natgillin/translations-raw huggingface dataset:
„(1) За целите на прилагането на настоящия закон предприятията, включително тези, чиито седалища са установени извън територията на Великото херцогство Люксембург или които обикновено извършват работата си извън тази територия и един или няколко работници на които упражняват дейност в Люксембург, включително тези, които са временно командировани в съответствие с разпоредбите на членове 1 и 2 от настоящия закон, трябва преди започване на работата да осигурят достъп на Inspection du travail et des mines [Инспекцията по труда и мините], при обикновено поискване и във възможно найкратки срокове, до съществената информация, необходима за осъществяването на контрол, и по-специално:
‘(1) For the purposes of the application of this law, an undertaking, even if its seat is outside the territory of the Grand Duchy of Luxembourg or it habitually operates outside Luxembourg territory, which has one or more workers exercising an activity in Luxembourg, including those temporarily posted to Luxembourg in accordance with Articles 1 and 2 of this law, must, prior to the commencement of the work, make available to the Inspection du travail et des mines (Labour and Mines Inspectorate) on demand and within as short a period as possible the basic information necessary for monitoring purposes, including, in particular:
— имена, фамилии, дата и място на раждане, гражданско състояние, гражданство и професия на работниците,
— the surname, first name, place and date of birth, marital status, nationality and occupation of each worker;
— местоживеенето, а ако е необходимо, и постоянното местопребиваване на работниците,
— the domicile and, where appropriate, the habitually residence of the workers;
— мястото или местата на полагане на труд в Люксембург и продължителността на работата,
— the place or places of work in Luxembourg and the duration of the work;
— копие от формуляр E 101 или, ако е необходимо, точно посочване на органите за социално осигуряване, към които са зачислени работниците по време на престоя им на територията на Люксембург,
— a copy of form E 101 or, where appropriate, precise information concerning the social security institutions providing cover for the workers during their stay on Luxembourg territory;
— копие от трудовия договор или от документа, изготвен по силата на Директива 91/533/ЕИО от 14 октомври 1991 година относно задължението на работодателя да информира работниците или служителите за условията на трудовия договор или на трудовото правоотношение.
— a copy of the contract of employment or document produced by reason of Directive 91/533/EEC of 14 October 1991 on an employer’s obligation to inform employees of the conditions applicable to the contract or employment relationship.
Член 8 от същия закон посочва:
Article 8 of the Law of 20 December 2002 states:
„Всяко предприятие, установено и със седалище в чужбина или което няма постоянен обект в Люксембург по смисъла на данъчното законодателство, и един или повече работници на което упражняват на каквото и да било основание трудова дейност в Люксембург, е длъжно да съхранява в Люксембург чрез пълномощник ad hoc, който е установен там, документите, необходими за осъществяване на контрол върху задълженията му в приложение на настоящия закон, и по-специално на предходния член 7.
‘Any undertaking established and having its registered office abroad or having no fixed establishment in Luxembourg within the meaning of the tax law, one or more of whose workers carry out work in whatsoever capacity in Luxembourg, shall be required to retain in Luxembourg with an ad hoc agent resident there the documents necessary for monitoring its compliance with the obligations arising in application of this law and, in particular, of Article 7 above.
Посочените документи трябва да се представят във възможно найкратък срок на Инспекцията по труда и мините при обикновено поискване от нейна страна.
Those documents shall be produced to the Labour and Mines Inspectorate on demand and within as short a period as possible.
Инспекцията по труда и мините задължително се уведомява предварително за точното място на съхранение на документите, чрез препоръчано писмо с обратна разписка от предприятието или от посочения в предходната алинея пълномощник, най-късно преди изпълнението на планираната възмездна дейност.“
The Labour and Mines Inspectorate must be informed in advance, by registered letter, with proof of receipt, sent by the undertaking or the representative referred to in the previous paragraph, at the very latest prior to the employment activities envisaged, of the exact location of the documents deposited.’
Комисията известява люксембургските власти, че Законът от 20 декември 2002 г. може да противоречи на общностното право.
By a letter of formal notice of 1 April 2004, the Commission indicated to the Luxembourg authorities that the Law of 20 December 2002 was likely to be incompatible with Community law.
По-специално този закон:
In particular that law was said to:
— налагал на установените в друга държавачленка предприятия, които командироват работници в Люксембург, спазването на условия на работа, които надвишават предписанията на член 3, параграфи 1 и 10 от Директива 96/71,
— require undertakings established in another Member State which posted workers to Luxembourg to comply with terms and conditions of employment going beyond the requirements of Article 3(1) and (10) of Directive 96/71;
— не гарантирал на командированите работници спазването на никакъв друг период на почивка (дневна почивка), освен седмичната почивка,
— fail to ensure that posted workers are afforded any other rest period (daily rest period) entitlement apart from the weekly rest period;
— бил лишен от необходимата яснота за осигуряване на правната сигурност, като задължавал предприятията, които командироват работници в Люксембург, да предоставят достъп на Инспекцията по труда и мините преди започване на работата, при обикновено поискване и във възможно найкратък срок, до съществената информация, необходима за осъществяването на контрол и
— lack the necessary clarity to ensure legal certainty, by requiring undertakings posting workers to Luxembourg to make available to the Labour and Mines Inspectorate prior to the commencement of work on demand and within as short a period as possible the basic information necessary for monitoring purposes;
— ограничавал свободното предоставяне на услуги, като изисквал от предприятията със седалище извън територията на Великото херцогство Люксембург или без постоянен обект в него да съхраняват при пълномощник ad hoc, пребиваващ в тази държавачленка, документите, необходими за осъществяването на контрола.
— restrict freedom to provide services by requiring undertakings whose registered office is outside the territory of the Grand Duchy of Luxembourg or which do not have a permanent establishment there to keep the documents necessary for monitoring purposes with an ad hoc agent resident in Luxembourg.
В отговора си от 30 август 2004 г. Великото херцогство Люксембург изтъква, че условията на работа, предмет на първото твърдение за нарушение, посочено в официалното уведомително писмо, спадат към „разпоредбите, свързани с обществения ред“, както са предвидени в член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71.
In its response of 30 August 2004, the Grand Duchy of Luxembourg stated that the terms and conditions of employment which are the subject of the first complaint raised in the letter of formal notice are ‘public policy provisions’ as provided for in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
То признава основателността на второто твърдение за нарушение, посочено в официалното уведомително писмо.
The Grand Duchy of Luxembourg acknowledged that the second complaint in the letter of formal notice was well founded.
Що се отнася до третото и четвъртото твърдение за нарушение в същото писмо, тази държавачленка посочва, от една страна, че член 7 от Закона от 20 декември 2002 г. не налага предварително деклариране, и от друга страна, че задължението за съобщаване на Инспекцията по труда и мините на името на депозитар, съхраняващ изискуемите по закон документи, е недискриминационно изискване, абсолютно необходимо за провеждането на извършвания от тази администрация контрол.
As regards the third and fourth complaints in the letter of formal notice, the Grand Duchy of Luxembourg stated, first, that Article 7 of the Law of 20 December 2002 did not require prior notification and, second, that the obligation to transmit to the Labour and Mines Inspectorate the name of the person keeping the documents required by the Law was a nondiscriminatory requirement that was essential to enable that authority to carry out checks.
Тъй като не е удовлетворена от тези отговори, Комисията отново предявява твърденията за нарушенията си в мотивирано становище от 12 октомври 2005 г., като поканва Великото херцогство Люксембург да се съобрази със задълженията си в срок от два месеца, считано от получаването на това становище.
Since it was not satisfied by those answers, the Commission repeated its complaints in a reasoned opinion of 12 October 2005, calling on the Grand Duchy of Luxembourg to comply with its obligations within a period of two months of receipt of that opinion.
След като моли за допълнителен срок от шест седмици, Великото херцогство Люксембург не е сметнало за необходимо да отговори на посоченото мотивирано становище.
After requesting an additional period of six weeks, the Grand Duchy of Luxembourg did not consider it necessary to reply to the reasoned opinion.
В резултат на това Комисията предявява настоящия иск за неизпълнение на задължения по силата на член 226 ЕО.
Therefore, the Commission brought this action for failure to fulfil obligations pursuant to Article 226 EC.
По първото правно основание, изведено от неправилно транспониране на член 3, параграфи 1 и 10 от Директива 96/71
The first plea in law: incorrect transposition of Article 3(1) and (10) of Directive 96/71
С първото си твърдение за нарушение Комисията твърди, че Великото херцогство Люксембург е транспонирало неправилно член 3, параграфи 1 и 10 от Директива 96/71.
By its first complaint, the Commission claims that the Grand Duchy of Luxembourg has incorrectly transposed Article 3(1) and (10) of Directive 96/71.
Комисията смята по-специално, че като обявява погрешно националните разпоредби, отнасящи се до посочените в спорните предписания области, за разпоредби, свързани с опазването на обществения ред, и като налага по този начин спазването им от предприятията, които командироват работници на негова територия, Великото херцогство Люксембург налага в тежест на тези предприятия задължения, които надвишават предвиденото в Директива 96/71.
More specifically, the Commission takes the view that, by wrongly describing the national provisions relating to the areas covered by the measures in question as mandatory provisions falling under national public policy and thereby requiring undertakings which post workers to its territory to comply with them, the Grand Duchy of Luxembourg imposes obligations on those undertakings which go beyond those laid down by Directive 96/71.
Според тази институция понятието за обществен ред в член 3, параграф 10 от Директивата не може да се определя едностранно от всяка държавачленка, тъй като последната не е свободна да налага едностранно всички задължителни разпоредби от трудовото си право на доставчиците на услуги, установени в друга държава-членка.
According to the Commission, the notion of public policy in Article 3(10) of Directive 96/71 cannot be unilaterally defined by each Member State, since the latter are not free to impose unilaterally all the mandatory provisions of their employment law on suppliers of services established in another Member State.
Първо, такова задължение представлявало предвиденото в член 1, параграф 1, точка 1 от Закона от 20 декември 2002 г. задължение за командироване само на персонала, обвързан с предприятието чрез писмен трудов договор или друг документ, който се счита за аналогичен по смисъла на Директива 91/533/ЕИО.
First, the obligation laid down in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 to post only staff linked to the undertaking by a written contract of employment or another document deemed analogous thereto under Directive 91/533 is such a mandatory obligation.
Във връзка с това Комисията напомня, че във всеки случай контролът за спазването на разпоредбите от Директива 91/533 е задължение на органите на държаватачленка по установяването на съответното предприятие, която е транспонирала тази директива, а не — в случая на командироване — на приемащата държава-членка.
In that regard the Commission points out that in any event the monitoring of compliance with the provisions of Directive 91/533 is the responsibility of the authorities of the Member State in which the undertaking concerned is established and which has transposed that directive, not of the host Member State.
Второ, що се отнася до автоматичното адаптиране на възнаграждението спрямо развитието на издръжката на живота, предвидено в член 1, параграф 1, точка 2 от Закона от 20 декември 2002 г., Комисията поддържа, че люксембургското законодателство противоречи на Директива 96/71, която предвижда регламентиране на ставките на заплатите от приемащата държавачленка само що се отнася до минималните заплати.
Second, as regards the automatic adjustment of rates of remuneration to the cost of living provided for in Article 1(2) of the Law of 20 December 2002, the Commission maintains that Luxembourg law conflicts with Directive 96/71, which provides that the host Member State is to regulate rates of pay only as regards minimum rates.
Трето, що се отнася до спазването на правната уредба на работата на непълно работно време и на работата на срочен трудов договор, предвидена в член 1, параграф 1, точка 8 от Закона от 20 декември 2002 г., Комисията изтъква, че по силата на Директива 96/71 приемащата държавачленка не може да налага правната си уредба в областта на работата на непълно работно време и на работата на срочен трудов договор на предприятията, които командироват работници на нейна територия.
Third, as regards compliance with the rules on parttime and fixedterm work laid down by point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, the Commission submits that, under Directive 96/71, it is not for the host Member State to impose its rules in respect of parttime and fixedterm work on undertakings which post workers to its territory.
Четвърто, що се отнася до задължението за спазване на колективните трудови договори, предвидено в член 1, параграф 1, точка 11 от Закона от 20 декември 2002 г., Комисията твърди, че не могат да представляват разпоредби за опазване на националния обществен ред актовете, които принадлежат към дадена категория актове като такава, независимо от материалното им съдържание.
Fourth, as regards the obligation to comply with collective labour agreements, laid down in point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, the Commission submits that acts which fall within a category of acts cannot as such constitute mandatory provisions falling under national public policy irrespective of their substantive content.
Великото херцогство Люксембург изтъква, че всички посочени в първото твърдение за нарушение на Комисията предписания се отнасят до разпоредби за опазване на национален обществен ред по смисъла на член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71.
The Grand Duchy of Luxembourg contends that the measures referred to in the Commission’s first complaint all relate to mandatory provisions falling under national public policy within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Direct ive 96/71.
Във връзка с това то поддържа, от една страна, че Декларация № 10 не може да има никаква задължителна правна стойност, и от друга страна, че понятието за разпоредби, свързани с публичния ред, включва всички разпоредби, които по мнението на приемащата държава отговарят на императивни изисквания от обществен интерес.
In that regard, it submits, first, that Declaration No 10 does not have any binding legal force and, second, that the definition of public policy provisions includes all provisions which, in the view of the host State, meet the imperative requirements of the public interest.
Освен това Великото херцогство Люксембург се позовава на законодателната процедура, довела до приемането на Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно услугите на вътрешния пазар (ОВ L 376, стр.
Furthermore, the Grand Duchy of Luxembourg refers to the legislative procedure which led to the adoption of Directive 2006/123/EC of the European Parliament and of the Council of 12 December 2006 on services in the internal market (OJ 2006 L 376, p. 36).
— Предварителни бележки
— Preliminary observations
Преди всичко, за да се отговори на основния довод, изтъкнат от Великото херцогство Люксембург в негова защита, следва да се подчертае, че според член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2006/123 същата няма за цел да замени Директива 96/71, като последната има предимство пред първата в случай на противоречие.
First of all, in order to address the main argument put forward by the Grand Duchy of Luxembourg in its defence, it must be pointed out that, according to Article 3(1)(a) thereof, Directive 2006/123 is not intended to replace Directive 96/71 and the latter prevails over the former in the event of conflict.
Следователно тази държавачленка не може да се основава на законодателната процедура, довела до приемането на Директива 2006/123, в подкрепа на защитаваното от нея тълкуване на разпоредба от Директива 96/71.
Therefore, the Grand Duchy of Luxembourg cannot base its arguments on the legislative procedure which led to the adoption of Directive 2006/123 in order to support its interpretation of a provision of Directive 96/71.
Решение от 18 декември 2007 г. по дело Laval un Partneri, C-341/05, все още непубликувано в Сборника, точка 59).
It is clear from recital 13 in the preamble to Directive 96/71 that the laws of the Member States must be coordinated in order to lay down a nucleus of mandatory rules for minimum protection to be observed in the host country by employers who post workers there (Case C-341/05 Laval un Partneri [2007] ECR I-11767, paragraph 59).
Така член 3, параграф 1, първа алинея от тази директива предвижда, че държавитечленки трябва да осигурят, независимо от приложимия за трудовото правоотношение закон, предприятията, установени в друга държавачленка, които в рамките на транснационално предлагане на услуги командироват работници на тяхна територия, да гарантират на командированите работници условията на работа във връзка с посочените в този член въпроси, определени в държаватачленка, на чиято територия се извършва работата (Решение от 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Германия, C-490/04, Recueil, стр. I-6095, точка 18).
Thus, the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 provides that Member States are to ensure that, whatever the law applicable to the employment relationship, undertakings established in another Member State which post workers to their territory in the framework of a transnational provision of services, guarantee the posted workers the terms and conditions of employment, covering the matters set out in that article, which are laid down in the Member State in which the work is carried out (Case C-490/04 Commission v Germany [2007] ECR I-6095, paragraph 18).
Член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71 признава все пак на държавитечленки възможността при спазване на Договора за ЕО и на основата на равно третиране да налагат на предприятията, които командироват работници на тяхна територия, условия на работа по въпроси, различни от посочените в първата алинея на параграф 1 от този член, в случай на разпоредби, свързани с обществения ред.
Nevertheless, under the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 it is open to Member States, in compliance with the EC Treaty, to apply, in a nondiscriminatory manner, to undertakings which post workers to their territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to the first subparagraph of Article 3(1), in the case of public policy provisions.
Както е видно от член 1, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г., който посочва, че разпоредбите в точки 1—14 от този параграф представляват разпоредби за опазване на националния обществен ред, Великото херцогство Люксембург е възнамерявало да се позове на член 3, параграф 10, първо тире от Директивата.
As is clear from Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, which states that the provisions concerning matters referred to in points 1 to 14 thereof are mandatory provisions falling under national public policy, the Grand Duchy of Luxembourg intended to rely on the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Във връзка с това следва да се напомни, че квалифицирането от държавачленка на национални разпоредби като законодателство в областта на опазването на обществения ред и сигурност визира националните разпоредби, чието спазване се преценява като толкова решаващо за запазване на политическата, социалната или икономическа организация на съответната държавачленка, че съблюдаването им следва да се наложи на всички лица, които се намират на националната територия на тази държавачленка или всички правоотношения в нея (Решение от 23 ноември 1999 г. по дело Arblade и др., C-369/96 и C-376/96, Recueil, стр. I-8453, точка 30).
In that connection, it must be recalled that the classification of national provisions by a Member State as public-order legislation applies to national provisions compliance with which has been deemed to be so crucial for the protection of the political, social or economic order in the Member State concerned as to require compliance therewith by all persons present on the national territory of that Member State and all legal relationships within that State (Joined Cases C-369/96 and C-376/96 Arblade and Others [1999] ECR I-8453, paragraph 30).
Следователно противно на поддържаното от Великото херцогство Люксембург, изключението по съображения, свързани с обществения ред, представлява отклонение от основния принцип на свободно предоставяне на услуги, който следва да се разбира в тесен смисъл и чийто обхват не може да бъде определен едностранно от държавитечленки (вж., що се отнася до свободното движение на хора, Решение от 31 януари 2006 г. по дело Комисия/Испания, C-503/03, Recueil, стр. I-1097, точка 45).
Therefore, contrary to the Grand Duchy of Luxembourg’s submissions, the public policy exception is a derogation from the fundamental principle of freedom to provide services which must be interpreted strictly, the scope of which cannot be determined unilaterally by the Member States (see, regarding freedom of movement for persons, Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, paragraph 45).
В контекста на Директива 96/71 член 3, параграф 10, първо тире от нея представлява отклонение от принципа, според който въпросите, по които приемащата държавачленка може да наложи законодателството си на предприятията, които командироват работници на нейна територия, са изчерпателно посочени в член 3, параграф 1, първа алинея от тази директива.
In the context of Directive 96/71, the first indent of Article 3(10), constitutes a derogation from the principle that the matters with respect to which the host Member State may apply its legislation to undertakings which post workers to its territory are set out in an exhaustive list in the first subparagraph of Article 3(1) thereof.
Следователно тази първа разпоредба трябва да се тълкува стриктно.
The first indent of Article 3(10) must therefore be interpreted strictly.