natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Жалбоподателят е дружество, учредено по италианското право, дъщерно дружество на Steinhauser GmbH, което притежава 95,1 % от първото и е установено в Ravensburg.
The appellant is a company incorporated under Italian law and a 95.1% subsidiary of Steinhauser GmbH, established in Ravensburg.
Неговата основна дейност се състои в преработване на внесен концентрат от плодов сок, като наред с това внася тези продукти в Италия.
The appellant’s core business consists in processing imported fruit juice concentrates and it is also an importer of such products in Italy.
Съгласно установеното от Първоинстанционния съд, между 5 април 1995 г. и 20 ноември 1997 г. жалбоподателят внася и пуска в свободно обращение в Общността концентрат от ябълков и крушов сок, декларирани като продукти от Турция с произход от Турция.
According to the facts as stated by the Court of First Instance, between 5 April 1995 and 20 November 1997 the appellant imported and put into free circulation in the Community apple and pear juice concentrates declared as being from and originating in Turkey.
1 D 141591, представен от жалбоподателя при една от вносните операции, осъществени през горепосочения период.
The customs services in Ravenna (Italy) carried out a postclearance documentary check on the authenticity of A.TR.1 certificate D 141591 submitted by the appellant in the course of one of the import operations for the abovementioned period.
С писмо от 15 май 1998 г. последните уведомяват митническата служба в Равена, че извършената проверка е показала, че въпросният сертификат не е истински, тъй като не е издаден от турските митнически органи.
By letter of 15 May 1998, the Turkish authorities notified the Ravenna customs ser -vices that the checks carried out showed that that certificate was not authentic since it had not been issued by the Turkish customs authorities.
С писмо от 10 юли 1998 г. Постоянното представителство на Република Турция към Европейския съюз (наричано по-нататък „Постоянното представителство на Турция“) уведомява Комисията, че 22 представени от жалбоподателя сертификата A. TR.
By letter of 10 July 1998, the Permanent Representation of the Republic of Turkey to the European Union (‘the Turkish Permanent Representation’) notified the Commission that 22 A.TR.1 certificates submitted by the appellant, listed in an annex to that letter and concerning exports by the Turkish company Akman to Italy, were ‘false’.
В резултат на това писмо между 12 и 15 октомври 1998 г., както и на 30 ноември и на 2 декември 1998 г., отделът за координиране на борбата с измамите (UCLAF) към Комисията, предшественик на Европейската служба за борба с измамите (OLAF), предприема проверки в Турция.
Following that letter, between 12 and 15 October 1998 and between 30 November and 2 December 1998, the European Commission’s Unit for the Coordination of Fraud Prevention (UCLAF), the predecessor to the European Anti-Fraud Office (OLAF), carried out checks in Turkey.
1, представени от жалбоподателя (наричани по-нататък „спорните сертификати“), включително 18 сертификата, изброени в приложението към писмото от 10 юли 1998 г., не са редовни и нито са издадени, нито са потвърдени от турските власти.
By letter of 8 March 1999, the Turkish Permanent Representation notified the customs services in Ravenna that 32 A.TR.1 certificates submitted by the appellant (‘the certificates at issue’), including 18 of the certificates listed in the annex to the letter of 10 July 1998, were not in order and had been neither issued nor validated by the Turkish authorities.
Тези сертификати са посочени в приложението към това писмо.
Those certificates were identified in the annex to that letter.
1 става предмет на обемна кореспонденция между Комисията, турските и италианските органи, която по-специално включва писмата на турските органи от 22 април 1999 г. и 16 юли 1999 г.
Thereafter, the inauthentic or irregular nature of a significant number of A.TR.1 certificates was the subjectmatter of a large amount of correspondence between the Commission, the Turkish authorities and the Italian authorities, correspondence which included, inter alia, the Turkish authorities’ letters of 22 April 1999 and 16 July 1999.
Според италианските органи от цялата тази кореспонденция е видно, че турските органи смятат, че 48 сертификата A. TR.
The Italian authorities took the view that it was clear from all the correspondence that the Turkish authorities considered 48 A.TR.1 certificates, including the certificates at issue, to be either inauthentic or irregular.
В конкретния случай спорните сертификати се считат за „подправени“, тъй като не са нито издадени, нито потвърдени от турските митнически служби.
In the present case, the certificates at issue were considered to be ‘forged’, given that they had been neither issued nor validated by Turkish customs offices.
От друга страна, другите шестнадесет сертификата (съответстващи на мита на обща стойност 1 904 763 758 ITL, или 983 728,38 EUR) се считат за „недействителни“, тъй като независимо че са издадени от турските митнически органи, стоките, до които се отнасят, не са с произход от Турция.
On the other hand, the 16 other certificates (corresponding to customs duties totalling ITL 1 904 763 758 or EUR 983 728.38) were classified as invalid, given that, whilst they had been issued by the Turkish customs authorities, the goods concerned did not originate in Turkey.
Доколкото всичките 48 сертификата са квалифицирани или като „подправени“, или като „недействителни“, стоките, до които те се отнасят, не могат да ползват предоставеното във връзка с вноса на турски селскостопански продукти преференциално третиране.
Since all 48 certificates had been classified as either ‘forged’ or ‘invalid’, the goods to which they related could not qualify for the preferential treatment accorded to imported Turkish agricultural products.
С писмо от 28 март 2000 г., като се позовава на член 220, параграф 2, буква б) и на членове 236 и 239 от МКО, жалбоподателят подава до митническата служба в Равена молба да не се пристъпва към последващо вземане под отчет и да му се предостави „възстановяване“ на исканите вносни сборове.
By letter of 28 March 2000 to the Ravenna customs services, the appellant, relying on Articles 220(2)(b), 236 and 239 of the CCC, claimed that import duties should not have been entered in the accounts postclearance and that the import duties claimed should be ‘repaid’.
Вследствие на молбата на жалбоподателя италианските органи искат от Комисията да вземе решение дaли е обосновано, от една страна, на основание на член 220, параграф 2, буква б) от МКО да не се пристъпва към последващо вземане под отчет на вносните сборове, които те искат от жалбоподателя, а от друга страна, на основание на член 239 от МКО да се предостави „възстановяване“ на тези сборове.
Following the appellant’s claim, the Italian Republic asked the Commission to decide whether it was appropriate to waive subsequent entry in the accounts of the import duties claimed from the appellant pursuant to Article 220(2)(b) of the CCC, or to ‘repay’ those duties under Article 239 of the CCC.
С писмо от 3 юни 2002 г. Комисията иска определена допълнителна информация от италианските органи, които отговарят с писмо от 7 юни 2002 г.
By letter of 3 June 2002, the Commission requested certain additional information from the Italian authorities, which replied by letter of 7 June 2002.
Комисията уведомява жалбоподателя за намерението си да отхвърли неговата молба.
Before taking a final decision, however, the Commission invited the appellant to advise it of any observations it may have and to have access to the file so that it could inspect the non-confidential documents.
На 6 август 2002 г. представителите на жалбоподателя се запознават с административната преписка в помещенията на Комисията.
On 6 August 2002, the appellant’s representatives consulted the administrative file at the Commission’s offices.
На второ място, Комисията заключава, че е обосновано да се пристъпи към „възстановяване“ на вносните сборове за частта от молбата, свързана с шестнадесетте „недействителни“ сертификата, доколкото по отношение на тях жалбоподателят се е намирал в особено положение по смисъла на член 239 от МКО.
Secondly, the Commission concluded that it was appropriate to ‘repay’ import duties in respect of the part of the claim relating to the 16 invalid certificates since, in that regard, the appellant was in a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
На трето място, що се отнася до спорните сертификати, Комисията от друга страна заключава, че обстоятелствата, на които се позовава жалбоподателят, не могат да породят особено положение по смисъла на член 239 от МКО.
Thirdly, with regard to the certificates at issue, the Commission concluded, on the other hand, that the circumstances relied on by the appellant could not give rise to a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
В резултат на това в член 2 от спорното решение Комисията решава, че не е обосновано да се пристъпва към „възстановяване“ на съответните вносни сборове, възлизащи на 1 702 340,25 EUR.
Consequently, in Article 2 of the contested decision, the Commission decided that it was not appropriate to ‘repay’ the import duties relating to those certificates, amounting to EUR 1 702 340.25.
Жалбата пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
The proceedings before the Court of First Instance and the judgment under appeal
На 29 януари 2003 г. жалбоподателят подава в секретариата на Първоинстанционния съд жалба, с която иска отмяна на член 2 от спорното решение.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 29 January 2003, the applicant sought the annulment of Article 2 of the contested decision.
В подкрепа на своите искания жалбоподателят се позовава на три правни основания, изведени от нарушение съответно на неговото право на защита, на член 239 от МКО и на член 220, параграф 2, буква б) от МКО.
In support of its action, the applicant put forward three pleas in law, alleging infringement of its rights of defence, of Article 239 of the CCC and of Article 220(2)(b) of the CCC respectively.
Първоинстанционния съд отхвърля изцяло жалбата.
The Court of First Instance dismissed the action in its entirety.
Със своето първо правно основание жалбоподателят твърди, че при административната процедура е било нарушено неговото право на защита, тъй като независимо от предоставения му достъп до преписката, съдържаща доказателствата, върху които Комисията е основала спорното решение, при все това не е имал достъп до документи, които са били от решаващо значение за направената от Комисията обща преценка на положението.
By it first plea, the applicant maintained that its rights of defence were infringed during the administrative procedure in that, although it had access to the file containing the documents on which the Commission had based the contested decision, it did not have access to documents which had a decisive influence on the Commission’s overall assessment of the situation.
Първоинстанционният съд обаче отхвърля това правно основание по съображенията, изложени в точки 87—102 от обжалваното съдебно решение.
However, the Court of First Instance dismissed that plea on the grounds set out in paragraphs 87 to 102 of the judgment under appeal.
Второто правно основание, изведено от нарушение на член 239 от МКО, се състои от четири части.
The second plea, alleging infringement of Article 239 of the CCC, is composed of four parts.
Първата част се отнася до неправилната квалификация на сертификат за движение A. TR. 1 D 437214.
The first part concerns incorrect classification of A.TR.1 movement of goods certificate D 437214.
На последно място, четвъртата част се отнася до липсата на груба небрежност от страна на жалбоподателя и до преценката на търговските рискове.
Lastly, the fourth part concerns lack of obvious negligence on the part of the applicant and the assessment of commercial risks.
Във връзка с първата част от това правно основание, след като напомня, че правомощията за определяне на произхода на стоките се разпределят между органите в държавата на износа и тези в държавата на вноса така, че произходът се установява от органите в държавата на износа, Първоинстанционният съд разглежда първо разменената между Комисията и турските и италианските органи кореспонденция.
As regards the first part of that plea, after pointing out that determination of the origin of goods is based on a division of powers between the authorities of the exporting country and those of the importing country, inasmuch as origin is established by the authorities of the exporting country, the Court of First Instance first examined the correspondence exchanged between the Commission and the Italian and Turkish authorities.
Що се отнася до частта от спорното решение, свързана с разглежданите сертификати, в точка 122 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд констатира, че Комисията се е основала главно на писмото на турските органи от 8 март 1999 г., изпратено до митническата служба в Равена.
In this connection, the Court of First Instance noted, in paragraph 122 of the judgment under appeal, that, with regard to the part of the contested decision concerning the certificates at issue, the Commission based its decision essentially on the Turkish authorities’ letter of 8 March 1999 to the Ravenna customs services.
При все това, като сравнява съдържанието на това писмо и съдържанието на последвалите съобщения от турските органи, в точки 124—128 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд посочва наличието на двусмисленост на квалификацията на сертификат D 437214 и отбелязва, че преди приемането на спорното решение Комисията не би могла основателно да заключи, че сертификат D 437214 е фалшифициран.
However, in comparing the wording of that letter and the wording of subsequent communications from the Turkish authorities, the Court of First Instance pointed out, in paragraphs 124 to 128 of the judgment under appeal, that there were ambiguities as to the classification of certificate D 437214 and that the Commission had not been in a position properly to conclude that that certificate had been forged prior to the adoption of the contested decision.
При все това въз основа на писмо, което е с дата 22 август 2003 г., тоест след спорното решение, и в което турските органи потвърждават заключенията, изложени в писмото от 8 март 1999 г., Първоинстанционният съд отсъжда, че
However, on the basis of a letter of 22 August 2003, and thus subsequent to the contested decision, in which the Turkish authorities confirmed the conclusions set out in their letter of 8 March 1999, the Court of First Instance held that that
На следващо място Първоинстанционният съд разглежда втората част от второто правно основание, свързана с различни твърдения за неизпълнение на задължения от турските органи, които се основават главно на тезата, че турските органи действително са издали и заверили спорните сертификати.
Next, the Court of First Instance examined the second part of the second plea relating to various claims that there were deficiencies attributable to the Turkish authorities which are essentially based on the proposition that those authorities did in fact issue and endorse the certificates at issue.
В това отношение, след като в точки 150—152 от обжалваното съдебно решение приема, че от една страна, заключението за оригиналния или фалшифициран характер на издадените от турските органи документи е изключително от компетентността на тези органи и че от друга страна, последните заключват, че спорните сертификати са фалшифицирани, Първоинстанционният съд отхвърля довода на жалбоподателя, според който положените върху спорните сертификати печати и подписи доказват, че те най-вероятно са били издадени и заверени от турските органи.
In that regard, the Court of First Instance, after observing, in paragraphs 150 to 152 of the judgment under appeal that, firstly, it lay within the exclusive competence of the Turkish authorities to determine whether documents they had issued were original or forged and that, secondly, those authorities had concluded that the certificates at issue were forged, rejected the applicant’s argument that the impressions of the stamps and signatures applied to the certificates at issue demonstrate that they were in all likelihood issued and authenticated by the Turkish authorities.
На последно място Първоинстанционният съд отбелязва, че нито Споразумението за асоцииране, нито разпоредбите за неговото прилагане предвиждат изрично поддържането на регистри на издадените от турските органи сертификати.
Lastly, the Court of First Instance also observed that neither the Association Agreement nor the implementation provisions expressly provide that registers of certificates issued by the Turkish authorities are to be kept.
Все пак Първоинстанционният съд признава, че приложение II, точка II, параграф 12 от Решение № 1/96 предвижда в клетка 12 от сертификати A. TR.
The Court of First Instance did in fact acknowledge that paragraph 12 of Point II of Annex II to Decision No 1/96 requires the document number to be entered in Box 12 of A.TR.1 certificates and that Article 13 of that decision provides that, where a certificate is divided, Box 12 of the extract is to show, inter alia, the registration number of the initial certificate.
Той обаче приема, че това не означава, че става дума за истински сертификати, тъй като фалшификаторите биха имали интерес да използват за фалшифицираните сертификати регистрационен номер, съответстващ на редовен сертификат.
However, it considered that that did not mean that the certificates were authentic because forgers would have every interest in using on forged certificates a registration number which corresponded with a lawful certificate.
Що се отнася до третата част от второто правно основание, свързана с редица твърдения за неизпълнения на задължения от страна на Комисията, Първоинстанционният съд се основава на разследването, проведено от UCLAF в Турция, за да заключи, че Комисията действително е следяла за правилното прилагане на Споразумението за асоцииране.
As regards the third part of the second plea, relating to a raft of claims in respect of failings attributable to the European Commission, the Court of First Instance relied on investigations carried out by UCLAF in Turkey to come to the conclusion that the Commission had in fact ensured that the Association Agreement was properly implemented.
В точка 240 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд също така приема, че жалбоподателят не е могъл да докаже, че Комисията се е натъкнала на трудности в рамките на договорената с турските органи административна помощ, което би обосновало сезиране на Съвета за асоцииране или на Смесения комитет на Митническия съюз ЕО—Турция (наричан по-нататък „Смесения комитет“).
The Court of First Instance also stated, in paragraph 240 of the judgment under appeal, that the applicant had not been able to establish that the Commission had encountered difficulties concerning the administrative assistance agreed upon with the Turkish authorities which would have justified bringing the matter before the Association Council or the EC-Turkey Customs Union Joint Committee (‘the Joint Committee’).
След това Първоинстанционният съд постановява, че нито Споразумението за асоцииране, нито решенията на Съвета за асоцииране, нито приложимата общностна правна уредба предвиждат каквото и да било задължение за изпращане на образци от печати и подписи между договарящите страни, нито за предупреждаване на вносителите при съмнения относно действителността на митническите операции, извършени от последните в рамките на преференциален режим, нито за приемане от UCLAF на определен метод на разследване.
Thereafter, the Court of First Instance held that the Association Agreement, the decisions of the Association Council and the applicable Community legislation did not lay down any obligation for specimens of stamps and signatures to be sent from one Contracting Party to another, for importers to be warned of doubts as to the validity of customs transactions effected by those importers under the system of preferential treatment and for UCLAF to adopt a particular method of investigation.
Що се отнася до четвъртата част от второто правно основание, свързана с липсата на груба небрежност на жалбоподателя, Първоинстанционният съд я отхвърля като неотносима, след като отбелязва, че в частта от спорното решение, свързана с разглежданите сертификати, Комисията не се е произнесла по въпроса дали жалбоподателят е положил дължимата грижа или е допуснал небрежност.
As for the fourth part of the second plea, relating to the lack of obvious negligence on the part of the applicant, the Court of First Instance rejected it as being of no consequence after pointing out that the Commission did not, in the part of the contested decision dealing with the certificates at issue, express its view on the issue of the applicant’s due care or negligence.
Първоинстанционният съд отхвърля и третото правно основание, изведено от нарушение на член 220, параграф 2, буква б) от МКО, тъй като жалбоподателят не е доказал, че определени действия от страна на компетентните органи са допринесли за издаването или приемането на спорните сертификати, оказали се подправени.
The Court of First Instance also rejected the third plea, alleging infringement of Article 220(2)(b) of the CCC, given that the applicant had not been able to demonstrate that the acts of the competent authorities contributed to the issue or acceptance of the certificates at issue which had proved to be forged.
По исканията за процесуалноорганизационни действия и събиране на доказателства
Measures of organisation of procedure and measures of inquiry required
На последно място Първоинстанционният съд отхвърля приведените доказателства и поисканото от жалбоподателя събиране на доказателства, сред които, освен друго, е и искането да се прикани Комисията да представи всички документи, с които жалбоподателят счита, че не е могъл да се запознае при достъпа до административната преписка.
Lastly, the Court of First Instance rejected the evidence offered in support and the measures of inquiry sought by the applicant such as, inter alia, its request to call upon the Commission to produce all the documents which the applicant considers it was not able to consult when it was given access to the administrative file.
С жалбата си жалбоподателят моли Съда:
By its appeal the appellant claims that the Court should:
— да уважи направените в първоинстанционното производство искания; при условията на евентуалност да върне делото на Първоинстанционния съд за произнасяне по съществото на спора,
— allow the claims made at first instance, or in the alternative, refer the case back to the Court of First Instance for it to rule on the substance of the case;
— да уважи исканията за процесуалноорганизационни действия, формулирани от жалбоподателя в неговите писмени становища от 28 януари 2003 г., 4 август 2003 г. и 11 август 2003 г., както и
— allow the requests for measures of organisation of procedure made by the appellant in its written pleadings of 28 January 2003, 4 August 2003 and 11 August 2003, and
— да осъди ответника в първоинстанционното производство да заплати съдебните разноски.
— order the defendant at first instance to pay the costs.
— да уважи исканията на Комисията, направени в първоинстанционното производство, и
— uphold the form of order which the Commission sought at first instance; and
— да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски, включително направените в първоинстанционното производство.
— order the appellant to pay the costs, including the costs incurred at first instance.
На първо място той поддържа, че като установява разпределянето на правомощията между държавата на износа и държавата на вноса, Първоинстанцион-
First, it submits that the Court of First Instance made an error of law in determining the division of powers between the exporting country and the importing country in