natgillin/translations-raw huggingface dataset:
„1) Липсата на уведомление по член 31, параграф 2 от Рамковото решение […] от страна на държава-членка, в случая [Кралство] Испания, за намерението ѝ да продължи да прилага двустранни или многостранни споразумения води ли поради употребата на думата „замества“ в член 31 от това рамково решение до невъзможност тази държавачленка да използва в отношенията си с друга държава-членка, в конкретния случай [Френската република], която е направила декларация по член 32 от Рамковото решение, процедури, различни от тази на европейската заповед за арест?
‘(1) Does the failure of a Member State (in this case [the Kingdom of] Spain) to notify under Article 31(2) of the Framework Decision … its intention to continue to apply bilateral or multilateral agreements preclude, by reason of the word “replace” in Article 31 of that Framework Decision, that Member State from using with another Member State (in this case [the French Republic]), which has made a statement under Article 32 of the Framework Decision, procedures other than that of the European arrest warrant?
При отрицателен отговор на предходния въпрос се отправя молба за отговор на следния въпрос:
If the answer to the above question is in the negative, an answer to the following question is requested:
(2) Направените от изпълняващата държава резерви позволяват ли на тази държава прилагането [на Конвенцията от 1996 г.], която е приета преди 1 януари 2004 г., но е влязла в сила в тази изпълняваща държава след посочената в член 32 от Рамковото решение дата 1 януари 2004 г.?“
(2) Do the provisos made by the executing Member State permit that State to apply [the 1996] Convention … which was thus prior to 1 January 2004, but entered into force in that executing State after that date of 1 January 2004 referred to in Article 32 of the Framework Decision?’
С писмо от 3 юли 2008 г., постъпило в секретариата на Съда в същия ден, Сhambre de l’instruction на Сour d’appel de Montpellier иска преюдициалното запитване да се разгледа по реда на спешното производство, предвидено в член 104б от Процедурния правилник.
By letter of 3 July 2008, lodged at the Court Registry on the same day, the Chambre de l’instruction of the Cour d’appel de Montpellier asked for the reference for a preliminary ruling to be dealt with under an urgent procedure pursuant to Article 104b of the Rules of Procedure.
Препращащата юрисдикция обосновава това искане, като посочва, че след изпълнение на наказание лишаване от свобода г-н Santesteban Goicoechea е бил задържан единствено с цел екстрадиция, като това задържане е разпоредено в рамките на производството за екстрадиция, в което се поставя преюдициалният въпрос.
The referring court stated as grounds for that request that Mr Santesteban Goicoechea was being detained, after serving a sentence of imprisonment, on the sole basis of detention for the purpose of extradition ordered in the extradition proceedings in which the reference was made.
На 7 юли 2008 г. след изслушване на генералния адвокат трети състав на Съда решава да уважи искането на препращащата юрисдикция за разглеждане на преюдициалното запитване по реда на спешното производство.
The Third Chamber of the Court, after hearing the Advocate General, decided on 7 July 2008 to grant the referring court’s request for the reference for a preliminary ruling to be dealt with under an urgent procedure.
От акта за препращане е видно, че преюдициалното запитване се основава на член 234 ЕО, докато исканото тълкуване се отнася до Рамковото решение, тоест до акт, приет по силата на дял VI от Договора за ЕС.
According to the order for reference, the reference for a preliminary ruling is based on Article 234 EC, although the interpretation sought concerns the Framework Decision, an act adopted under Title VI of the EU Treaty.
В началото обаче следва да се отбележи, че в съответствие с член 46, буква б) ЕС разпоредбите от Договора за ЕО и Договора за ЕОВС, които се отнасят до правомощията на Съда и до тяхното упражняване, сред които е член 234 ЕО, се прилагат към разпоредбите на дял VI от Договора за ЕС при условията, предвидени в член 35 ЕС.
It should be noted, however, that, in accordance with Article 46(b) EU, the provisions of the EC and EAEC Treaties concerning the powers of the Court of Justice and the exercise of those powers, including the provisions of Article 234 EC, apply to the provisions of Title VI of the EU Treaty under the conditions laid down by Article 35 EU.
От това произтича, че предвиденият в член 234 ЕО режим се прилага спрямо компетентността на Съда да разглежда преюдициални въпроси на основание член 35 ЕС, при условие че са спазени предвидените в тази разпоредба изисквания (вж. в този смисъл Решение от 16 юни 2005 г. по дело Pupino, C-105/03, Recueil, стр.
It follows that the system under Article 234 EC applies to the Court’s jurisdiction to give preliminary rulings under Article 35 EU, subject to the conditions laid down by that provision (see, to that effect, Case C-105/03 Pupino [2005] ECR I-5285, paragraphs 19 and 28, and Case C-467/05 Dell’Orto [2007] ECR I-5557, paragraph 34).
В декларация от 14 март 2000 г. с действие от 11 юли 2000 г. Френската република е посочила, че приема компетентността на Съда да се произнася по действителността
The French Republic stated, by a declaration of 14 March 2000 taking effect from 11 July 2000, that it accepted the jurisdiction of the Court to rule on the validity
SANTESTEBAN GOICOECHEA и тълкуването на посочените в член 35 ЕС актове съобразно правилата, предвидени в параграф 3, буква б) от този член (ОВ L 327, 2005 г., стр. 19).
SANTESTEBAN GOICOECHEA and interpretation of the acts referred to in Article 35 EU in accordance with the arrangements laid down in Article 35(3)(b) EU (OJ 2005 L 327, p. 19).
При тези условия фактът, че актът за препращане не споменава член 35 ЕС, а се позовава на член 234 ЕО, не може сам по себе си да доведе до недопустимостта на преюдициалното запитване.
In those circumstances, the fact that the order for reference does not mention Article 35 EU but refers to Article 234 EC cannot of itself make the reference for a preliminary ruling inadmissible.
Това се потвърждава и от обстоятелството, че Договорът за ЕС не предвижда нито изрично, нито мълчаливо формата, в която националната юрисдикция трябва да представи своето преюдициално запитване (вж. Решение по дело Dell’Orto, посочено по-горе, точка 36).
This conclusion is reinforced by the fact that the EU Treaty neither expressly nor by implication lays down the form in which the national court must present its reference for a preliminary ruling (see Dell’Orto, paragraph 36).
Освен това, както изтъква френското правителство в своето становище, макар и от съдебната практика на френския Conseil d’État да произтича, че когато дават становище по искане за екстрадиция, следствените отделения на апелативните съдилища упражняват административна функция, от това не може да се направи извод, че тези органи нямат качеството на юрисдикция по смисъла на член 234 ЕО.
Moreover, as the French Government states in its observations, while it follows from the caselaw of the French Conseil d’État (Council of State) that when indictment divisions give opinions on requests for extradition they exercise administrative powers, that does not lead to the conclusion that those bodies are not courts or tribunals within the meaning of Article 234 EC.
Всъщност според постоянната съдебна практика, за да прецени дали препращащият орган притежава такова качество — въпрос, уреден единствено от общностното право — Съдът взема предвид съвкупност от обстоятелства, а именно дали органът е законоустановен, дали е постояннодействащ, дали юрисдикцията му е задължителна, дали производството е състезателно, дали той прилага правни норми и дали е независим (вж. по-специално Решение от 31 май 2005 г. по дело Syfait и др., C-53/03, Recueil, стр. I-4609, точка 29 и цитираната съдебна практика).
According to settled caselaw, in order to determine whether a body making a reference is such a court or tribunal, which is a question governed by Community law alone, the Court takes account of a number of factors, such as whether the body is established by law, whether it is permanent, whether its jurisdiction is compulsory, whether its procedure is inter partes, whether it applies rules of law and whether it is independent (see inter alia Case C-53/03 Syfait and Others [2005] ECR I-4609, paragraph 29 and the caselaw cited).
Освен това националните юрисдикции могат да сезират Съда само ако пред тях има висящ правен спор и ако следва да се произнесат в рамките на производство, предназначено да доведе до постановяване на решение с правораздавателен характер (вж. по-специално Решение по дело Syfait и др., посочено по-горе, точка 29, както и Решение от 27 април 2006 г. по дело Standesamt Stadt Niebüll, C-96/04, Recueil, стр. I-3561, точка 13).
Moreover, a national court may refer a question to the Court only if there is a case pending before it and if it is called on to give judgment in proceedings intended to lead to a decision of a judicial nature (see inter alia Syfait and Others, paragraph 29, and Case C-96/04 Standesamt Stadt Niebüll [2006] ECR I-3561, paragraph 13).
Не се спори по това, че следствените отделения на апелативните съдилища изпълняват посочените по-горе условия — да са законоустановени, постояннодействащи и независими.
It is not disputed that the indictment divisions of courts of appeal satisfy the above conditions of establishment by law, permanence and independence.
Намесата им е задължителна в областта на
Their involvement is compulsory in extradition matters and they give decisions in proceedings
Те упражняват контрол върху условията за законност на екстрадицията и дават мотивирано становище.
They review the conditions of lawfulness of extradition and give a reasoned opinion.
Ако последното е отрицателно, след влизането си в сила то слага край на процедурата по екстрадиция и автоматично води до освобождаването на исканото лице, задържано с цел екстрадиция.
If the opinion is unfavourable, once it has become final it puts an end to the extradition procedure and automatically entails the release of a requested person who has been detained pending extradition.
Освен това, както посочва френското правителство в своето становище, от 1984 г. Cour de cassation [Касационният съд] приема, че становището на следственото отделение подлежи на касационно обжалване, основаващо се на пороци във връзка с формата и процедурата.
In addition, as the French Government explains in its observations, the Cour de cassation (Court of Cassation) has since 1984 accepted that an opinion of an indictment division can be the subject of an appeal in cassation based on errors of form and procedure.
Тази възможност за обжалване понастоящем е закрепена в член 696-15 от Наказателнопроцесуалния кодекс.
That possibility of an appeal on a point of law is now laid down in Article 696-15 of the Code de procedure pénale.
На последно място, когато Cour de cassation е сезиран с жалба в интерес на правото срещу становище на следствено отделение, Cour de cassation се произнася по материалноправните условия за екстрадицията.
Finally, where an appeal in the interests of the law is brought before the Cour de cassation against an opinion of an indictment division, the court rules on the substantive conditions of extradition.
От всички тези съображения следва, че Съдът е компетентен да отговори на поставените въпроси.
It follows from all those elements that the Court has jurisdiction to answer the questions referred.
В самото начало г-н Santesteban Goicoechea иска от Съда да се произнесе, че би противоречало на основните принципи на правото, приложими в Европейския съюз, и по-специално на принципите за правна сигурност, за законност и за забрана на прилагането с обратна сила на по-тежкия наказателен закон, спрямо него да се приложи Конвенцията от 1996 г. за деяния, по отношение на които Chambre de l’instruction на Cour d’appel de Versailles с решение от 19 юни 2001 г. е обявило изтекла по френското право давност и е дало отрицателно становище относно екстрадицията.
As a preliminary point, Mr Santesteban Goicoechea asks the Court to hold that it would be contrary to the general principles of law applicable within the Union, in particular the principles of legal certainty, legality and non-retroactivity of the more severe criminal law, to apply the 1996 Convention to him in respect of acts which the Chambre de l’instruction of the Cour d’appel de Versailles, by judgment of 19 June 2001, declared to be statute-barred under French law, giving an opinion unfavourable to extradition.
Той изтъква, че макар и конвенциите за екстрадиция да се прилагат към деяния, предшестващи влизането им в сила, не можело да се допусне нова конвенция за екстрадиция да води до поставянето под въпрос на окончателно уредени положения.
He submits that, although the conventions on extradition apply to acts which took place before their entry into force, a new convention on extradition cannot have the effect of reopening situations that have been definitively settled.
В това отношение следва да се констатира, че доколкото първоначалната аргументация на г-н Santesteban Goicoechea се отнася до проблемите, произтичащи от последователното прилагане във времето на Европейската конвенция за екстрадицията от 13 декември 1957 г. и на Конвенцията от 1996 г., тя не попада в контекста на отговора на преюдициалните въпроси и на тълкуването на членове 31 и 32 от Рамковото решение.
On this point, it must be stated that, in so far as the preliminary point raised by the defendant in the main proceedings concerns the problems arising from the successive temporal application of the European Convention on Extradition of 13 December 1957 and the 1996 Convention, it is extraneous to the answer to the questions referred for a preliminary ruling and the interpretation of Articles 31 and 32 of the Framework Decision.
Трябва обаче да се напомни, че по смисъла на член 35 ЕС националният съд, а не страните в главното производство, следва да сезира Съда.
It must be recalled that, under Article 35 EU, it is for the national court or tribunal, not the parties to the main proceedings, to bring a matter before the Court of Justice.
Следователно възможността за определяне на въпросите, които да се поставят на Съда, се полага единствено на националния съд и страните не биха могли да променят съдържанието им (относно член 234 ЕО вж. по-специално Решение от 9 декември 1965 г. по дело Singer, 44/65, Recueil, стр.
The right to determine the questions to be put to the Court thus devolves on the national court alone and the parties may not change their tenor (see inter alia, with reference to Article 234 EC, Case 44/65 Singer [1965] ECR 965, at p. 970, and Case C-412/96 Kainuun Liikenne and Pohjolan Liikenne [1998] ECR I-5141, paragraph 23).
Освен това да се отговори на посоченото в точка 43 от настоящото съдебно решение искане на г-н Santesteban Goicoechea би било несъвместимо с ролята, предоставена на Съда от член 35 ЕС, както и със задължението на Съда да осигури на правителствата на държавитечленки и на заинтересованите страни възможността да представят становища в съответствие с член 23 от Статута на Съда, като се отчита обстоятелството, че по силата на тази разпоредба само актовете за препращане се съобщават на заинтересованите страни (по отношение на член 234 ЕО вж. по-специално Решение от 20 март 1997 г. по дело Phytheron International, C-352/95, Recueil, стр. I-1729, точка 14, както и Решение по дело Kainuun Liikenne и Pohjolan Liikenne, посочено по-горе, точка 24).
Moreover, to answer the question formulated by the defendant in the main proceedings referred to in paragraph 43 above would be incompatible with the function given to the Court by Article 35 EU and with its duty to ensure that the governments of the Member States and the parties concerned are given the opportunity to submit observations in accordance with Article 23 of the Statute of the Court of Justice, bearing in mind that under that provision only the order of the referring court is notified to the interested parties (see inter alia, with reference to Article 234 EC, Case C-352/95 Phytheron International [1997] ECR I-1729, paragraph 14, and Kainuun Liikenne and Pohjolan Liikenne, paragraph 24).
С първия си въпрос препращащата юрисдикция по същество иска да установи дали член 31 от Рамковото решение следва да се тълкува в смисъл, че с оглед на съдържащата се в параграф 1 от този член дума „замества“ липсата на уведомление от държавачленка като Кралство Испания за намерението ѝ да прилага
By its first question the referring court asks essentially whether Article 31 of the Framework Decision must be interpreted as meaning that, having regard to the word ‘replace’ in paragraph 1 of that article, the failure of a Member State, such as the Kingdom of Spain, to notify that it intends to apply bilateral or multilateral
Г-н Santesteban Goicoechea твърди, че думата „замества“ е лишена от всякаква двусмисленост и че при липса на уведомление от Кралство Испания за желанието да запази прилагането на Конвенцията от 1996 г., тя не може да се прилага между Кралство Испания и Френската република.
Mr Santesteban Goicoechea submits that the term ‘replace’ is unambiguous and that, in the absence of notification by the Kingdom of Spain of its wish to continue to apply the 1996 Convention, that convention cannot be applied between the Kingdom of Spain and the French Republic.
Предложените от френското правителство и Комисията тълкувания в писмените им становища били само обобщения без доказателства.
The interpretations put forward in their written observations by the French Government and the Commission are mere extrapolations.
От своя страна френското и испанското правителство, както и Комисията считат, че член 31 от Рамковото решение не е приложим към главното производство.
The French and Spanish Governments and the Commission, on the other hand, take the view that Article 31 of the Framework Decision is not applicable to the main proceedings.
В това отношение от съображения 5, 7 и 11 от Рамковото решение е видно, че за да се премахнат сложността и рисковете от забавяне, присъщи на тогава приложимите процедури по екстрадиция, Рамковото решение има за цел да замести системата на многостранна екстрадиция между държавитечленки, основаваща се на Европейската конвенция за екстрадицията от 13 декември 1957 г., със система на предаване между съдебните органи.
On this point, it is apparent from recitals 5, 7 and 11 in the preamble to the Framework Decision that, in order to eliminate the complexity and potential for delay inherent in the extradition procedures then applicable, it aims to replace the system of multilateral extradition between Member States based on the European Convention on Extradition of 13 December 1957 by a system of surrender between judicial authorities.
Посоченото съображение 11 уточнява също, че „[в] отношенията между държавитечленки европейската заповед за арест следва да замести всички предходни способи, свързани с екстрадицията“.
Recital 11 thus states that ‘[i]n relations between Member States, the European arrest warrant should replace all the previous instruments concerning extradition’.
Съображения 3 и 4 от Рамковото решение упоменават конвенциите, приложими между всички или някои от държавитечленки, както и конвенциите, одобрени от държавитечленки и представляващи част от достиженията на правото на Съюза, сред които фигурира Конвенцията от 1996 г.
Recitals 3 and 4 in the preamble to the Framework Decision mention the conventions applicable between all or some of the Member States, and the conventions approved by the Member States which form part of the Union acquis, including the 1996 Convention.
В съответствие с посочената в съображенията цел член 31, параграф 1 от Рамковото решение предвижда заместването между държавитечленки на посочените от него конвенции с въведения от Рамковото решение режим на европейската заповед за арест.
In accordance with the aim stated in the preamble to the Framework Decision, Article 31(1) provides, between Member States, for the replacement of the conventions it mentions by the European arrest warrant system established by the decision.
Сред тези конвенции фигурират посочените в съображения 3 и 4 от Рамковото решение и следователно Конвенцията от 1996 г.
Those conventions include the ones referred to in recitals 3 and 4 in the preamble to the decision, thus including the 1996 Convention.
Член 31, параграф 2 от Рамковото решение допуска държавитечленки да продължат да прилагат двустранни или многостранни споразумения или спогодби, намиращи се в сила към момента на приемането на Рамковото решение, или да сключват такива двустранни или многостранни споразумения или спогодби след влизането в сила на това решение, доколкото те позволяват задълбочаване и разширяване на целите на Рамковото решение и подпомагат по-нататъшното опростяване и улесняване на процедурите за предаване на лица, срещу които са издадени европейски заповеди за арест.
Article 31(2) of the Framework Decision allows the Member States to continue to apply bilateral or multilateral agreements or arrangements in force at the time of adoption of the decision, or to conclude such bilateral or multilateral agreements or arrangements after the entry into force of the decision in so far as they allow the prescriptions of the decision to be extended or enlarged and help to simplify or facilitate further the procedures for surrender of persons who are the subject of European arrest warrants.
Тази разпоредба обаче не би могла да се отнася до конвенциите, посочени в член 31, параграф 1 от Рамковото решение, тъй като то има за цел именно да ги замести с по-прост и по-ефикасен режим.
However, that provision cannot refer to the conventions mentioned in Article 31(1) of the Framework Decision, since the objective of the decision is precisely to replace them by a simpler and more effective system.
Както посочва Комисията в своето становище и както подчертава испанското правителство в съдебното заседание, член 31, параграф 2 от Рамковото решение се отнася до други конвенции, с които държавитечленки в още по-голяма степен в сравнение с Рамковото решение улесняват и опростяват процедурите за предаване на лица, като се остава в рамките на европейската заповед за арест.
As the Commission noted in its observations and the Spanish Government pointed out at the hearing, Article 31(2) of the Framework Decision refers to other conventions by which the Member States go beyond the Framework Decision in the direction of facilitating and simplifying procedures for surrender, while remaining within the framework of the European arrest warrant.
Следователно Конвенцията от 1996 г. не представлява част от двустранните или многостранни споразумения или спогодби, упоменати в член 31, параграф 2 от Рамковото решение, за които би било възможно уведомление.
It follows that the 1996 Convention is not among the bilateral or multilateral agreements or arrangements mentioned in Article 31(2) of the Framework Decision for which notification could be possible.
Освен това режимът на европейската заповед за арест се прилага само при предвидените в Рамковото решение условия, и по-специално съгласно член 32 от него, за получените след 1 януари 2004 г. искания и доколкото изпълняващата държавачленка не е направила декларация в съответствие с тази разпоредба, за да ограничи във времето прилагането на посочения режим.
Moreover, the European arrest warrant system applies only under the conditions laid down in the Framework Decision, in particular, in accordance with Article 32, for requests received after 1 January 2004, provided that the executing Member State has not made a statement pursuant to that provision in order to place a temporal limitation on the application of that system.