natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Общите принципи и ограничения, основани на публичния или личния интерес, които регламентират упражняването на правото на достъп до документите, се определят от Съвета, който действа в съответствие с процедурата, посочена в член 251, в срок до две години от влизането в сила на Договора от Амстердам.
General principles and limits on grounds of public or private interest governing this right of access to documents shall be determined by the Council, acting in accordance with the procedure referred to in Article 251, within two years of the entry into force of the Treaty of Amsterdam.
Всяка от посочените по-горе институции предвижда в процедурния си правилник особени разпоредби за достъп до документи“.
Each institution referred to above shall elaborate in its own Rules of Procedure specific provisions regarding access to its documents.’
От текста на член 255 ЕО следва, че последният се отнася единствено до правото на достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията.
It is apparent from the very wording of Article 255 EC that it refers only to the right of access to documents of the European Parliament, of the Council and of the Commission .
Освен това по силата на член 110, параграф 2, четвърта алинея ЕО само „членове 253, 254 и 256 се прилагат спрямо регламентите и решенията, приети от ЕЦБ“.
In addition, pursuant to the fourth subparagraph of Article 110(2) EC, only ‘Articles 253, 254 and 256 shall apply to regulations and decisions adopted by the ECB’.
Очевидно жалбоподателят основава доводите си относно достъпа до документи на ЕЦБ на неточна редакция на член 110, параграф 2, четвърта алинея ЕО, според която „членове от 253 до 256 се прилагат спрямо регламентите и решенията, приети от ЕЦБ“.
It appears that the applicant based his arguments relating to the right of access to the documents of the ECB on an erroneous version of the fourth subparagraph of Article 110(2) EC, according to which ‘Articles 253 to 256 shall apply to regulations and decisions adopted by the ECB’.
Тази грешка в материалния закон, която се среща в някои консолидирани неофициални редакции на Договора за ЕО, е резултат по всяка вероятност от неправилното прилагане на член 12, параграф 2 от Договора от Амстердам, според който кръстосаните препратки към членове от Договора за ЕО се приемат в съответствие с новата номерация, предвидена в параграф 1 от посочения член.
That material error, which may have found its way into certain non-official consolidated versions of the EC Treaty, results, in all likelihood, from a misapplication of Article 12(2) of the Treaty of Amsterdam, according to which the cross-references to articles in the EC Treaty were to be adapted in accordance with the renumbering laid down in Article 12(1) of the Treaty of Amsterdam.
От Договора от Амстердам ясно следва, че той не изменя член 108A от Договора за ЕО (понастоящем член 110 ЕО), който гласи, както следва: „членове 190, 191 и 192 се прилагат спрямо регламентите и решенията, приети от ЕЦБ“.
It is clear from the Treaty of Amsterdam that that Treaty did not amend Article 108a of the EC Treaty (now Article 110 EC) which was worded as follows: ‘Articles 190 to 192 shall apply to regulations and decisions adopted by the ECB’.
Следователно Договорът от Амстердам не е добавил в този списък с членове новия член 191A от Договора за ЕО (понастоящем член 255 ЕО) за правото на достъп до документи.
The Treaty of Amsterdam thus did not add to that list of articles the new Article 191a of the EC Treaty (now Article 255 EC) concerning the right of access to documents.
При тези обстоятелства с кръстосаната препратка към член 110 ЕО се има предвид по силата на член 12, параграф 2 от Договора от Амстердам „членове 253, 254 и 256“.
In those circumstances, the cross-reference to Article 110 EC means, pursuant to Article 12(2) of the Treaty of Amsterdam, ‘Articles 253, 254 and 256’.
Безспорно е, че посочената грешка в материалния закон е официално санирана със споразумение между всички държави, подписали Договора, и че след Протокола за поправка на Договора от Амстердам, подписан в Рим на 16 март 1999 г., няма никакво съмнение, че член 255, параграф 1 ЕО не се прилага спрямо ЕЦБ.
It is not disputed that the material error referred to above was officially remedied with the agreement of all the signatory States and that since the procès-verbal of rectification to the Treaty of Amsterdam, signed in Rome on 16March 1999, there is no longer any doubt that Article 255(1) EC does not apply to the ECB .
При тези обстоятелства развитите от жалбоподателя твърдения за прякото действие на член 255 ЕО са правно ирелевантни, като се припомни, че Първоинстанционният съд ясно е уточнил, че посочената разпоредба не се прилага пряко, доколкото не е безусловна и доколкото прилаганото ѝ зависи от приемането на последващи мерки (Решение на Първоинстанционен съд от 11 декември 2001 г. по дело Petrie и др./Комисия, T-191/99, Recueil, стр. II-3677, точка 35).
Accordingly, the applicant’s arguments concerning the alleged direct effect of Article 255 EC are wholly irrelevant, given that the Court has clearly stated that that provision is not directly applicable insofar as it is not unconditional and its implementation is dependent on the adoption of subsequent measures (Case T-191/99 Petrie and Others v Commission [2001] ECR II-3677, paragraph 35).
Освен това тълкуването на член 255 ЕО „в светлината на членове 1 ЕС и 6 ЕС“, както се посочва от жалбоподателя, не е от естество да обезсили констатацията за неприлагането на член 255 ЕО спрямо ЕЦБ.
In addition, even if Article 255 EC is read ‘in the light of Articles 1 EU and 6 EU’, as suggested by the applicant, no uncertainty arises as to the finding that Article 255 EC does not apply to the ECB .
Следва да се добави, че член 1, втора алинея ЕС, според който „настоящият договор бележи нов етап в процеса на изграждане на все по-тесен съюз между народите на Европа, в който решенията се вземат при възможно най-голямо зачитане на принципа на откритост и възможно най-близко до гражданите“, е лишен от пряко действие, тъй като въпросната разпоредба не се смята за „ясна“ по смисъла на Решение на Съда от 5 февруари 1963 г. по дело Van Gend en Loos (26/62, Recueil, стр. 1) (Решение по дело Petrie и др./Комисия, точка 214 по-горе, точка 35).
It should be added that the second paragraph of Article 1 EU, according to which ‘[t]his Treaty marks a new stage in the process of creating a never closer union among the peoples of Europe, in which decisions are taken as openly as possible and as closely as possible to the citizen’ lacks direct effect since that provision is not to be regarded as ‘clear’ within the meaning of the judgment in Case 26/62 Van Gend en Loos [1963] ECR 1 (Petrie and Others v Commission, cited in paragraph 214 above, paragraph 35).
Що се отнася до член 6 ЕС, необходимо е да се напомни, че Договорът от Маастрихт включва в системата от договори принципа на подчиняване на Съюза на спазването на основните права.
As regards Article 6 EU, it should be pointed out that the Treaty of Maastricht inserted into the body of the Treaties the principle that the Union is bound to respect fundamental rights .
Член 6 ЕС има за цел да гарантира тези права „като общи принципи на правото на Общността“.
Article 6 EU seeks to guarantee those rights ‘as general principles of Community law’.
На второ място, жалбоподателят правилно посочва, че член 23.3. от Процедурния правилник на ЕЦБ пряко противоречи на практиката на Първоинстанционния съд и на Съда, която признава основния принцип на прозрачност (Решение по дело Rothmans/Комисия, точка 150 по-горе, точка 55), принципа на право на информация, както и правото на достъп до документи като неразделен елемент от демократичния принцип (Решение на Първоинстанционния съд от 19 юли 1999 г. по дело Hautala/Съвет, T-14/98, Recueil, стр. II-2489, точки 82 и 87).
Second, the applicant submits specifically that Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure runs directly counter to the caselaw of the Court of Justice and the Court of First Instance, which has recognised the fundamental principle of transparency (Rothmans v Commission, paragraph 150 above, paragraph 55), the principle of the right to information and the right of access to documents as an inseparable part of the democratic principle (Case T-14/98 Hautala v Council [1999] ECR II-2489, paragraphs 82 and 87).
ЕЦБ оспорва съществуването в общностното право на основен общностен принцип, който предвижда общ достъп до нейните документи и до тези на институциите на Общността.
The ECB contests the existence in Community law of a fundamental legal principle which provides for a general right of access to its documents and to those of the Community institutions.
Въпреки че основаните на такъв принцип доводи се представят на няколко пъти пред общностните юрисдикции, нито една от тях не ги е счела за уместно да ги разгледа.
Although arguments based on such a principle have been raised on numerous occasions before the Community judicature, none of the Community Courts has considered it appropriate to examine them.
В тази връзка е необходимо да се напомни, че в Решение от 6 декември 2001 г. по дело Съвет/Hautala (C-353/99 P, Recueil, стр. I-9565) Съдът посочва, че в Решение по дело Нидерландия/Съвет, точка 72 по-горе, е подчертал значението на правото на публичен достъп до документите, държани от публичните органи, и е напомнил, че Декларация № 17 свързва това право с „демократичния характер на институциите“.
In that regard, it should be pointed out that, in Case C-353/99 P Council v Hautala [2001] ECR I-9565, the Court of Justice stated that, in Netherlands v Council, cited in paragraph 72 above, it had stressed the importance of the right of public access to documents held by public authorities and noted that Declaration No 17 connects that right with the ‘democratic nature of the institutions’.
По-нататък Съдът преценява като правилно заключението на Първоинстанционният съд, че член 4, параграф 1 от Решение 93/731 трябва да се тълкува в смисъл, че Съветът е длъжен да изследва дали да се предостави частичен достъп до информацията, спрямо която не се прилагат изключенията, и отменя спорното решение, „без да е необходимо да се изследва, както претендират Съветът и испанското правителство, дали Първоинстанционният съд погрешно се е позовал на съществуването на принципа за право на информация“ (Решение по дело Conseil/Hautala, посочено по-горе, точка 31).
The Court went on to consider that the Court of First Instance had rightly held that Article 4(1) of Decision 93/731 had to be interpreted as meaning that the Council was obliged to examine whether it was appropriate to grant partial access to the information not covered by the exceptions and had rightly annulled the contested decision, ‘without its being necessary to consider whether, as the Council and the Spanish Government submit[ted], the Court of First Instance was wrong in basing itself on the existence of a principle of the right to information’ (Council v Hautala, paragraph 31).
Във всеки случай дори да се приеме, че правото на достъп до съхранявани от публичните органи на Общността документи, включително на ЕЦБ, може да се счита за основно право, защитавано от общностния правен ред като основен принцип на правото, то възражението за незаконосъобразност на член 23.3. от Процедурния правилник на ЕЦБ — довод, изведен от нарушаването на този принцип, не може да се приеме.
In any event, even supposing that the right of access to the documents held by the Community public authorities, including the ECB, may be regarded as a fundamental right protected by the Community legal order as a general principle of law, the plea of illegality in respect of Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure, based on the alleged infringement of such a principle, cannot be upheld.
Следва да се напомни, че основните права не могат да се възприемат като „абсолютни изключителни прави“ и че е „легитимно да се запази във връзка с тези права прилагането на някои ограничения, оправдани с оглед на преследваните от Общността цели от общ интерес, когато същността на тези права не е засегната“ (Решение на Съда от 14 май 1974 г. по дело Nold/Комисия, 4/73, Recueil, стр. 491, точка 14).
It should be pointed out that fundamental rights cannot be understood as ‘unfettered prerogatives’ and that it is ‘legitimate that these rights should, if necessary, be subject to certain limits justified by the overall objectives pursued by the Community, on condition that the substance of these rights is left untouched’ (Case 4/73 Nold v Commission [1974] ECR 491, paragraph 14).
Що се отнася до правото на достъп до документи, доводи, свързани със защитата на обществения интерес или на частния интерес, могат законосъобразно да го ограничат.
As regards the right of access to documents, reasons related to the protection of the public interest or a private interest may legitimately restrict that right .
Следва също така да се напомни, че Кодексът на поведение споменава, че достъпът до документ не може да се предостави в случаите, когато оповестяването би засегнало защитата на обществения интерес от гледна точка на „паричната стабилност“.
It should thus be pointed out that the code of conduct mentions that access to a document cannot be granted in cases where its disclosure could adversely affect the protection of the public interest from the point of view of ‘monetary stability’.
Регламент (ЕО) № 1049/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (ОВ L 145, стр.
Regulation (EC) No 1049/2001 of the European Parliament and of the Council of 30 May 2001 regarding public access to European Parliament, Council and Commission documents (OJ 2001 L 145. p.
43), приложим от 3 декември 2001 г., който цели да даде възможно най-оптимално действие на правото на публичен достъп, но също така и да определи ограниченията в съответствие с член 255, параграф 2 ЕО, посочва определен брой от частни и обществени интереси, гарантирани чрез режим от изключения спрямо правото на достъп.
43), applicable from 3 December 2001, whose purpose it is to give the fullest possible effect to the right of public access to documents and to lay down the general principles and limits on such access in accordance with Article 255(2) EC, defines a certain number of public and private interests which are safeguarded by means of a body of rules laying down exceptions to the right of access .
Член 4, параграф 1, буква a) от Регламент № 1049/2001 предвижда по-специ-ално, че институциите отказват достъп до документи в случаите, когато оповестяването им засяга защитата на обществения интерес, що се отнася до „финансовата, валутната [да се чете: „паричната“] или икономическа политика на Общността или на държава-членка“.
Article 4(1)(a) of Regulation No 1049/2001 states, in particular, that the institutions are to refuse access to a document where disclosure would undermine the protection of the public interest as regards ‘the financial, monetary or economic policy of the Community or a Member State’.
Освен това изключенията от достъп до документи, предвидени в член 4, параграф 1, буква a) от Регламент № 1049/2001, имат императивен характер.
In addition, the exceptions to access to documents, laid down in Article 4(1)(a) of Regulation No 1049/2001, are drafted in mandatory terms.
От това следва, че институциите са длъжни да откажат достъп до документите, попадащи в приложното поле на изключенията, когато са представени доказателства в този смисъл (вж. по аналогия Решение на Първоинстанционния съд от 5 март 1997 г. по дело WWF UK/Комисия, T-105/95, Recueil, стр. II-313, точка 58 и Решение на Първоинстанционния съд от 13 септември 2000 г. по дело Denkavit Nederland/Комисия, T-20/99, Recueil, стр.
It follows that the institutions are obliged to refuse access to documents falling under anyone of those exceptions once the relevant circumstances are shown to exist (see, by analogy, Case T-105/95 WWF UK v Commission [1997] ECR II-313, paragraph 58, and Case T-20/99 Denkavit Nederland v Commission [2000] ECR II-3011, paragraph 39), and no weighing up of an ‘overriding public interest’ is provided for in that provision, in contrast with the exceptions referred to in Article 4(2) and (3) of Regulation No 1049/2001.
Важно е също така да се подчертае, че член 10, параграф 4 от Устава на ЕСЦБ изрично предвижда, че заседанията на Управителния съвет са поверителни и
It is also necessary to point out that Article 10(4) of the ESCB Statute provides expressly that the meetings of the Governing Council are to be confidential; also,
Тези особени разпоредби са свързани със задачата, възложена на ЕЦБ с Договора за ЕО, чиито автори ясно изразяват воля тя да изпълнява функциите си по независим начин (вж. в този смисъл Решение на Съда от 10 юли 2003 г., по дело Комисия/ЕЦБ, C-11/00, Recueil, стр. I-7147, точка 130).
Those specific provisions are related to the tasks conferred on the ECB by the EC Treaty, the authors of which clearly intended to ensure that the ECB is in a position to carry out those tasks in conditions of independence (see, to that effect, Case C-11/00 Commission v ECB [2003] ECR I-7147, paragraph 130).
Следва да се напомни, че ЕСЦБ е съставена от ЕЦБ и националните централни банки и че се управлява от органите за вземане на решения на ЕЦБ, които са Управителен съвет и Изпълнителен съвет.
It should be recalled that the ESCB is made up of the ECB and the national central banks and that it is run by the decisionmaking bodies of the ECB, which are the Governing Council and the Executive Board .
В съответствие член 105 ЕО основните задачи, осъществявани от ЕСЦБ, се състоят в определяне и осъществяване на паричната политика на Общността, в осъществяване на валутни операции, държане и управляване на официалните резерви в чуждестранна валута на държавитечленки и в насърчаване на нормалното функциониране на платежните системи, като основната цел е поддържане на ценовата стабилност.
In accordance with Article 105 EC, the basic tasks to be carried out by the ESCB are to define and implement the monetary policy of the Community, to conduct foreign exchange operations, to hold and manage the official foreign reserves of the Member States and to promote the smooth operation of payment systems, the primary objective being to maintain price stability.
ЕЦБ приема регламенти и взема решения, необходими за осъществяване на задачите, възложени на ЕСЦБ (член 110 ЕО).
The ECB makes the regulations and takes the decisions necessary for carrying out the tasks entrusted to the ESCB (Article 110 EC).
Видно е, че защитата на публичния интерес, свързан с паричната политика в Общността, представлява легитимно правно основание за ограничаване на правото на достъп до документи, държани от общностните публични органи, което е замислено като основно право.
It thus appears that protection of the public interest related to monetary policy in the Community constitutes a legitimate reason for restricting the right of access to documents held by the Community public authorities, viewed as a fundamental right .
В настоящия случай жалбоподателят оспорва законосъобразността на член 23.3. от Процедурния правилник на ЕЦБ, който предвижда по-специално
In the present case, the applicant disputes the legality of Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure which provides, in particular, for a 30-year period of
30-годишен период на поверителност за документите, съхранявани в архивите на Комитета на управителите.
As stated by the ECB in its written pleadings, those archives contain documents drafted, in some cases, by the Committee of Governors, the Committee of Deputies, the subcommittees and the groups of experts and, in other cases, by the Monetary Committee.
Впрочем безспорно е, че дейността, както на Комитета на управителите, така и на Паричния комитет е ясно свързана с паричната политика в Общността.
It is not disputed that the role both of the Committee of Governors and of the Monetary Committee was specifically related to monetary policy in the Community .
Паричният комитет води началото си от предишния член 105, параграф 2 от Договора за ЕО, който предвиждаше, че „за насърчаване координацията на политиките на държавитечленки в паричната сфера в пълната степен, необходима за функционирането на общия пазар, се създава Паричен комитет с консултативни функции“.
The Monetary Committee was created on the basis of the former Article 105(2) of the EEC Treaty which provided that, ‘[in] order to promote coordination of the policies of Member States in the monetary field to the full extent needed for the functioning of the common market, a Monetary Committee with advisory status is hereby set up’.
Този комитет, съставен от излъчени от държавитечленки и от Комисията членове, има за задача именно да следи за паричното и финансово положение на държавитечленки и на Общността, както и за положението в областта на движението на капиталите и свободата на плащанията, да докладва за това редовно на Съвета и на Комисията и да предоставя становищата си на вниманието тези институции.
That committee, which is composed of members appointed by the Member States and the Commission, had the specific tasks of keeping under review the monetary and financial situation of the Member States and of the Community and the situation regarding the movement of capital and the freedom of payments, of reporting regularly thereon to the Council and to the Commission, and of delivering opinions for submission to those institutions.
На 8 май 1964 г. Съветът приема Решение 64/300 относно сътрудничеството между централните банки на държавитечленки на Европейската икономическа общност и създава Комитет на управителите, съставен от управителите на централните банки на държавитечленки, като Комисията е поканена да бъде представлявана на сесиите на Комитета на управителите от един от членовете си.
On 8May 1964, the Council adopted Decision 64/300 on cooperation between the Central Banks of the Member States of the European Economic Community, and set up the Committee of Governors composed of the Governors of the Central Banks of the Member States, the Commission being invited to send one of its members as a representative to the meetings of the Committee.
Комитетът на управителите по-специално има за задача да извършва „консултации във връзка с общите принципи и основни насоки на политиката на централните банки, по-специално в областта на кредита, на паричния и на валутния пазар“, и „обмяна на информация във връзка с основните мерки в компетентността на централните банки и обсъждане на тези мерки“.
The Committee of Governors had, in particular, the tasks of holding ‘consultations concerning the general principles and the broad lines of policy of the Central Banks, in particular as regards credit and the money and foreign exchange markets’ and of ‘exchang[ing] information about the most important measures that fall within the competence of the Central Banks, and [of] examin[ing] those measures’.
Задачите на Комитета на управителите се разширяват с Решение 90/142, в което е предвидено че Комитетът може да отправя становища до различните правителства и до Съвета „относно политиките в състояние да засегнат вътрешното и външно парично положение в Общността, и по-специално функционирането на [ЕПС]“.
The tasks of the Committee of Governors were broadened by Decision 90/142, in which it was provided that the Committee could express opinions to individual governments and the Council ‘on policies which might affect the internal and external monetary situation in the Community and, in particular, the functioning of the [EMS]’.
Следва да се напомни, че член 12, параграф 2 от Процедурния правилник на Комитета на управителите е предвиждал, че „всички документи, изготвени от [въпросния комитет] са поверителни, с изключение на решение в противния смисъл“.
It should be pointed out that Article 12.2 of the Rules of Procedure of the Committee of Governors stated that ‘all documents drawn up by [that committee] are confidential, unless otherwise decided’.