2868/95, в редакцията му, приложима към фактите в дадения случай.
As it is, in the present case, there is a provision which precludes the taking into account of the material submitted to OHIM by the applicant on 6 September 2002, namely Article 43(2) and (3) of Regulation No 40/94, as implemented by Rule 22(1) of Regulation No 2868/95 in the version applicable to the facts of the case .
Тази разпоредба всъщност предвижда следното:
Rule 22(1) of Regulation No 2868/95 provides as follows:
„В случай, че в съответствие с член 43, параграф 2 или 3 от [Регламент № 40/94], възразяващата страна трябва да представи доказателства за използване на марката или да докаже, че са налице основателни причини за липсата на използване, [СХВП] я приканва да направи това в посочения от нея срок.
‘Where, pursuant to Article 43(2) or (3) of Regulation [No 40/94], the opposing party has to furnish proof of use or show that there are proper reasons for non-use, [OHIM] shall invite him to provide the proof required within such period as it shall specify.
Ако възразяващата страна не представи такива доказателства в посочения срок, [СХВП]отхвърля възражението.“
If the opposing party does not provide such proof before the time limit expires, [OHIM] shall reject the opposition.’
От второто изречение на тази разпоредба следва, че представянето на доказателство за използване на по-ранната марка след изтичането на определения за това срок по принцип води до отхвърляне на възражението, без СХВП да разполага с право на преценка в това отношение.
It is apparent from the second sentence of that provision that submission of proof of use of the earlier mark after the expiry of the period specified for that purpose results, in principle, in the rejection of the opposition without OHIM having a discretion in that regard.
Всъщност реалното използване на по-ранната марка представлява предварителен въпрос, който като такъв трябва да бъде разрешен преди да бъде взето решение по самото възражение (Решение на Първоинстанционния съд от 16 март 2005 г. по дело L’Oréal/СХВП — Revlon (FLEXI AIR), T-112/03,Recueil, стр. II-949, точка 26).
Genuine use of the earlier mark is a preliminary matter which must accordingly be settled before a decision is taken on the opposition proper (Case T-112/03 L’Oréal vOHIM— Revlon (FLEXI AIR) [2005] ECR II-949, paragraph 26).
Както посочва СХВП Първоинстанционният съд наистина е приел в своето решение по дело HIPOVITON, посочено по-горе (точка 56), че правило 22, параграф 1, второ изречение не може да се тълкува в смисъл, че не допуска да бъдат взети предвид допълнителни доказателства предвид настъпването на нови обстоятелства, дори да са представени след изтичането на срока.
It is true that, as OHIM has stated, the Court of First Instance held in HIPOVITON (paragraph 56) that the second sentence of Rule 22(1) of Regulation No 2868/95 cannot be interpreted as precluding additional evidence from being taken into consideration where new factors emerge, even if such evidence is adduced after the expiry of that time-limit.
При все това условията за такова вземане предвид не са изпълнени в дадения случай.
However, the conditions for such evidence being taken into consideration have not been met in the present case .
В действителност, от една страна, доказателствата, които жалбоподателят е представил на 6 септември 2002 г., не са били допълнителни, а са първите и единствени доказателства за използване на по-ранните марки, представени от него.
Firstly, the evidence submitted by the applicant on 6 September 2002 was not additional evidence, but constituted the initial and only proof submitted by the applicant of its use of the earlier marks.
От друга страна, в този случай не съществуват нови обстоятелства, които да могат да обосноват късното представяне на доказателства, независимо дали са допълнителни или не.
Secondly, in the present case, there were no new factors capable of justifying the late submission of evidence, whether additional or not .
От това следва, че в дадения случай СХВП не е разполагала с право на преценка по отношение на вземането предвид на доказателствата, представени от жалбоподателя на 6 септември 2002 г.
It follows that OHIM did not have discretion in the present case as regards the taking into account of the evidence submitted by the applicant on 6 September 2002.
Следователно третото и четвъртото правно основание, посочени от жалбоподателя, трябва да се отхвърлят.
The applicant’s third and fourth pleas must therefore be rejected.
По петото правно основание, изведено от нарушение на принципа на диспозитивното начало, както и на някои общи разпоредби, които са резултат от естеството на производството inter partes
The fifth plea, alleging infringement of the principle that the subjectmatter of an action is delimited by the application initiating proceedings, and of certain general provisions stemming from the nature of inter partes proceedings
Жалбоподателят твърди, че СХВП е нарушила принципа на диспозитивното начало, както и някои общи разпоредби, които са резултат от производството inter partes и изискват да се гарантира равно третиране на възразяващия и заявителя на марка на Общността.
The applicant submits that OHIM infringed the principle that the subjectmatter of an action is delimited by the application initiating proceedings, and certain general provisions which stem from the nature of inter partes proceedings and which are necessary to ensure the equal treatment of the opposing party and the applicant for the Community trademark .
По-конкретно, жалбоподателят оспорва обстоятелството, че СХВП не е предоставила за преценка на другата страна въпроса за допълнителния срок, в съответствие с правило 71, параграф 2 от Регламент № 2868/95.
In particular, the applicant criticises the fact that OHIM did not refer the question of the additional period to the other party for its assessment, in accordance with Rule 71(2) of Regulation No 2868/95.
СХВП оспорва доводите на жалбоподателя.
OHIM disputes the applicant’s arguments .
Правило 71, параграф 2 от Регламент № 2868/95 предвижда, че при наличие на две или повече страни СХВП може да удължава срок при наличие на съгласие на другите страни.
Rule 71(2) of Regulation No 2868/95 provides that, where there are two or more parties, OHIM may extend the period specified, subject to the agreement of the other parties.
В това отношение трябва да се констатира, че твърдението на жалбоподателя, според което евентуалното съгласие на другата страна в процедурата пред СХВП за продължаване на срока, определен за представяне на доказателства за използване, е можело да доведе отдела по споровете до продължаване на посочения срок, произтича от неправилно тълкуване на тази разпоредба.
In that regard, it is clear that the applicant’s assertion that if the other party to the proceedings before OHIM had consented to an extension of the period specified for submission of proof of use, the Opposition Division might have extended that period, stems from a misreading of that provision.
Всъщност от цялата структура на правило 71 е видно, че параграф 2 от него не посочва едноединствено условие за продължаване на срок, а добавя допълнително условие към тези, които са предвидени в параграф 1, а именно, че продължаването трябва да бъде поискано от съответната страна преди изтичането на определения срок и да бъде обосновано от обстоятелствата.
It is apparent from the overall scheme of Rule 71 that paragraph 2 thereof does not lay down a single condition sufficient for the extension of a period specified; rather, it adds another condition to those set out in paragraph 1 (that the extension must be requested by the party concerned before the expiry of the period specified and that it must be appropriate under the circumstances).
Следователно СХВП основателно е приела, че щом нормативните изисквания за продължаване на срока не са били изпълнени (вж. точка 23 по-горе), въпросът за продължаването на срока не трябва да се представя на другата страна.
Accordingly, OHIM was right to find that, as the legal conditions for an extension of the period specified had not been met (see paragraph 23 above), there was no need to refer the question of an extension to the other party.