natgillin/translations-raw huggingface dataset:
В Решение по дело Chacón Navas, посочено по-горе, Съдът е определил понятието за увреждане и в точки 51 и 52 от споменатото решение той е приел, че по отношение на уволненията, съдържащата се в член 2, параграф 1 и член 3, параграф 1, буква в) от Директива 2000/78 забрана за дискриминация, основана на увреждане, не допуска уволнение, основано на увреждане, което предвид задължението за осигуряване на подходяща работна среда за лицата с увреждания не се обосновава от факта, че заинтересованото лице не е във възможност, състояние или наличие да изпълнява основните задължения на своята длъжност.
The Court defined the concept of ‘disability’ in its judgment in Chacón Navas and, in paragraphs 51 and 52 of that judgment, it found that the prohibition, as regards dismissal, of discrimination on grounds of disability contained in Articles 2(1) and 3(1)(c) of Directive 2000/78 precludes dismissal on grounds of disability which, in the light of the obligation to provide reasonable accommodation for people with disabilities, is not justified by the fact that the person concerned is not competent, capable and available to perform the essential functions of his post.
От подобно тълкуване обаче не следва, че определеният в член 2, параграф 1 от същата директива принцип на равно третиране и предвидената в параграф 2, буква a) от същия член забрана за пряка дискриминация не могат да се прилагат към положение като това, което е предмет на спора по главното производство, когато неблагоприятното третиране, което служителят твърди, че е претърпял, се основава на увреждане, от което е засегнато негово дете, за което той полага най-необходимите с оглед на състоянието му грижи.
However, it does not follow from this interpretation that the principle of equal treatment defined in Article 2(1) of that directive and the prohibition of direct discrimination laid down by Article 2(2)(a) cannot apply to a situation such as that in the present case, where the less favourable treatment which an employee claims to have suffered is on grounds of the disability of his child, for whom he is the primary provider of the care required by virtue of the child’s condition.
Всъщност, макар в точка 56 от Решение по дело Chacón Navas, посочено по-горе, Съдът да е уточнил, че приложното поле на Директива 2000/78 не би могло, предвид текста на член 13 ЕО, да се разпростира отвъд дискриминацията, основана на признаците, изчерпателно изброени в член 1 от нея, така че лице, уволнено от работодателя си единствено поради заболяване, не попада в регламентираната от Директива 2000/78 обща рамка, той все пак не е постановил, че с оглед на тези съображения принципът на равно третиране и обхватът ratione personae на директивата трябва да се тълкуват ограничително.
Although the Court explained in paragraph 56 of the judgment in Chacón Navas that, in view of the wording of Article 13 EC, the scope of Directive 2000/78 cannot be extended beyond the discrimination based on the grounds listed exhaustively in Article 1 of the directive, with the result that a person who has been dismissed by his employer solely on account of sickness cannot fall within the scope of the general framework established by Directive 2000/78, it nevertheless did not hold that the principle of equal treatment and the scope ratione personae of that directive must be interpreted strictly with regard to those grounds.
Що се отнася до преследваните от Директива 2000/78 цели, както е видно от точки 34 и 38 от настоящото решение, последната е насочена към регламентиране на обща рамка за борба срещу дискриминацията в областта на заетостта и професиите, основана на един от признаците, предвидени в член 1 от тази директива, сред които фигурира по-специално увреждането, като с това цели прилагането в държавитечленки на принципа на равно третиране. От
So far as the objectives of Directive 2000/78 are concerned, as is apparent from paragraphs 34 and 38 of the present judgment, the directive seeks to lay down, as regards employment and occupation, a general framework for combating discrimination on one of the grounds referred to in Article 1 — including, in particular, disability — with a view to putting into effect in the Member States the principle of equal treatment. It follows from recital 37 in the preamble to the directive that it also has the
Както изтъкват г-жа Coleman, литовското и шведското правителство, а също и Комисията, споменатите цели, както и полезното действие на Директива 2000/78, не биха били възможни, ако служител в положение като това на ищцата по главното производство не може да се основе на забраната за пряка дискриминация, предвидена в член 2, параграф 2, буква a) от тази директива, когато е доказано, че той е бил третиран по-малко благоприятно, отколкото друг служител е, бил е или би бил третиран в сходно положение, поради увреждане на негово дете, като това е така дори когато самият този служител няма увреждания.
As Ms Coleman, the Lithuanian and Swedish Governments and the Commission maintain, those objectives, and the effectiveness of Directive 2000/78, would be undermined if an employee in the claimant’s situation cannot rely on the prohibition of direct discrimination laid down by Article 2(2)(a) of that directive where it has been established that he has been treated less favourably than another employee is, has been or would be treated in a comparable situation, on the grounds of his child’s disability, and this is the case even though that employee is not himself disabled.
В това отношение от съображение 11 на посочената директива следва, че общностният законодател също е преценил, че дискриминацията, която се основава на религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална ориентация, може да възпрепятства постигането целите на Договора за ЕО, по-спе -циално що се отнася до заетостта.
In that regard, it follows from recital 11 in the preamble to the directive that the Community legislature also took the view that discrimination based on religion or belief, disability, age or sexual orientation may undermine the achievement of the objectives of the Treaty, in particular, as regards employment.
Дори обаче в положение като това, което е предмет на спора по главното производство, самото лице, което е било подложено на пряка дискриминация, основана на увреждане, да няма увреждания, това не променя факта, че според г-жа Coleman именно увреждането представлява причина за по-малко благоприятното третиране, на което тя твърди, че е станала жертва.
Although, in a situation such as that in the present case, the person who is subject to direct discrimination on grounds of disability is not herself disabled, the fact remains that it is the disability which, according to Ms Coleman, is the ground for the less favourable treatment which she claims to have suffered.
Както следва от точка 38 на настоящото решение, Директива 2000/78, която цели в областта на заетостта и професиите да се бори срещу всички форми на дискриминация, основани на увреждане, се прилага не към определена категория лица, а в зависимост от признаците, посочени в нейния член 1.
As is apparent from paragraph 38 of this judgment, Directive 2000/78, which seeks to combat all forms of discrimination on grounds of disability in the field of employment and occupation, applies not to a particular category of person but by reference to the grounds mentioned in Article 1.
Щом като е доказано, че служител в положение като това, което е предмет на спора по главното производство, е жертва на пряка дискриминация, основана на увреждане, тълкуване на Директива 2000/78, което ограничава прилагането на последната единствено до самите лица с увреждания, би могло да я лиши от значителна част от полезното ѝ действие и да намали защитата, която е предвидена да гарантира.
Where it is established that an employee in a situation such as that in the present case suffers direct discrimination on grounds of disability, an interpretation of Directive 2000/78 limiting its application only to people who are themselves disabled is liable to deprive that directive of an important element of its effectiveness and to reduce the protection which it is intended to guarantee.
Що се отнася до доказателствената тежест в положение като това, което е предмет на спора по главното производство, на първо място следва да се напомни, че съгласно член 10, параграф 1 от Директива 2000/78 държавитечленки предприемат необходимите мерки в съответствие с техните национални правни системи, за да гарантират, че когато лица — които считат себе си за засегнати поради неприлагането спрямо тях на принципа на равно третиране — представят пред съда или друга компетентна власт факти, от които може да бъде заключено, че е налице пряка или непряка дискриминация, ответникът следва да докаже, че няма нарушение на този принцип.
As to the burden of proof which applies in a situation such as that in the present case, it should be observed that, under Article 10(1) of Directive 2000/78, Member States are required to take such measures as are necessary, in accordance with their national judicial systems, to ensure that, when persons who consider themselves wronged because the principle of equal treatment has not been applied to them establish, before a court or other competent authority, facts from which it may be presumed that there has been direct or indirect discrimination, it is for the respondent to prove that there has been no breach of that principle.
Съгласно параграф 2 от същия член параграф 1 от него не възпрепятства приемането от държавитечленки на правила относно тежестта на доказване, които са по-благоприятни за ищците.
According to Article 10(2), Article 10(1) does not prevent Member States from introducing rules on the burden of proof which are more favourable to plaintiffs.
Следователно съгласно член 10, параграф 1 от Директива 2000/78 в делото по главното производство г-жа Coleman трябва да докаже пред препращащата юрисдикция фактите, които позволяват да се предположи, че е налице основана на увреждане пряка дискриминация, която директивата забранява.
In the case before the referring tribunal, it is therefore for Ms Coleman, in accordance with Article 10(1) of Directive 2000/78, to establish, before that tribunal, facts from which it may be presumed that there has been direct discrimination on grounds of disability contrary to the directive.
Съгласно посочената разпоредба от Директива 2000/78 и съгласно съображение 31 от същата правилата за тежестта на доказване следва да бъдат адаптирани, когато е налице prima facie дискриминация.
In accordance with Article 10(1) of Directive 2000/78 and recital 31 in the preamble thereto, the rules on the burden of proof must be adapted when there is a prima facie case of discrimination.
В случай че г-жа Coleman представи доказателства, от които може да се заключи, че е налице пряка дискриминация, то тогава ефективното прилагане на принципа на равно третиране изисква тежестта на доказване да лежи върху ответниците по главното производство, които трябва да докажат, че не е имало нарушение на посочения принцип.
In the event that Ms Coleman establishes facts from which it may be presumed that there has been direct discrimination, the effective application of the principle of equal treatment then requires that the burden of proof should fall on the respondents, who must prove that there has been no breach of that principle.
В този контекст споменатите ответници биха могли да оспорят наличието на подобно нарушение, като докажат чрез всякакви правни средства, по-специал- но, че третирането, на което служителят е бил подложен, е обосновано от обективни фактори, които не са свързани с каквато и да е форма на дискриминация, основана както на увреждане, така и на каквато и да е връзка на този служител с лице с увреждания.
In that context, the respondents could contest the existence of such a breach by establishing by any legally permissible means, in particular, that the employee’s treatment was justified by objective factors unrelated to any discrimination on grounds of disability and to any association which that employee has with a disabled person.
С оглед на гореизложените съображения на първата част от първия въпрос, както и на втория и на третия въпрос, следва да се отговори, че Директива 2000/78, и по—специално членове 1 и 2, параграфи 1 и 2, буква a) от нея, трябва
In the light of the foregoing considerations, the answer to the first part of Question 1 and to Questions 2 and 3 must be that Directive 2000/78, and, in particular, Articles 1 and 2(1) and (2)(a) thereof, must be interpreted as meaning that the prohibition of
Когато работодател третира служител без увреждания по-малко благоприятно, отколкото е, бил е, или би бил третиран друг служител в сходно положение, и е доказано, че неблагоприятното третиране, на което е жертва този служител, се основава на увреждане на негово дете, за което той полага основната част от грижите, от които то се нуждае, подобно третиране противоречи на забраната за пряка дискриминация, съдържаща се в споменатия член 2, параграф 2, буква a).
Where an employer treats an employee who is not himself disabled less favourably than another employee is, has been or would be treated in a comparable situation, and it is established that the less favourable treatment of that employee is based on the disability of his child, whose care is provided primarily by that employee, such treatment is contrary to the prohibition of direct discrimination laid down by Article 2(2)(a).
По втората част от първия въпрос, както и по четвъртия въпрос
The second part of Question 1, and Question 4
С тези въпроси, които следва да се разгледат заедно, препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 2000/78, и по-спе -циално член 1 и член 2, параграфи 1 и 3 от нея, трябва да се тълкуват в смисъл, че забраняват тормоза, свързан с увреждане, единствено спрямо самия служител с увреждания, или забраната за тормоз се прилага също към служител, който няма увреждания, но както в делото по главното производство е жертва на нежелано поведение, което представлява тормоз, свързан с увреждането, от което е засегнато негово дете, за което самият той полага най-необходимите с оглед на състоянието му грижи.
By these questions, which should be examined together, the referring tribunal asks, in essence, whether Directive 2000/78, and, in particular, Articles 1 and 2(1) and (3) thereof, must be interpreted as prohibiting harassment related to disability only in respect of an employee who is himself disabled, or whether the prohibition of harassment applies equally to an employee who is not himself disabled but who, as in the present case, is the victim of unwanted conduct amounting to harassment related to the disability of his child, for whom he is the primary provider of the care required by virtue of the child’s condition.
Тъй като тормозът по силата на член 2, параграф 3 от Директива 2000/78 се приема като форма на дискриминация по смисъла на параграф 1 от същия този член, следва да се отбележи, че по същите причини като изложените в точки 34—51 от настоящото решение тази директива, и по-специално член 1 и член 2, параграфи 1 и 3 от нея, трябва да се тълкуват в смисъл, че не се ограничават до забраната на тормоз спрямо самите лица с увреждания.
Since, under Article 2(3) of Directive 2000/78, harassment is deemed to be a form of discrimination within the meaning of Article 2(1), it must be held that, for the same reasons as those set out in paragraphs 34 to 51 of this judgment, that directive, and, in particular, Articles 1 and 2(1) and (3) thereof, must be interpreted as not being limited to the prohibition of harassment of people who are themselves disabled.
Когато е доказано, че нежеланото поведение, представляващо тормоз, претърпян от служител, който няма увреждания, е свързано с увреждане на негово дете, за което той полага основната част от грижите, от които то се нуждае, подобно поведение противоречи на утвърдения от Директива 2000/78 принцип на равно третиране, и по-специално на забраната за тормоз, съдържаща се в член 2, параграф 3 от нея.
Where it is established that the unwanted conduct amounting to harassment which is suffered by an employee who is not himself disabled is related to the disability of his child, whose care is provided primarily by that employee, such conduct is contrary to the principle of equal treatment enshrined in Directive 2000/78 and, in particular, to the prohibition of harassment laid down by Article 2(3) thereof.
В това отношение трябва обаче да се напомни, както е посочено в самия член 2, параграф 3 от споменатата директива, че понятието за тормоз може да бъде определено в съответствие с националните закони и практика на държавите-членки.
In that regard, it must nevertheless be borne in mind that, according to the actual wording of Article 2(3) of the directive, the concept of harassment may be defined in accordance with the national laws and practice of the Member States.
Що се отнася до тежестта на доказване, приложима към положение като това, което е предмет на спора по главното производство, следва да се отбележи, че тъй като тормозът се разглежда като форма на дискриминация по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 2000/78, към него се прилагат същите правила, като представените в точки 52—55 от настоящото решение.
With regard to the burden of proof which applies in situations such as that in the main proceedings, it must be observed that, since harassment is deemed to be a form of discrimination within the meaning of Article 2(1) of Directive 2000/78, the same rules apply to harassment as those set out in paragraphs 52 to 55 of this judgment.
Следователно както произтича от точка 54 от настоящото решение, съгласно член 10, параграф 1 от Директива 2000/78 и съгласно съображение 31 от нея правилата за тежестта на доказване следва да бъдат адаптирани, когато е налице prima facie дискриминация.
Consequently, as is apparent from paragraph 54 of this judgment, in accordance with Article 10(1) of Directive 2000/78 and recital 31 in the preamble thereto, the rules on the burden of proof must be adapted when there is a prima facie case of discrimination.
В случай че г-жа Coleman представи доказателства, от които може да се заключи, че е налице тормоз, ефективното прилагане на принципа на равно третиране изисква тежестта на доказване да лежи върху ответниците по главното производство, които трябва да докажат, че при конкретните обстоятелства не е имало тормоз.
In the event that Ms Coleman establishes facts from which it may be presumed that there has been harassment, the effective application of the principle of equal treatment then requires that the burden of proof should fall on the respondents, who must prove that there has been no harassment in the circumstances of the present case.
С оглед на гореизложените обстоятелства, на втората част от първия въпрос, както и на четвъртия въпрос следва да се отговори, че Директива 2000/78, и по-специално член 1 и член 2, параграфи 1 и 3 от нея, трябва да се тълкуват в смисъл, че предвидената от тях забрана за тормоз не се ограничава единствено до самите лица с увреждания.
In the light of the foregoing considerations, the answer to the second part of Question 1 and to Question 4 must be that Directive 2000/78, and, in particular, Ar -ticles 1 and 2(1) and (3) thereof, must be interpreted as meaning that the prohibition of harassment laid down by those provisions is not limited only to people who are themselves disabled.
Когато е доказано, че нежеланото поведение, представляващо тормоз, на който е жертва служител без увреждания, е свързано с увреждане на негово дете, за което той полага основната част от грижите, от които то се нуждае, подобно поведение противоречи на забраната за тормоз, съдържаща се в споменатия член 2, параграф 3.
Where it is established that the unwanted conduct amounting to harassment which is suffered by an employee who is not himself disabled is related to the disability of his child, whose care is provided primarily by that employee, such conduct is contrary to the prohibition of harassment laid down by Article 2(3).
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)
(Reference for a preliminary ruling from the Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)
„Членове 43 ЕО, 49 ЕО и 86 ЕО — Концесия за обществена услуга, свързана с разпределение на газ — Директива 2003/55 — Предсрочно прекратяване в края на преходен период — Принципи на защита на оправданите правни очаквания и на правната сигурност“
(Articles 43 EC, 49 EC and 86 EC — Concession for a public gas-distribution service — Directive 2003/55 — Early cessation at the end of a transitional period — Principles of the protection of legitimate expectations and legal certainty)
Заключение на генералния адвокат г-н M. Poiares Maduro, представено на 24 април 2008 г. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Poiares Maduro delivered on 24 April 2008 . . . Judgment of the Court (Second Chamber), 17 July 2008 . . . . . . . . . . .
Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници (член 234 ЕО)
Preliminary rulings — Jurisdiction of the Court — Limits (Art. 234 EC)
Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници — Компетентност на националния съд
Preliminary rulings — Jurisdiction of the Court — Limits — Jurisdiction of the national court
Сближаване на законодателствата — Мерки за сближаване — Общи правила за вътрешния пазар на природен газ — Директива 2003/55
Approximation of laws — Directives concerning approximation of law — Common rules for the internal market in natural gas — Directive 2003/55
(член 23, параграф 1 от Директива 2003/55 на Европейския парламент и на Съвета)
(European Parliament and Council Directive 2003/55, Art. 23(1))
Свободно движение на хора — Свобода на установяване — Свободно предоставяне на услуги — Концесия за обществена услуга, предоставена без провеждане на процедура за предоставяне на концесия
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Freedom to provide ser -vices — Public service concession granted without a competitive tendering procedure
(член 43 ЕО, член 49 ЕО и член 86, параграф 1 ЕО)
(Arts 43 EC, 49 EC and 86(1) EC)
В рамките на производство по член 234 ЕО Съдът не е компетентен да се произнесе по съвместимостта на национална мярка с общностното право.
In the context of proceedings brought under Article 234 EC, the Court does not have jurisdiction to rule on the compatibility of a national measure with Community law.
С оглед на изложените от националния съд данни Съдът може обаче да извлече от съдържанието на поставените от него въпроси елементите, които се отнасят до тълкуването на общностното право, за да може да разреши правния проблем, с който е сезиран.
The Court may, however, extract from the wording of the questions formulated by the national court, and having regard to the facts stated by the latter, those elements which concern the interpretation of Community law for the purpose of enabling the national court to resolve the legal problems before it.
В рамките на въведеното с член 234 ЕО производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени предвид особеностите на делото както необходимостта от преюдициално решение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда.
In the context of the cooperation between the Court of Justice and the national courts under Article 234 EC, it is solely for the national court, before which the dispute has been brought and which must assume responsibility for the subsequent judicial decision, to determine, in the light of the particular circumstances of the case, both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court.
Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на общностното право, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе.
Consequently, where the questions submitted for a preliminary ruling concern the interpretation of Community law, the Court is, in principle, bound to give a ruling.