natgillin/translations-raw huggingface dataset:
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА Г-Н MENGOZZI — ДЕЛO C-91/05 i) По допустимостта на направено от привилегирован жалбоподател възражение за незаконосъобразност срещу регламент на основание член 241 ЕО на нормативен акт, когато тя се прояви напълно при конкретното му прилагане, след изтичането на предвидения в член 230, пета алинея ЕО срок за подаване на жалба за отмяна на посочения акт.
(i) Admissibility of a plea of illegality raised by a privileged applicant against a regulation pursuant to Article 241 EC ally applied, after the expiry of the period laid down by the fifth paragraph of Article 230 EC for bringing an action for the annulment of that act.
Следва да се напомни, че съгласно член 241 ЕО независимо от изтичането на срока, предвиден в член 230, пета алинея ЕО всяка страна може при спор, който засяга регламент, приет съвместно от Парламента и Съвета, или регламент на Съвета, на Комисията или на Европейската централна банка, да изтъква основанията, посочени в член 230, втора алинея ЕО, за да обоснове пред Съда неприложимостта на този регламент 12.
It must be observed that, under Article 241 EC, notwithstanding the expiry of the period laid down in the fifth paragraph of Article 230 EC, any party may, in proceedings in which a regulation adopted jointly by the Parliament and the Council, or a regulation of the Council, of the Commission or of the European Central Bank is at issue, plead the grounds specified in the second paragraph of Article 230 in order to invoke before the Court of Justice the inapplicability of that regulation. 12
Държа в самото начало да уточня, че разглеждането на допустимостта на възражението за незаконосъобразност на спорното съвместно действие изглежда необходимо на този етап от изложението ми, доколкото по мое мнение преценката на законосъобразността на обжалваното решение по същество не може да бъде отделена от преценката на разпоредбите на спорното съвместно действие.
I wish to point out straightaway that examination of the admissibility of the plea of illegality of the contested Joint Action seemed to me necessary at this stage of my remarks in so far as, on the substance of the case, the assessment of the legality of the contested decision cannot, in my view, be dissociated from the assessment of the provisions of the contested Joint Action.
Що се отнася до естеството на разглеждания акт, съдебната практика приема, че възражението за незаконосъобразност не може да бъде ограничено до актовете, които имат правната форма на регламент по смисъла на член 241 ЕО, а отдавайки предпочитание на по-широко тълкуване на посочения член, го свързва по-скоро със съдържанието на акта, за който се твърди, че е незаконосъобразен, което съдържание трябва да има „общ характер“ 13.
As to the nature of the act at issue, the caselaw accepts that a plea of illegality cannot be limited to acts which take the form of a regulation within the meaning of Article 241 EC and, preferring a broader interpretation of Article 241, looks rather to the content of the allegedly illegal act which must have a ‘general character.’ 13
13 — Решение от 6 март 1979 г. по дело Simmenthal/Комисия (92/78, Recueil, стр. 777, точки 40 и 41).
13 — Case 92/78 Simmenthal v Commission [1979] ECR 777, paragraphs 40 and 41.
Липсата на процесуална предпоставка, на която се позовават Съветът, испанското правителство и правителството на Обединеното кралство, поставя по същество два вида трудности.
The objection of inadmissibility raised by the Council and the Spanish and United Kingdom governments raises in essence difficulties of two kinds.
От една страна, въпросът дали е допустимо в рамките на Договора за ЕО жалбоподател, наречен „привилегирован“, да се позове на незаконосъобразност на акт, който той несъмнено е имал възможност пряко да оспори в съответствие с член 230 ЕО.
First, the question whether, in the context of the EC Treaty, it is open to a so-called ‘privileged’ applicant to plead the illegality of an act which the applicant could certainly have challenged directly in accordance with Article 230 EC.
От друга страна, ако поне отчасти отговорът на този въпрос е положителен, следва да се определи дали това решение може да обхване случаите, при които, както e в конкретния случай, актът, за който се твърди, че е незаконосъобразен, е приет въз основа на дял V от Договора за ЕС.
Second, if the reply to that question is at least partly in the affirmative, it is necessary to determine whether that solution can be extended to a situation such as that in the present case where the allegedly illegal act was adopted on the basis of Title V of the EU Treaty.
Тези два въпроса ще бъдат разгледани последователно по-долу.
These two questions will be examined in turn.
КОМИСИЯ/СЪВЕТ например институция на Общността или държавачленка, се е поставял няколко пъти през последните десетилетия.
COMMISSION v COUNCIL cant such as a Community institution or a Member State, has however arisen on several occasions in recent decades.
Първата последица от това уточнение е, че за всеки жалбоподател, в това число следователно и привилегирован, правото на позоваване на незаконосъобразност на решения, на които формално е адресат и които е пропуснал пряко да оспори в срока, предвиден от член 230, пета алинея ЕО, е погасено по давност 14, с изключение на хипотезата — при всички обстоятелства ирелевантна за конкретния случай — при която актът до такава степен е опорочен от особено тежки и очевидни пороци, че би могъл да се счита за несъществуващ 15.
This clarification means, as a first consequence, that any applicant, including therefore a privileged applicant, is barred from pleading the illegality of decisions formal - ly addressed to that applicant which it has fail - ed to challenge directly within the period laid down by the fifth paragraph of Article 230 EC, 14 save in a situation — which is in any case irrelevant in the present case — where the measure at issue contained such particularly serious and manifest defects that it could be deemed non-existent. 15
Връщането към този въпрос изглежда отчасти е поради нееднократния отказ на Съда да се произнесе по допустимостта на възражения за незаконосъобразност, направени от привилегировани жалбоподатели срещу общностни регламенти, било в рамките на жалба за отмяна срещу основан на съответния регламент акт, било като правно основание за защита срещу твърдяно неизпълнение на регламент 16, въпреки предложенията на няколко генерални адвокати, които, позовавайки се основно на текста на член 241 ЕО, се произнасят в подкрепа на допустимостта на тези искания в хода на производството 17.
The recurrence of this question seems to have been partly occasioned by the Court’s repeated refusal to give a ruling on the admissibility of pleas of illegality raised by privileged applicants against Community regulations either in the context of an application for the annulment of a decision based on the regulation in question or as a means of defence against an allegation of failure to comply with a regulation, 16in spite of the proposals of several advocates general who, mainly with reference to the wording of Article 241, delivered opinions suggesting that those collateral challenges are admissible. 17
По отношение на приложното поле ratione personae на член 241 ЕО, въпреки редакцията му, позволяваща на всяка страна независимо от изтичането на предвидения в член 230 ЕО срок да се позове инцидентно на неприложимостта на регламент, разбиран като акт, който има „общ характер“, въпросът за допустимостта на възражение за незаконосъобразност, направено на основание член 241 ЕО от привилегирован жалбоподател, като
With regard to the scope ratione personae of Article 241 EC, although it states that notwithstanding the expiry of the period laid down in Article 230 any party may, as a collateral challenge, invoke the inapplicability of a regulation (understood as an act of a ‘general nature’), the problem of the admissibility of a plea of illegality, raised pursuant to Article 241 EC by a privileged appli-
Следва да се отбележи, че макар в някои от тези дела Съдът да е разгледал
It should be noted that, although in some of those cases the Court examined in substance the alleged illegality of the regu-
17 — Вж. заключението на генералния адвокат Roemer, представено по дело Италия/Съвет и Комисия, посочено по-горе, стр.
17 — See the Opinion of Advocate General Roemer delivered in Italy v Council and Commission, 411; the Opinion of Advocate General Slynn in France v Commission, 703; point 6 of the Opinion of Advocate General Mancini in Greece v Council; and points 23 to 32 of the Opinion of Advocate General Darmon in Commission v Spain.
600; заключението на генералния адвокат Gordon Slynn по дело Франция/Комисия, посочено по-горе, стр.
15 — Case 226/87 Commission v paragraph 16 and caselaw cited.
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА Г-Н MENGOZZI — ДЕЛO C-91/05 по същество твърденията за незаконосъобразност на въпросните регламенти 18, страна правото да оспорва инцидентно валидността на общностни регламенти или актове „от общ характер“, ако същата не разполага с правото да предяви пряк иск срещу тези актове по силата на член 230 ЕО 22.
OPINION OF MR MENGOZZI — CASE C-91/05 lations at issue, 18 having received opinions to bring a direct action challenging those acts.
разполагайки същевременно със заключения в подкрепа на допустимостта на направените възражения за незаконосъобразност 19, отказът да се произнесе изрично по допустимостта продължава да поражда някои въпроси, за които може да се предположи, че са в основата и на резервите, изразени от генералния адвокат Jacobs в заключението му, представено на 3 октомври 2002 г. по дело Комисия/ЕЦБ 20 — към което ще се върна по-нататък в изложението — да формулира „окончателно становище“ по въпроса 21.
22 in favour of the admissibility of the pleas of illegality, 19the refusal to give an express ruling on admissibility has continued to give rise to certain questions, which may be supposed to have been the origin of the hesitation expressed by Advocate General Jacobs in his Opinion delivered on 3 October 2002 in Commission v ECB 20 — to which I shall revert later — with regard to expressing ‘a final view’ on the question. 21
Изглежда спорът е предизвикан и от тълкуване a contrario на мотивите на някои решения, в които общностният съд приема, че член 241 ЕО е израз на общ принцип, който гарантира на всяка
The controversy also appears to have been started by an a contrario interpretation of the reasoning of certain judgments in which the Community court stated that Article 241 EC gives expression to the general principle conferring upon any party to proceedings the right to make a collateral challenge to the validity of regulations or of Community acts ‘of a general nature’ if that party was not entitled under Article 230 EC
18 — Такъв бе случаят в Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точка 8), Решение по дело Франция/Комисия, посочено по-горе (точки 4, 5 и 31), Решение по дело Гърция/Съвет, посочено по-горе (точка 11) и Решение по дело Гърция/Комисия, посочено по-горе (точка 97).
18 — That was the case in Commission v Germany (paragraph 8), France v Commission (paragraphs 4, 5 and 31), Greece v Council (paragraph 11) and Greece v Commission (paragraph 97).
Следва да се отбележи, че в Решение по дело Италия/Съвет и Комисия, посочено по-горе, Съдът отхвърля възражението за незаконосъобразност като недопустимо, поради това че не съществува никаква връзка между регламента, за който се твърди, че е незаконосъобразен, и обжалвания акт; в Решение по дело Комисия/Испания, посочено по-горе, Съдът е избегнал процесуалната трудност, като приема (точка 6 от решението), че правното основание за защита, на което се позовава испанското правителство, се отнася не за разглеждания регламент като такъв, а за тълкуването му, изложено от Комисията в иска ѝ за неизпълнение.
It should be noted that in Italy v Council and Commission the Court dismissed the plea of illegality as inadmissible on the ground that there was no connection between the allegedly illegal regulation and the contested measure; in Commission v Spain the Court avoided the procedural difficulty by finding (in paragraph 6) that the defence raised by the Spanish Government did not relate to the regulation in question as such, but to the interpretation of it set out by the Commission in its action for failure to fulfil obligations.
Освен това разногласието без съмнение не се разрешава с приемането на Решение по дело Nachi Europe, постановено в сложната област на налагането на антидъмпингови мита, в което Съдът приема, че предприятие, което несъмнено разполага с право на жалба
Furthermore, the controversy was certainly not settled by the Nachi Europe judgment in the complex matter of the imposition of antidumping duties, in which the Court found that an undertaking which undoubtedly had a right to bring an action before the Community court for the annul-
19 — Следва обаче да се отбележи, че по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, не се отделя каквото и да било специално внимание на този процесуален проблем, докато по дело Гърция/Комисия, посочено по-горе, генералният адвокат Tizzano предлага в точка 114 от заключението си да се отхвърли възражението за незаконосъобразност като недопустимо, основно поради това че гръцкото правителство не е обжалвало разглеждания регламент в предвидения от член 230 ЕО срок.
19 — However, it must be observed that in Commission v Germany no specific attention was paid to this procedural problem, whereas in Greece v Commission, Advocate General Tizzano proposed, at point 114 of his Opinion, that the plea of illegality be dismissed as inadmissible primarily on the ground that the Greek Government had not challenged the regulation at issue within the timelimit laid down in Article 230 EC.
Вж. и Решение на Първоинстанционния съд по дело Martinez и др./Парламент, посочено по-горе (точка 133) и Решение на Първоинстанционния съд от 10 април 2003 г. по дело Alessandrini и др./Комисия (T-93/00 и T-46/01, Recueil, стр. II-1635, точка 76) (курсивът е мой).
See also Martinez and Others v Parliament (paragraph 133) and Joined Cases T-93/00 and T-46/01 Alessandrini and Others v Commission [2003] ECR II-1635, paragraph 76 (italics added).
21 — Точки 100 и 190 от заключението по дело Комисия/ЕЦБ, посочено по-горе.
20 — Case C-11/00 Commission v ECB [2003] ECR I-7147.21 — Points 100 and 190 of the Opinion in Commission v ECB.
КОМИСИЯ/СЪВЕТ да се позове пред Съда чрез възражение за незаконосъобразност на неприложимостта на регламент, който има общ или нормативен характер.
COMMISSION v COUNCIL of a plea of illegality, the inapplicability of a regulation of a general or legislative nature.
пред общностния съд за отмяна на определящ антидъмпингови мита общностен регламент, не може в спор пред национална юрисдикция отново инцидентно да постави под въпрос действителността на този регламент поради съображения, свързани с правната сигурност 23.
ment of a Community regulation fixing antidumping duties could not, on grounds of legal certainty, 23collaterally call into question the validity of that regulation in a dispute before a national court.
Въпреки че мотивите за това разрешение се основават и на хибридното естество на този тип регламенти, които именно са актове с нормативен характер и едновременно с това могат да засегнат пряко и лично частноправни субекти 24, позоваването на формулировката от Решение по дело Simmenthal/Комисия 25, посочена в точка 42, по-горе, както и разпростирането ѝ по отношение на случай с общностен регламент, без при това мотивите на Съда да изглеждат ограничени до специалния характер на антидъмпинговите регламенти, може също да е имало принос за оставане на място за съмнения относно съдбата на възражение за незаконосъобразност, направено от привилегировани жалбоподатели пред Съда в рамките на формалното прилагане на член 241 ЕО.
Although the reasoning of that judgment is also based on the hybrid nature of regulations of that kind, being acts of a legislative nature and, at the same time, acts liable to be of direct and individual concern to certain traders, 24the reference to the wording in Simmenthal, 25 cited in point 42 above, and its extension to the case of a Community regulation, without the Court’s reasoning appearing to be limited to the special nature of antidumping regulations, could also contribute to continued doubts as to the outcome of a plea of illegality raised by privileged applicants before the Court in the context of the formal application of Article 241 EC.
По това дело Комисията иска отмяна на решение на Европейската централна банка (ЕЦБ) относно предотвратяването на измамите, поради това че нарушавало Регламент (ЕО) № 1073/1999 на Европейския парламент и на Съвета от 25 май 1999 година относно разследванията, провеждани от Европейската служба за борба с измамите (OLAF) 26.
In that case, the Commission sought the annulment of a decision of the European Central Bank (ECB) concerning the prevention of fraud, on the ground that the decision infringed Regulation (EC) No 1073/1999 of the European Parliament and of the Council of 25 May 1999 concerning investigations conducted by the European Anti-Fraud Office (OLAF).
Сред правните основания за защита, изтъкнати от ЕЦБ срещу жалбата за отмяна, тя посочва, че Регламент № 1073/1999 е незаконосъобразен и трябва да бъде обявен за неприложим в съответствие с член 241 ЕО, поради това че бил приет в нарушение на няколко разпоредби от Договора, по-конкретно на член 105, параграф 4 ЕО относно консултирането на ЕЦБ.
26 One of the defences raised by the ECB to the application for annulment was that Regulation No 1073/1999 was unlawful and should be declared inapplicable pursuant to Article 241 EC on the ground that it was adopted in breach of several provisions of the Treaty, in particular Article 105(4) EC, relating to consultation of the ECB.
Комисията счита, че такова правно основание за защита е недопустимо, тъй като правото на позоваване на незаконосъобразността на даден акт, чиято отмяна ЕЦБ е могла да поиска съгласно член 230 ЕО, е погасено по давност.
The Commission took the view that such a defence was inadmissible because the ECB was barred from pleading the unlawfulness of an act against which it could have brought an action for annulment under Article 230 EC.
Съдът все пак дава важни уточнения в Решение по дело Комисия/ЕЦБ, посочено по-горе, които навеждат на мисълта, че е допустимо привилегирован жалбоподател
However, the Court provided significant clarification in Commission v ECB, which suggests that it is open to a privileged applicant to invoke before the Court, by means
След като напомня, от една страна, че правото на адресата на индивидуално решение да се позове на незаконосъобразността на същото е погасено по давност,
After observing, first, that the addressee of an individual decision is barred from pleading its illegality and, second, that, in accordance with Nachi Europe, a Community
23 — Решение от 15 февруари 2001 г. по дело Nachi Europe (C-239/99, Recueil, стр. I-1197, точки 37 и 38).
23 — Case C-239/99 Nachi Europe [2001] ECR I-1197, paragraphs 37 and 38.
Ако след прочита на Решение по дело Комисия/ЕЦБ, посочено по-горе, изобщо съществува съмнение относно разпростирането в полза на всички привилегировани жалбоподатели на възприетото разрешение за допустимостта на направеното от ЕЦБ възражение за незаконосъобразност, предвид обстоятелството че по силата на член 230, трета алинея ЕО ЕЦБ има активна легитимация само с оглед на защитата на нейните правомощия, то в допълнение към изтъкнатия в посоченото решение довод в полза на това разпростиране работи и довод, изведен от буквалния текст и от логиката.
If indeed there is still any doubt, after reading the judgment in Commission v ECB, as to the extension to all privileged applicants of its conclusion with regard to the admissibility of the plea of illegality raised by the ECB, in view of the fact that, under the third paragraph of Article 230 EC, the ECB has capacity to bring actions only for the purpose of protecting its prerogatives, a literal and logical argument following on from the reasoning in that judgment supports that extension.
и от друга страна, че в съответствие с Решение по дело Nachi Europe, посочено по-горе, общностен регламент може да стане окончателен за частноправен субект, когато по отношение на него този регламент трябва да се разглежда като индивидуално решение, чиято отмяна той несъмнено е могъл да поиска по силата на член 230 ЕО 27, Съдът посочва, че тези „принципи […] обаче по никакъв начин не засягат правилото, установено с член 241 ЕО, чийто текст предвижда, че всяка страна може при спор, който засяга регламент, посочен в тази разпоредба, да изтъква основанията, посочени в член 230, втора алинея ЕО, за да обоснове пред Съда неприложимостта на този регламент“ 28.
regulation may become definitive as against an individual in regard to whom it must be considered to be an individual decision and who could undoubtedly have sought its annulment under Article 230 EC, 27 the Court stated that those ‘principles … nevertheless do not in any way affect the rule laid down by Article 241 EC, which provides that any party may, in proceedings in which a regulation of the kind referred to in Article 241 EC is at issue, plead the grounds specified in the second paragraph of Article 230 EC in order to invoke before the Court of Justice the inapplicability of that regulation’.
Тъй като по това дело „нормативният характер“ на Регламент № 1073/1999 не е бил поставен под въпрос и не се е твърдяло, че той трябва да бъде отъждествен с решение, на което ЕЦБ в подобен случай би била адресат 29, Съдът е отхвърлил липсата на процесуална предпоставка, изтъкната от Комисията, и е разгледал по същество направеното от ЕЦБ възражение за незаконосъобразност.
28Since the ‘legislative nature’ of Regulation No 1073/1999 was not challenged and it was not claimed that the regulation should be treated as a decision or that the ECB would, in such a case, be the addressee thereof, 29 the Court dismissed the Commission’s objection of inadmissibility and examined in substance the ECB’s plea of illegality.
Всъщност уместно е да се напомни, че член 241 ЕО предоставя на всяка страна правото да обоснове неприложимостта на даден регламент при спор, който го засяга, „независимо от изтичането на срока, предвиден в пети параграф от член 230 [ЕО]“ 30.
It must be remembered that Article 241 EC grants any party the right to invoke the inapplicability of a regulation in a dispute in which it is at issue ‘notwithstanding the expiry of the period laid down in the fifth paragraph of Article 230 [EC]’. 30
Като се основава единствено на буквалното тълкуване на член 241 ЕО, за да признае на всяка страна правото да се позовава инцидентно на неприложимостта на регламент с „нормативен характер“, Съдът подкрепя, този път изрично, посоченото по-горе становище на няколко генерални адвокати.
In relying only on a literal reading of Article 241 EC to recognise that any party has the right to invoke, as a collateral challenge, the inapplicability of a regulation of a ‘legislative nature’, the Court, this time expressly, endorsed the position of several of its Advocates General, as previously described.
Не е убедително обаче, че възможността за позоваване на незаконосъобразността на регламент следва да бъде запазена за страните, които не са могли да подадат жалба за отмяна, ако в съответствие с редакцията на член 241 ЕО това позоваване може да бъде направено „независимо“ от изтичането на срока за подаване на жалба за отмяна 31.
The argument that the possibility of pleading the unlawfulness of a regulation should be reserved to parties who have been unable to bring an action for annulment is not very convincing if, according to the wording of Article 241 EC, that plea may be invoked ‘notwithstanding’ the expiry of the period for bringing an action for annulment. 31
31 — Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Darmon, посочено по-горе (точка 25).
31 — See, to that effect, the Opinion of Advocate General Darmon (paragraph 25).
27 — Вж. съответно точки 74 и 75 от решението.28 — Точка 76 от решението (курсивът е мой).29 — Точка 77 от решението.
27 — See paragraphs 74 and 75 of the judgment.28 — Paragraph 76 of the judgment (italics added).29 — Paragraph 77 of the judgment.