natgillin/translations-raw huggingface dataset:
По отношение на десетия въпрос обаче е необходимо да се приеме за установено, че препращащата юрисдикция не предоставя никакви сведения за разпоредбите на общностното право, чието тълкуване иска, нито разяснение относно връзката, която установява между тези разпоредби и спора по главното производство или предмета на този спор.
It must be stated, however, that as regards its tenth question, the national court does not give any indication as to the Community provisions which it requires to be interpreted or any explanation of the link it establishes between those provisions and the dispute in the main proceedings or the subject-matter of that dispute.
Следва е да се напомни, на трето място, че необходимостта да се даде тълкуване на общностното право, което да е от полза за националния съд, изисква последният да определи фактическия и правен контекст, в който се вписват
Thirdly, the need to provide an interpretation of Community law which will be of use to the national court makes it necessary that the referring court should define the factual and legislative context of the questions it is asking or, at the very least,
Тези изисквания са особено важни в областта на конкуренцията, която се характеризира със сложни фактически и правни положения (посочените по-горе Решение по дело Telemarsicabruzzo и др., точка 7, Решение по дело Bettati, точка 68 и Решение по дело Albany International, точка 39).
Those requirements are of particular importance in the area of competition, which is characterised by complex factual and legal situations (see Telemarsicabruzzo and Others, paragraph 7; Bettati, paragraph 68; and Albany International, paragraph 39).
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 27 от своето заключение, в настоящото дело изглежда, че когато с втория си въпрос иска тълкуване на разпоредбите на Договора относно конкуренцията, препращащата юрисдикция по същество има предвид член 86, параграф 1 ЕО във връзка с член 82 ЕО.
In this case, as the Advocate General notes in point 27 of his Opinion, it seems that, by asking for an interpretation of the provisions of the Treaty on competition in its second question, the referring court has in mind, essentially, Article 86(1) EC, read in conjunction with Article 82 EC.
Актът за препращане обаче не съдържа никакви сведения по-специално за определянето на съответния пазар, за изчисляването на пазарните дялове на различните предприятия с дейност на посочения пазар и за предполагаемата злоупотреба с господстващо положение.
However, the decision making the reference does not contain any indication regarding, inter alia, the definition of the relevant market, the calculation of the market shares held by the various undertakings operating on that market, and the supposed abuse of a dominant position.
Следователно следва да се приеме, че доколкото засяга разпоредбите на Договора относно конкуренцията, вторият въпрос е недопустим (вж. в този смисъл Решение от 17 февруари 2005 г. по дело Viacom Outdoor, C-134/03, Recueil, стр. I-1167, точки 25—29).
Consequently, it must be held that, in so far as it relates to the Treaty provisions on competition, the second question is inadmissible (see, to that effect, Case C-134/03 Viacom Outdoor [2005] ECR I-1167, paragraphs 25 to 29).
По същите съображения следва да се приеме, че деветият въпрос е недопустим.
The ninth question must be regarded as being inadmissible on the same grounds.
На четвърто място, необходимо е да се провери дали в настоящото дело Съдът е компетентен да се произнесе по член 49 ЕО, доколкото няма съмнение, че всички обстоятелства по спора по главното производство се ограничават само до територията на една държавачленка.
Fourthly, it is necessary to determine whether the Court has jurisdiction in the present case to give a ruling on Article 49 EC, since it is common ground that all aspects of the main proceedings are confined within only one Member State.
І-9777, точка 29), което следва да се провери от препращащата юрисдикция.
The finding of a link with intra-Community trade will be presumed if the market in question has a certain crossborder interest (Case C-507/03 Commission v Ireland [2007] ECR I-9777, paragraph 29), which it is for the national court to determine.
При всички случаи на отнесения до Съда втори въпрос по настоящото дело следва да се отговори, доколкото той засяга член 49 ЕО.
In any event, it is necessary to answer the second question referred to the Court in this case since it relates to Article 49 EC.
Следователно Съдът е компетентен да се произнесе по тълкуването на член 49 ЕО.
Consequently, the Court has jurisdiction to give a ruling on the interpretation of Article 49 EC.
Ето защо вторият въпрос е допустим, що се отнася до член 49 ЕО.
The second question is therefore admissible in so far as it relates to Article 49 EC.
По втория, четвъртия и петия въпрос
The second, fourth and fifth questions
Целта на втория, четвъртия и петия въпрос по същество е да се установи дали в областта на телевизионното разпръскване разпоредбите на член 49 ЕО или на
The second, fourth and fifth questions all relate, essentially, to whether the provisions of Article 49 EC or the NCRF preclude, in television broadcasting matters, national
НОРР допускат национално законодателство, чието прилагане води до положение, в което оператор — титуляр на концесия, няма възможност да излъчва поради липса на разпределяне на радиочестоти за излъчване.
2008 — CASE C-380/05 legislation the application of which means that it is impossible for an operator holding rights to broadcast without the allocation of broadcasting radio frequencies.
Несъмнено в рамките на втория въпрос Съдът би могъл да отговори от гледна точка на член 49 ЕО само доколкото този въпрос се отнася до италианското законодателство, а именно член 3, параграф 7 от Закон № 249/1997, който предхожда приложимостта на НОРР, както следва от член 28, параграф 1 от Рамковата директива, член 18, параграф 1 от Директивата за разрешение и член 9 от Директивата за конкуренцията.
It is true that, in respect of the second question, the Court can answer from the point of view of Article 49 EC only in so far as that question relates to Italian legislation, namely Article 3(7) of Law No 249/1997, which pre-dates the application of the NCRF, as is clear from Article 28(1) of the Framework Directive, Article 18(1) of the Authorisation Directive and Article 9 of the Competition Directive.
По същия начин четвъртият и петият въпрос се отнасят само до НОРР, доколкото засягат националното законодателство след датата на прилагане на НОРР, а именно разпоредбите на Закон № 112/2004.
Likewise, the fourth and fifth questions refer only to the NCRF, since they concern national legislation subsequent to the date of application of the NCRF, namely the provisions of Law No 112/2004.
Все пак, от една страна, вторият въпрос се отнася и до италианското законодателство след приложимостта на НОРР, а именно до член 1 от Декретзакон № 352/2003.
First, however, the second question also relates to Italian legislation subsequent to the applicability of the NCRF, namely Article 1 of Decree-Law No 352/2003.
От друга страна, както отбелязва Комисията в становището си пред Съда, НОРР прилага разпоредбите на Договора, и по-специално тези относно свободното предоставяне на услуги, в областта на електронните съобщителни мрежи и услуги, както са определени в член 2, букви а) и в) от Рамковата директива, в член 2, параграф 1 от Директивата за разрешение и в член 1, точки 1 и 3 от Директивата за конкуренцията.
Secondly, as pointed out by the Commission in its observations to the Court, the NCRF implemented provisions of the Treaty, in particular those on freedom to provide services, in the area of electronic communications networks and services, as defined in Articles 2(a) and (c) of the Framework Directive, Article 2(1) of the Authorisation Directive and points 1 and 3 of Article 1 of the Competition Directive.
Вторият, четвъртият и петият въпрос следователно трябва да се разглеждат заедно, като се уточни, че отнасящите се до НОРР елементи на отговора са релевантни само считано от приложимостта ѝ, както е посочена в член 28, параграф 1 от Рамковата директива, член 18, параграф 1 от Директивата за разрешение и член 9 от Директивата за конкуренцията.
The second, fourth and fifth questions must therefore be dealt with together, since the answers relating to the NCRF are relevant only from its date of application, as set out in Article 28(1) of the Framework Directive, Article 18(1) of the Authorisation Directive and Article 9 of the Competition Directive.
С оглед на предоставянето на полезен за препращащата юрисдикция отговор на тези въпроси, необходимо е да се напомни, че Договорът не изисква пълна забрана на националните монополи от търговски характер, а предвижда да бъдат приведени в съответствие така, че да се гарантира, че няма да съществува дискриминация между гражданите на държавитечленки по отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват (Решение от 23 октомври 1997 г. по дело Franzén, C-189/95, Recueil, стр. I-5909, точка 38 и цитираната съдебна практика).
In order to provide an answer which is of use to the national court, it should be recalled that the Treaty does not require national monopolies having a commercial character to be abolished completely, but requires them to be adjusted in such a way as to ensure that no discrimination regarding the conditions under which goods are procured and marketed exists between nationals of Member States (Case C-189/95 Franzén [1997] ECR I-5909, paragraph 38 and the caselaw cited).
В областта на електронните съобщителни мрежи и услуги тези принципи са приложени от НОРР.
In the area of electronic communications networks and services, those principles were implemented by the NCRF.
Член 8 от Рамковата директива всъщност възлага на държавитечленки задължението да гарантират, че националните регулаторни органи предприемат всички разумни мерки, насочени към насърчаване на конкуренцията при доставката на електронни съобщителни услуги, като гарантират, че няма да се допуска нарушаване или ограничаване на конкуренцията в сектора на електронните съобщения и като отстраняват останалите препятствия пред предоставянето на посочените услуги на европейско равнище.
Article 8 of the Framework Directive places on the Member States the obligation to ensure that the national regulatory authorities take all reasonable measures aimed at promoting competition in the provision of electronic communications services, ensuring that there is no distortion or restriction of competition in the electronic communications sector and removing remaining obstacles to the provision of those services at European level.
По същия начин член 2, параграф 2 от Директивата за конкуренцията възлага на държавитечленки да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират правото на всяко предприятие да предоставя електронни съобщителни услуги или да изгражда, разширява или експлоатира електронни съобщителни мрежи.
Likewise, Article 2(2) of the Competition Directive requires the Member States to take all measures necessary to ensure that any undertaking is entitled to provide electronic communications services or to establish, extend or provide electronic communications networks.
Член 3, параграф 1 от Директивата за разрешение освен това възлага на държавитечленки да гарантират свободата на предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги и им забранява да възпрепятстват предприятията да предоставят същите тези мрежи или услуги, освен когато това е необходимо поради основанията, посочени в член 46, параграф 1 ЕО.
Article 3(1) of the Authorisation Directive also enjoins the Member States to ensure the freedom to provide electronic communications networks and services and prohibits them from preventing an undertaking from providing those networks or services, except where this is necessary for the reasons set out in Article 46(1) EC.
За тази цел член 3, параграф 2 от Директивата за разрешение уточнява, че предоставянето на електронни съобщителни мрежи или предоставянето на електронни съобщителни услуги може да бъде обект само на общо разрешение.
For that purpose, Article 3(2) of the Authorisation Directive states that the provision of electronic communications networks or electronic communications services may be subject only to a general authorisation.
По този въпрос е важно да се уточни, че в областта на радиотелевизионното излъчване свободното предоставяне на услуги, както е закрепено в член 49 ЕО и приложено в тази област от НОРР, изисква не само предоставянето на разрешения за излъчване, но и отпускането на радиочестоти за излъчване.
On that point, it must be stated that, in the area of television broadcasting, freedom to provide services, as enshrined in Article 49 EC and implemented in this area by the NCRF, requires not only the grant of broadcasting authorisations, but also the grant of broadcasting radio frequencies.
Всъщност един оператор не би могъл ефективно да упражнява правата си по общностното право относно достъпа до пазара на телевизионно разпръскване при липсата на радиочестоти за излъчване.
An operator cannot exercise effectively the rights which it derives from Community law in terms of access to the television broadcasting market without broadcasting radio frequencies.
За тази цел член 9, параграф 1 от Рамковата директива предвижда, че „[д]ържавитечленки гарантират ефективното управление на радиочестотите за електронни съобщителни услуги на тяхна територия“.
To that end, Article 9(1) of the Framework Directive provides that the ‘Member States shall ensure the effective management of radio frequencies for electronic communication services in their territory’.
По същия начин член 5, параграф 1 от Директивата за разрешение уточнява, че по възможност, и по-специално когато рискът от вредна интерференция е пренебрежимо малък, държавитечленки не обвързват ползването на радиочестотите с предоставянето на индивидуални права за ползване, а включват условията за ползване на радиочестотите в общото разрешение.
Similarly, Article 5(1) of the Authorisation Directive states that, where possible, Member States may not, in particular where the risk of harmful interference is negligible, make the use of radio frequencies subject to the grant of individual rights of use but are to include the conditions for usage of such radio frequencies in the general authorisation.
Освен това член 4, точка 1 от Директивата за конкуренцията забранява на държавитечленки да предоставят изключителни или специални права за ползване на радиочестоти за доставка на електронни съобщителни услуги.
Moreover, point 1 of Article 4 of the Competition Directive prohibits the Member States from granting exclusive or special rights of use of radio frequencies for the provision of electronic communications services.
В настоящото дело препращащата юрисдикция пита Съда за използваните критерии за отпускането на радиочестоти с оглед извършването на дейност на пазара на излъчванията на телевизионни програми в аналогов режим.
In the present case, the national court questions the Court on the criteria applied for the grant of radio frequencies for the purpose of operating on the analogue television broadcasting market.
Всъщност, от една страна, препращащата юрисдикция не пита Съда за използваните на основание на Закон № 249/1997 критерии за предоставяне на права за извършване на дейност на пазара на излъчванията на телевизионни програми в аналогов режим.
The national court is not questioning the Court on the criteria which have been applied, pursuant to Law No 249/1997, for the grant of rights to operate on the analogue television broadcasting market.
Тъй като успява да получи концесия на основание на тези критерии, Centro Europa 7 също не оспорва посочените критерии нито пред препращащата юрисдикция, нито в становището, което представя пред Съда.
Nor are those criteria disputed by Centro Europa 7, either before the national court or in the observations it has submitted to the Court, since Centro Europa 7 was granted rights in accordance with those criteria.
При това положение не следва Съдът да се произнася по тези критерии.
There is therefore no need for the Court to give a ruling on those criteria.
Препращащата юрисдикция храни съмнения относно съответствието на Закон № 249/1997 с общностното право само доколкото член 3, параграф 7 от него въвежда преходен режим в полза на съществуващите канали, който има за последица възпрепятстването на разглеждания достъп до пазара за лишените от радиочестоти оператори като Centro Europa 7.
The national court has doubts as to the compatibility of Law No 249/1997 with Community law only in so far as Article 3(7) of that Law set up transitional arrangements in favour of the incumbent networks, which had the effect of preventing operators without radio frequencies, such as Centro Europa 7, from accessing the market in question.
От друга страна, препращащата юрисдикция пита Съда за използваните на основание на Закон № 112/2004 критерии за предоставянето на правата за извършване на дейност на пазара на излъчванията на телевизионни програми в цифров и в аналогов режим само доколкото тези критерии укрепват въведения в полза на съществуващите канали преходен режим в член 1 от Декретзакон № 352/2003, който има за последица да не се допуска на операторите, които все пак са снабдени с предоставени на основание на Закон № 249/1997 концесии, да се отпускат радиочестоти с цел извършването на дейност на пазара на излъчванията на телевизионни програми в аналогов режим.
The national court is also questioning the Court on the criteria applied, pursuant to Law No 112/2004, for granting rights to operate on the digital and analogue television broadcasting market, only in so far as those criteria consolidated the transitional arrangements structured in favour of the existing networks in Article 1 of Decree-Law No 352/2003, which had the effect of precluding the grant to operators of radio frequencies for the purpose of operating on the analogue television broadcasting market, even though they had been granted rights under Law No 249/1997.
В това отношение следва да се отбележи, че последователното прилагане на въведените в полза на съществуващите канали преходни режими в член 3, параграф 7 от Закон № 249/1997 и в член 1 от Декретзакон № 352/2003 има за последица възпрепятстването на разглеждания достъп до пазара за лишените от радиочестоти за излъчване оператори.
In that regard, the successive application of the transitional arrangements structured in favour of the incumbent networks in Article 3(7) of Law No 249/1997 and Article 1 of Decree-Law No 352/2003 had the effect of preventing operators without broadcasting radio frequencies from accessing the market in question.
Уместно е също да се приеме, че като създава общо разрешение за извършване на дейност на пазара на услугите по разпръскване единствено в полза на съществуващите канали, член 23, параграф 5 от Закон № 112/2004 укрепва установения в предходната точка ограничителен ефект.
The view must also be taken that, by issuing a general authorisation to operate on the broadcasting services market only to the incumbent networks, Article 23(5) of Law No 112/2004 consolidated the restrictive effect confirmed in the preceding paragraph.
Всъщност, от една страна, като ограничават фактически броя на операторите, които могат да излъчват на разглеждания пазар, тези мерки са и/или могат да бъдат годни да възпрепятстват предоставянето на услуги в областта на телевизионното разпръскване.
First, by limiting de facto the number of operators able to broadcast on the market in question, those measures are and/or were likely to hinder the provision of services in the area of television broadcasting.
От друга страна, тези мерки имат и/или са имали за последица замразяването на структурите на националния пазар и защитата на позицията на вече действащите на посочения пазар национални оператори.
Secondly, those measures have and/or have had the effect of freezing the structures on the national market and protecting the position of the operators already active on that market.
Следователно член 49 ЕО и, считано от момента на тяхната приложимост, член 9, параграф 1 от Рамковата директива, член 5, параграф 1 от Директивата за разрешение и член 4, точка 1 от Директивата за конкуренцията не допускат подобни мерки, освен ако не са обосновани.
Consequently, Article 49 EC and, from the date on which they became applicable, Article 9(1) of the Framework Directive, Article 5(1) of the Authorisation Directive and point 1 of Article 4 of the Competition Directive preclude such measures unless they are justified.
В това отношение е уместно да се напомни, че от практиката на Съда е видно, че режим на лицензиране, който ограничава броя на операторите на националната територия, може да бъде обоснован с цели от общ интерес (вж. в този смисъл Решение по дело Placanica и др., посочено по-горе, точка 53), стига произтичащите от това ограничения да са подходящи и да не надхвърлят необходимото за постигането на посочените цели.
In that respect, it is clear from the caselaw of the Court that a licensing system which restricts the number of operators in the national territory is capable of being justified by general-interest objectives (see, to that effect, Placanica and Others, paragraph 53), on condition that the restrictions resulting from them are appropriate and do not go beyond what is necessary to attain those objectives.
Така НОРР изрично позволява на държавитечленки на основание на член 1, параграф 3 от Рамковата директива при спазване на общностното право да приемат или оставят в сила разпоредби, преследващи цели от общ интерес, по-специално що се отнася до аудиовизуалната политика.
Thus, the NCRF expressly allows the Member States, under Article 1(3) of the Framework Directive, to adopt or maintain, in compliance with Community law, provisions pursuing general-interest objectives, in particular relating to audiovisual policy.
По същия начин, член 5, параграф 2, първа алинея от Директивата за разрешение позволява на държавитечленки да пристъпват към предоставяне на права за ползване на радиочестоти на индивидуална основа с оглед спазването на напомнената в Рамковата директива цел за ефективно използване на радиочестотите.
Likewise, the first subparagraph of Article 5(2) of the Authorisation Directive allows the Member States to grant rights to the use of radio frequencies on an individual basis with a view to complying with the objective of the efficient use of radio frequencies, as referred to by the Framework Directive.
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точки 34 и 37 от своето заключение, за да бъде обоснован, подобен режим, който по принцип накърнява член 49 ЕО и НОРР, трябва не само да се подчинява на цели от общ интерес, но
However, as the Advocate General stated in points 34 and 37 of his Opinion, in order for such arrangements, which generally adversely affect Article 49 EC and the NCRF, to be justified they must not only comply with general-interest objectives but also
Така член 9, параграф 1 от Рамковата директива предвижда, че държавитечленки гарантират, че разпределянето и предоставянето на такива радиочестоти от националните регулаторни органи се основава на обективни, прозрачни, недискриминационни и пропорционални критерии.
Accordingly, Article 9(1) of the Framework Directive provides that the Member States are to ensure that the allocation and assignment of radio frequencies by the national regulatory authorities are based on objective, transparent, nondiscriminatory and proportionate criteria.
Освен това съгласно член 5, параграф 2, втора алинея от Директивата за разрешение при необходимост от предоставяне на индивидуални права за ползване на радиочестоти тези права се дават „чрез открити и прозрачни процедури, които не допускат дискриминация“.
Furthermore, where it is necessary to grant individual rights to the use of radio frequencies, those rights must be granted, under the second subparagraph of Article 5(2) of the Authorisation Directive, ‘through open, transparent and nondiscriminatory procedures’.