natgillin/translations-raw huggingface dataset:
По принцип се приема, че са нарушени съществени процесуални правила, когато процесуалната грешка би могла да повлияе върху съдържанието на правния акт или когато процесуалната разпоредба е приета именно с цел защита на заинтересованото лице (Rengeling, H.-W./Middeke, A./Gellermann, M., цитирани в бележка под линия 12, § 7, точка 98, стр. 139).
In general, the essential character of a procedural requirement is affirmed where the procedural defect could have influenced the formulation of the content of the measure or where the procedural requirement was adopted specifically to protect the person concerned (Rengeling, H.-W./Middeke, A./Gellermann, M., cited above (footnote 12), § 7, paragraph 98, p. 139).
В Решение от 10 юли 1980 г. по дело Distillers Company/Комисия (30/78, Recueil, стр. 2229, точка 26) и в Решение по дело Thyssen Stahl/Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 20, точка 31) Съдът приема, че е налице нарушение на правото на защита, когато при липсата на допуснатата от Комисията грешка е било възможно проведената от нея административна процедура да приключи с друг резултат.
In Case 30/78 Distillers Company v Commission [1980] ECR 2229, paragraph 26, and Thyssen Stahl v Commission, cited in footnote 20, paragraph 31, the Court held that the rights of the defence are infringed where it is possible that the outcome of the administrative procedure conducted by the Commission may have been different as a result of an error committed by it.
По отношение на онези документи, на които Комисията е основала спорното решение, следва да се отбележи, че Първоинстанционният съд е съобразил обстоятелството, че при запознаването с преписката, свързана със спорното решение, на 6 август 2002 г. в помещенията на Комисията представителят на жалбоподателя подписва писмена декларация, в която ясно потвърждава, че е имал достъп до всички документи, имащи пряка и косвена връзка със спорната преписка.
In regard to those documents on which the Commission based its decision, it should be pointed out that the Court of First Instance also noted that, at the consultation of the file relating to the Commission’s decision, which was carried out at the Commission’s offices on 6 August 2002, the appellant’s representative signed a written declaration expressly confirming that access had been granted to all documents directly or indirectly connected with the matter at issue. A list was annexed to that declaration setting out all the documents to which that
35 — Посочено по-горе в бележка под линия 22, точки 28—30.
35 — Cited in footnote 22, points 28 to 30.
C.A.S./КОМИСИЯ разглежданите документи не само че не предоставят на жалбоподателя никакви доводи, но или поради естеството и предмета си не могат да бъдат изтъквани от него, или поради съдържанието си могат да потвърдят заключенията на Комисията или във всеки случай не могат по никакъв начин да ги оборят.
C.A.S. v COMMISSION concerned, far from providing the appellant with an argument, were either unlikely to be relied upon by the appellant, because of their nature or subject-matter, or, because of their content, liable to confirm the Commission’s conclusions, or in any event not to contradict them in the slightest.
Както изрично отбелязва Първоинстанционният съд в точки 99 и 100 от обжалваното съдебно решение, сред тези документи е докладът на мисията на UCLAF от 9 декември 1998 г. и писмото на Комисията/UCLAF от същата дата, изпратено до Постоянното представителство на Турция, за което в производството по обжалване жалбоподателят отново изтъква, че не е било представено.
As the Court expressly noted in paragraphs 99 and 100 of the contested judgment, that list included the UCLAF mission report of 9 December 1998 and the letter of the same date from the Commission/UCLAF to the Turkish Permanent Representation, which the appellant complains, again in the appeal, was not presented to it.
Следователно Първоинстанционният съд е могъл законосъобразно да приеме, че обратно на твърденията си жалбоподателят е разполагал с достъп до тези документи.
Consequently, the Court was fully entitled to assume that the appellant, contrary to its assertions, was granted access to those documents.
Ето защо съм на мнение, че по принцип Първоинстанционният съд е съобразил аналитичния си метод с практиката на Съда и че изводите му са правилни.
I therefore consider that the Court essentially complied, in its method of ana -lysis, with the caselaw of the Court of Justice and that its conclusions are correct.
Що се отнася до искането за достъп до преписката, направено от жалбоподателя след приемането на спорното решение и подаването на жалбата пред Първоинстанционния съд, в точка 102 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд посочва, че това искане не е релевантно при преценката на възможно накърняване на правото на защита на жалбоподателя в административната процедура и не може да засегне законосъобразността на това решение.
With regard to that request for access to the file, made by the applicant after the contested decision had been adopted and the proceedings initiated, in paragraph 102 of the contested judgment the Court pointed out that that is clearly irrelevant for the purposes of determining whether the applicant’s rights of defence may have been adversely affected during the administrative procedure and can have no bearing on the legality of that decision.
Изводите на Първоинстанционния съд показват, че той е анализирал възможността разглежданите документи да са били дори и от най-малка полза за жалбоподателя.
The Court’s explanations show that it examined whether the documents in question would have been of any use at all to the appellant.
Поради тази причина Първоинстанционният съд не се е ограничил до въпроса дали липсата на съобщаване на разглежданите документи е повлияло върху съдържанието на окончателното решение.
It did not therefore confine its appraisal to whether the failure to disclose the disputed documents had had an impact on the content of the final decision.
Всъщност изводите на Първоинстанционния съд принципно показват, че
In fact, its account has the effect, fundamentally, of showing that the documents
Накрая, следва да се анализират изводите на Първоинстанционния съд относно отчасти непоследователното поведение на жалбоподателя при упражняване на признатото му право на достъп до преписката.
Finally, the Court’s observations regarding the appellant’s partially inconsistent conduct in exercising its right of access to the file must be assessed.
В точка 102 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд всъщност правилно е обърнал внимание на факта, че по време на административната процедура жалбоподателят не е представил никакво искане за достъп до други документи от преписката и че не се е възползвал от направеното на 10 юли 2003 г. предложение на Комисията за достъп до исканите документи.
In fact, in paragraph 102 of the contested judgment, the Court rightly drew attention to the fact that the applicant did not make any further request for access to other evidence in the file during the administrative procedure and also did not act in response to the Commission’s offer of access to the desired documents, made on 10 July 2003.
В този контекст жалбоподателят явно изпада в противоречие, когато макар да знае своите пропуски при упражняването на правото на защита, в първоинстанционното производство изтъква нарушение именно на това право, а в производството по обжалване оспорва мотивите на първоинстанционното решение, които от правна гледна точка не подлежат на оспорване.
Against that background, it appears contradictory for the appellant, despite being aware of those omissions in the exercise of its rights as the defendant at first instance, to complain that those rights were infringed and contest on appeal the unobjectionable grounds of the judgment given at first instance.
При това положение второто правното основание следва да се отхвърли.
The second ground of appeal must therefore be rejected.
Разглеждането на това правно основание предполага първо да се изложат някои принципни съображения относно разпределянето на тежестта на доказване в контекста на процедурата за възстановяване или опрощаване на вносни сборове.
Consideration of this ground of appeal first requires some fundamental explanations regarding the allocation of the burden of proof in the context of the procedure for repayment or remission of import duties.
Трето правно основание, свързано с разпределянето на тежестта на доказване
Third ground of appeal: allocation of the burden of pleading and proving the facts
В самото начало следва да се има предвид, че съгласно общопризнатите процесуални правила, който се позовава на условията по дадена разпоредба, е длъжен да докаже, че те са изпълнени 37.
It should first be noted that, under the generally accepted rules of procedural law, the party relying on the conditions laid down in a provision must as a general rule prove that they have been satisfied.
В резултат на това по правило износителят е длъжен да посочи съответните факти и да докаже наличието на „особено обстоятелство“ по смисъла на член 239 от МКО, обосноваващо опрощаването на вносни сборове 38.
37Lo-gically, as a rule, it is for the importer to plead and prove the existence of a ‘special situ -ation’ as referred to in Article 239 of the CCC, justifying a remission of import duties.
Същото важи например за доказването на произхода на стоки, когато от изясняването на този въпрос зависи дали следва да се извърши или не възстановяване на вносни сборове 39.
38The same applies, for example, to the proof of origin of goods where the decision as to whether or not a repayment of import duties should be made depends on the clarification of that question. 39
Установяването на „обстоятелства“ по смисъла на член 239, второ тире от МКО, съответно на „особено положение“ по смисъла на член 905, параграф 2 от Регламента за прилагане на МКО предполага да се посочат, докажат и преценят определени факти и обстоятелства.
A finding of the existence of ‘circumstances’ within the meaning of the second indent of Article 239(1) of the CCC or of a ‘special situation’ within the meaning of Article 905(1) of the CCC implementing regulation presupposes the pleading, proof and appraisal of certain facts and circumstances.
При все това между страните се спори по въпроса за конкретното разпределяне на тежестта на доказване, като жалбоподателят иска преместване или смекчаване на тежестта на доказване в своя полза.
However, the question of the specific allocation of the burden of pleading and proof is in dispute between the parties, since the appellant claims that the burden of proof should be reversed or mitigated in its favour.
Като в крайна сметка упреква Първоинстанционния съд, че е нарушил процесуалноправните принципи относно тежестта на доказване, жалбоподателят изтъква неправилното прилагане на общностното право и следователно — допустимо правно основание 36.
By ultimately alleging in its submissions that the Court of First Instance disregarded the procedural-law principles governing the burden of proof, the appellant relies on misapplication of Community law and thus on an admissible ground of appeal. 36
Обратно, когато решава дали е налице „особено обстоятелство“, за което разполага със съответна свобода
Conversely, it is for the Commission, in the context of its decision as to whether a ‘special situation’ exists, in which it has an
37 — В този смисъл вж. също точка 47 от заключението на генералния адвокат Kokott, представено на 8 септември 2005 г. по дело Beemsterboer Coldstore Services (С-293/04, Решение от 9 март 2006 г., Recueil, стр. I-2263).
37 — Also according to Advocate General Kokott in her Opinion in Case C-293/04 Beemsterboer Coldstore Services [2006] ECR I-2263, point 47.
38 — Така и в Alexander, S., Zollkodex, цитиран в бележка под линия 10, преди член 220, точка 4, според когото митнически задълженото лице носи тежестта на доказване и следва да посочи фактите, на които се основава искането му за възстановяване.
38 — Also according to Alexander, S., Zollkodex, cited above (footnote 10), Vor Art. 220, paragraph 4, according to which the burden of pleading and proving the facts justifying an application for repayment rests upon the customs debtor.
36 — Според Rengeling, H./Middeke, A./Gellermann, M., (цитирани в бележка под линия 12), § 28, стр.
39 — See CT Control, cited in footnote 27, paragraph 39, according to which it is for the importer seeking to obtain repayment of import duties and not the Commission to establish that imported goods originate in an ACP State for which the Community provides for preferential arrangements.
502—504, наред с процесуалните разпоредби на Договорите, статутите и Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, общите принципи на общностното право, отнасящи се до производствата, също са част от процесуалните норми, чието нарушение може да е основание за обжалване.
36 — According to Rengeling, H./Middeke, A./Gellermann, M., cited above (footnote 12), § 28, pp. 502 to 504, the pro -cedural norms on whose infringement the appeal may be based also include, in addition to the procedural provisions of the Treaties, the Statutes and the Rules of Pro -cedure of the Court of First Instance, the general principles of Community law which concern the proceedings.
Относно контрола за правилното прилагане от Първоинстанционния съд на разпоредбите относно доказателствената тежест вж.
Thus, the appeal may allege infringement of the parties’ right to a fair hearing as well breaches of the principles governing the burden of proof or the taking of evidence.
C.A.S./КОМИСИЯ частност с това, че не следва Общността да понася неблагоприятните последици от нарушения.
C.A.S. v COMMISSION consideration, inter alia, that the Community cannot be made to bear the adverse consequences of infringements.
Съдът постановява, че получаването на невалидни сертификати за произход по принцип може да се счита за част от професионалните рискове, на които е изложен всеки икономически оператор предвид характера на извършваната от него дейност, и че този оператор може да предяви иск за обезщетение за вреди срещу извършителя на фалшифицирането.
The Court has held that the receipt of invalid certificates of origin can, in principle, be considered to be one of the professional risks which a trader, by the very nature of his activity, runs and he is at liberty to seek compensation from the perpetrator of the fraud.
на преценка 40, Комисията е длъжна да посочи фактите и да докаже, че представените от вносителя сертификати са подправени или фалшифицирани.
appropriate margin of discretion, 40to plead and prove that the certificates presented by the importer are forged or falsified.
За сметка на това тя не трябва да доказва липсата на особено обстоятелство, когато са изпълнени условията по член 904, буква в) от Регламента за прилагане на МКО, тъй като посочената разпоредба вече съдържа задължителното за Комисията решение на общностния законодател, че в процедурата по член 239 от МКО евентуалната добросъвестност на вносителя не може да бъде взета под внимание като подлежаща на защита.
On the other hand, it is not required to prove that there is no special situation where the requirements of Article 904(c) of the CCC implementing regulation are satisfied, since that provision already contains an assessment by the Community legislature, which is binding on the Commission, to the effect that any good faith on the part of the importer during the procedure under Article 239 of the CCC cannot be regarded as meriting protection.
Както вече посочих в уводните си бележки по настоящото дело 41, като
As I have already explained in my introductory observations on this case, 41the
Първоинстанционният съд признава изключения от това правило единствено в онези случаи на фалшифициране, които надхвърлят обичайния търговски риск на съответния икономически оператор, например когато Комисията не е изпълнила задължението си да упражнява надзор 43или в случай на съучастие на митнически служители в нарушенията 44.
The Court of First Instance has recognised exceptions to that rule only in those cases of forgery which go beyond the normal commercial risk borne by the trader concerned, such as breaches by the Commission of its duty of supervision 43 or in the case of participation by customs employees in infringements.
Практиката на Първоинстанционния съд трябва безусловно да се подкрепи, тъй
44 That caselaw of the Court of First Instance is fully correct, since it takes account of the fact that, as a rule, the trader concerned, apart from those procedures which require his participation, has little opportunity to influence the course of the customs procedure and he must therefore rely on the due performance of their tasks by the competent authorities under a system of
43 — Решение по дело Eyckeler & Malt/Комисия, посочено по-горе в бележка под линия 24, точки 189—191 и Решение по дело Kaufring и др., посочено по-горе в бележка под линия 9, точка 218. въвежда посоченото правило за изключване, общностният законодател инкорпорира дотогавашната практика на Съда, според която представяне, с цел да се получи преференциално третиране на стоките, обявени за редовен внос, на документи, които впоследствие се установява, че са подправени, фалшифицирани или невалидни за горната цел, дори когато тези документи са били представени добросъвестно, не представлява особено обстоятелство, обосноваващо опрощаване на вносните мита.
43 — Eyckeler & Malt v Commission, cited in footnote 24, paragraphs 189 to 191, and Kaufring and Others, cited in footnote 9, paragraph 218. Community legislature, by the formulation of that exclusion, adopted the Court’s previous settled caselaw according to which the fact that documents presented in good faith in order to obtain preferential tariff treatment for goods declared for free circulation are subsequently found to be falsified does not constitute a special circumstance justifying a remission of import duties. That caselaw has, since the judgment in the leading case, Van Gend und Loos, 42 been founded on the
44 — В Решение по дело Kaufring и др., посочено по-горе в бележка под линия 9, точка 231, Първоинстанционният съд изтъква, че само грешки, които се дължат на действия на компетентните органи и които не би било разумно да се очаква митнически задълженото лице да може да открие, са основание да не се пристъпва към последващо събиране на митническите сборове.
44 — In Kaufring and Others, cited in footnote 9, paragraph 231, the Court of First Instance held that only errors attributable to acts of the competent authorities which could not reasonably have been detected by the person liable to pay create entitlement to the waiver of postclearance recovery of customs duties.
Основен въпрос в посоченото дело заемат редица допуснати от турските органи нередности при транспонирането на Споразумението за асоцииране и на разпоредбите за прилагането му, както и допуснатите от Комисията тежки нарушения във връзка с надзора за прилагането на тези разпоредби.
The central aspects of that case were a number of irregularities on the part of the Turkish authorities in the implementation of the Association Agreement and association law derived from it and the serious deficiencies in the Commission’s monitoring of the implementation of those provisions.
В Решение от 7 юни 2001 г. по дело Rotermund (Т-330/99, Recueil, стр. II-1619, точка 58) „особеното положение“ по смисъла на член 239 от МКО е породено от наличието на измамливи действия, единственото разумно обяснение за които е активното съучастие на служител на получаващото митническо учреждение, поради което Първоинстанционният съд стига до извода, че Комисията не е имала право само да иска от жалбоподателя да представи формално и категорично доказателство за подобно съучастие.
In Case T-330/99 Rotermund [2001] ECR II-1619, paragraph 58, the ‘special situation’ as referred to in Article 239 of the CCC arose from the existence of fraudulent practices which could only reasonably be explained by the active complicity of an employee of the customs office at the destination, since the Court concluded in that regard that the Commission was not entitled to confine itself to requiring that the applicant adduce formal and definitive proof of such complicity.
Посочената съдебна практика се цитира също в Решение от 14 декември 2004 г. по дело Nordspedizionieri (Т-332/02, Recueil, стр. II-4405, точка 58).
That caselaw was also mentioned in Case T-332/02 Nordspedizionieri [2004] ECR II-4405, paragraph 58.
41 — Вж. точка 70 по-горе.42 — Посочено по-горе в бележка под линия 11, точки 15—17.
41 — See above, point 70.42 — Cited in footnote 11, paragraphs 15 to 17.
В това отношение би било несправедливо да се остави това лице да понесе вреди, които всъщност се дължат на нарушения от страна на административните органи.
administrative cooperation. To that extent, it would be unfair to require him to bear a loss which was actually attributable to contraventions committed by the administrative authorities.
Изтъкнатите от жалбоподателя доводи в подкрепа на евентуално преместване на тежестта на доказване не са убедителни.
The arguments put forward by the appellant in favour of a reversal of the burden of proof are unconvincing.
При все това трябва да се има предвид, че тези допуснати от съдебната практика изключения не са нищо друго освен ad hoc адаптиране на постоянната съдебна практика, за да се осигури действителна справедливост във всеки конкретен случай.
However, it must be borne in mind that those exceptions developed by way of judgemade law can only constitute ad hoc adaptations of settled caselaw so as to ensure that substantive justice is done in individual cases. As exceptions, they may be applied only restrictively.
Като изключения те следва да се тълкуват стриктно 45.
45 That accords, moreover, with the existing caselaw of the Community judicature, according to which the remission of import duties may be made only under certain conditions and in cases specifically provided for, so that, as exceptions to the normal rules for imports, the relevant provisions are to be interpreted strictly.
Поради това тяхното прилагане трябва да се предхожда от строга проверка на фактите и обстоятелствата, като се преценяват приведените доказателства. В съответствие с общопризнатите
46Their application must therefore be preceded by a rigorous examination of the facts and circumstances, assessing the evidence offered.
46 — Решение на Съда от 11 ноември 1999 г. по дело Söhl & Söhlke (С-48/98, Recueil, стр. I-7877, точка 52); Решение на Първоинстанционния съд по дело Bonn Fleisch Ex- und Import/Комисия (посочено в бележка под линия 23), точка 63. 120.
For the narrow interpretation of derogating provisions by the Court of Justice, see, for example, Case C-307/05 Del Cerro Alonso v Osakidetza [2007] ECR I-7109, paragraph 39; Joined Cases C-346/03 and C-529/03 Atzeni & Lilliu [2006] ECR I-1875, paragraph 79; and Case C-286/02 Bellio Fratelli [2004] ECR I-3465, paragraph 46. 46 — Case C-48/98 Söhl & Söhlke [1999] ECR I-7877, paragraph 52, and Bonn Fleisch Ex- und Import v Commission, cited in footnote 23, paragraph 63. 120.
Както Комисията правилно констатира и за разлика от твърденията на жалбоподателя, настоящото дело не се отнася найвече до въпроса за разпределянето на тежестта на доказване.
As the Commission correctly states, contrary to the appellant’s submissions, the present case does not primarily concern a question of allocation of the burden of proof.
Въпросът за разпределянето на тежестта на доказване се поставя едва когато твърдението за оспорвани факти е наймалкото prima facie доказуемо.
The question of allocation of the burden of proof arises only when a factual claim at issue is at least prima facie provable.