natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Впрочем в Декларация № 10 — по повод на която генералният адвокат правилно посочва в точка 45 от заключението си, че на нея може да се направи позоваване в подкрепа на тълкуване на член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71 — се посочва че, думите „разпоредби, свързани с обществения ред“ следва да се разбират като обхващащи задължителните разпоредби, които не може да бъдат дерогирани и които по своето естество и цел отговарят на императивните изисквания от обществен интерес.
Moreover, Declaration No 10 which, as the Advocate General rightly pointed out in point 45 of her Opinion, may be relied on in support of an interpretation of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, states that the expression ‘public policy provisions’ is to be construed as covering those mandatory rules from which there can be no derogation and which, by their nature and objective, meet the imperative requirements of the public interest.
Във всеки случай тази разпоредба от Директива 96/71 предвижда, че позоваване на възможността, която тя установява, не освобождава държавитечленки от това да спазват задълженията си по Договора, и по-специално тези, които са
In any event, Article 3(10) of Directive 96/71 provides that availing themselves of the option for which it provides does not exempt the Member States from complying with their obligations under the EC Treaty and, in particular, those relating to the
Именно в контекста на тези съображения трябва да се изследват предписанията на член 1, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г., чиято квалификация на разпоредби за опазване на националния обществен ред Комисията оспорва.
It is in the light of those considerations that the Court must examine the requirements set out in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 whose classification as mandatory provisions falling under national public policy is challenged by the Commission.
— Относно предписанието, свързано с писмения договор или документа, изготвен по силата на Директива 91/533, предвидено в член 1, параграф 1, точка 1 от Закона от 20 декември 2002 г.
— The requirement of a written contract or document established pursuant to Direct ive 91/533, as provided for in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
В началото следва да се подчертае, че това предписание не е въпрос, който е упоменат в списъка по член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 96/71.
As a preliminary point, it is to be noted that that requirement is not a matter mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Великото херцогство Люксембург твърди, от една страна, че оспорваното предписание е само напомняне на посоченото в членове 2 и 3 от Директива 91/533 условие, и от друга страна, че то е част от обществения ред, доколкото има за цел закрилата на работниците.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, first, that the contested requirement is simply a reminder of the condition referred to in Articles 2 and 3 of Directive 91/533 and, second, that it is a matter of public policy in so far as its objective is to protect workers.
Както се подчертава във второ съображение от Директива 91/533, необходимостта от въвеждане на формални изисквания по отношение на трудовите правоотношения е от първостепенно значение с цел по-добрата закрила на работниците или служителите срещу евентуалното нарушаване на техните права и за създаване на една по-голяма прозрачност на пазара на труда.
As stated in the second recital of the preamble to Directive 91/533, the need to subject employment relationships to formal requirements is essential in order better to protect employees against possible infringements of their rights and to create greater transparency on the labour market.
Въпреки това от член 9, параграф 1 от посочената директива следва също, че държавитечленки приемат необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят със същата директива.
However, it is also clear from Article 9(1) of Directive 91/533 that the Member States are to adopt the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with that directive.
Следователно всички работодатели, включително тези, които командироват работници или служители, както предвижда член 4, параграф 1 от Директива 91/533, са подчинени на предвидените в тази директива задължения по силата на законодателството на държаватачленка, в която са установени.
Consequently, all employers, including those which post workers abroad, are, as provided by Article 4(1) of Directive 91/533, subject, by virtue of the laws of the Member State in which they are established, to the obligations laid down by that directive.
Следователно трябва да се установи, че спазването на изискването, предвидено в член 1, параграф 1, точка 1 от Закона от 20 декември 2002 г., е гарантирано от държаватачленка по произхода на командированите работници.
It is evident that compliance with the requirement laid down in Article 1(1)(1) of the Law of 20 December 2002 is ensured by the Member State of origin of the posted workers.
Следователно спорната разпоредба води до налагане на предприятията, които командироват работници в Люксембург, на задължение, което вече им е наложено в държаватачленка, в която са установени.
Accordingly, the contested provision has the effect of making undertakings which post workers to Luxembourg subject to an obligation to which they are already subject in the Member State in which they are established.
Макар според постоянната съдебна практика общностното право да допуска държавитечленки да разпростират действието на законодателството си или колективните трудови договори, сключени от социалните партньори, спрямо всяко лице, което полага труд като заето лице, дори с краткосрочен характер, независимо от държаватачленка по установяване на работодателя, все пак една такава възможност се подчинява на условието засегнатите работници, които полагат временно труд в приемащата държавачленка, да не се ползват вече със същата закрила — или със закрила, която по същество е сравнима — по силата на задълженията, които вече са наложени на работодателя им в държаватачленка по установяване (вж. в този смисъл Решение от 21 октомври 2004 г. по дело Комисия/Люксембург, C-445/03, Recueil, стр. I-10191, точка 29 и посочената съдебна практика).
The Court has consistently held that, although Community law does not preclude Member States from applying their legislation or collective labour agreements entered into by both sides of industry to any person who is employed, even temporarily, no matter in which Member State the employer is established, nevertheless such a possibility is subject to the condition that the workers concerned, who are temporarily working in the host Member State, do not already enjoy the same protection, or essentially comparable protection by virtue of obligations to which their employer is already subject in the Member State in which it is established (see, to that effect, Case C-445/03 Commission v Luxembourg [2004] ECR I-10191, paragraph 29 and the caselaw cited).
Тъй като такъв е случаят, що се отнася до закрилата на работниците, гарантирана от Директива 91/533, на която се е позовало Великото херцогство Люксембург, следва да се установи, че изискването, предвидено в член 1, параграф 1, точка 1 от Закона от 20 декември 2002 г., не съответства на член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71, доколкото то не е наложено при спазване на Договора.
That being the case as regards the protection of workers guaranteed by Directive 91/533 and relied on by the Grand Duchy of Luxembourg, it must be held that the requirement laid down in point 1 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, in so far as it is not applied in compliance with the Treaty.
— Относно предписанието, свързано с автоматичното адаптиране на възнаграждението спрямо развитието на издръжката на живота, предвидено в член 1, параграф 1, точка 2 от Закона от 20 декември 2002 г.
— The requirement relating to the automatic adjustment of rates of remuneration to the cost of living provided for in Article 1(1)(2) of the Law of 20 December 2002
От предявения от Комисията иск е видно, че последната оспорва не факта, че минималните заплати се индексират съобразно издръжката на живота — предписание, което безспорно попада, както отбелязва Великото херцогство Люксембург, в обхвата на член 3, параграф 1, първа алинея, буква в) от Директива 96/71, а обстоятелството, че тази индексация се отнася за всички възнаграждения, включително заплатите, които не спадат към категорията на минималните заплати.
It is clear from the Commission’s application that the latter does not challenge the fact that minimum wages are indexed to the cost of living, a requirement which, as the Grand Duchy of Luxembourg points out, is unquestionably covered by point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, but the fact that that indexation concerns all wages, including those which do not fall within the minimum wage category.
Великото херцогство Люксембург твърди все пак, че тази разпоредба от Директива 96/71 позволявала имплицитно на приемащата държавачленка да наложи системата си на определяне на всички заплати на предприятията, които командироват работници на негова територия.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 authorises the host Member State by implication to impose its system for determining all wages on undertakings which post workers to its territory.
Във връзка с това следва да се подчертае, че чрез член 3, параграф 1, първа алинея, буква в) от Директива 96/71 общностният законодател е искал да ограничи възможността за намеса на държавитечленки, що се отнася до заплатите до въпроса, свързан с минималните ставки на заплащане.
In that connection, it must be pointed out that the Community legislature intended, by means of point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, to limit the possibility of the Member States intervening as regards pay to matters relating to minimum rates of pay.
От това следва, че предписанието в Закона от 20 декември 2002 г. за автоматичното адаптиране на заплатите, различни от минималните заплати, спрямо издръжката на живота не попада сред въпросите, посочени в член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 96/71.
It follows that the requirement in the Law of 20 December 2002 concerning the automatic adjustment of rates of pay other than the minimum wage to the cost of living does not fall within the matters referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Великото херцогство Люксембург поддържа въпреки това, че член 1, параграф 1, точка 2 от Закона от 20 декември 2002 г. цели да гарантира социалния мир в Люксембург и че на това основание той представлява императив от обществения ред по смисъла на член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71, предпазвайки работниците от последиците от инфлацията.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is aimed at ensuring good labour relations in Luxembourg and that, on that basis, it constitutes a public policy imperative within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, by protecting workers from the effects of inflation.
Във връзка с това следва да се напомни, че тази разпоредба от Директива 96/71 предоставя възможност на приемащата държавачленка да налага на предприятията, които командироват работници на нейна територия, условия на работа по въпроси, различни от посочените в член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 96/71, при условие че става въпрос за разпоредби, свързани с обществения ред.
In that connection, it must be recalled that that provision of Directive 96/71 gives the host Member State an opportunity to apply to undertakings posting workers to its territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, provided that they are public policy provisions.
Следователно това условие, предвидено в член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71 представлява изключение от системата, установена с тази директива, както и отклонение от основния принцип за свободно предоставяне на услуги, на който се основава Директивата, и трябва да бъде предмет на стриктно тълкуване.
That proviso in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 constitutes an exception to the system put in place by that directive and a derogation from the fundamental principle of freedom to provide services on which the directive is based and must be interpreted strictly.
Така Съдът вече е имал повод да уточни, че макар държавитечленки по принцип да запазват свободата си да определят в съответствие с националните си нужди изискванията, свързани с обществения ред, все пак в общностен контекст, и по-специално като обосноваване на отклонение от основния принцип на свободно предоставяне на услуги, това понятие трябва да се тълкува стриктно, така че обхватът му не може да се определя едностранно от всяка от държавитечленки, без да се упражни контрол от институциите на Европейската общност (вж. в този смисъл Решение от 14 октомври 2004 г. по дело Omega, C-36/02, Recueil, стр. I-9609, точка 30).
Thus the Court has already had occasion to observe that, while the Member States are still, in principle, free to determine the requirements of public policy in the light of their national needs, the notion of public policy in the Community context, particularly when it is cited as justification for a derogation from the fundamental principle of the freedom to provide services, must be interpreted strictly, so that its scope cannot be determined unilaterally by each Member State without any control by the European Community institutions (see, to that effect, Case C-36/02 Omega [2004] ECR I-9609, paragraph 30).
Важно е да се напомни, че съображенията, на които може да се позове една държавачленка, за да обоснове отклонение от принципа за свободно предоставяне на услуги, следва да се придружават от анализ за пригодността и пропорционалността на приетата от тази държава ограничителна мярка, както и от точни доказателства в подкрепа на доводите ѝ (вж. в този смисъл Решение от 7 юни 2007 г. по дело Комисия/Белгия, C-254/05, Recueil, стр. I-4269, точка 36 и посочена съдебна практика).
It has to be remembered that the reasons which may be invoked by a Member State in order to justify a derogation from the principle of freedom to provide services must be accompanied by appropriate evidence or by an analysis of the expediency and proportionality of the restrictive measure adopted by that State, and precise evidence enabling its arguments to be substantiated (see, to that effect, Case C-254/05 Commission v Belgium [2007] ECR I-4269, paragraph 36, and the caselaw cited).
Следователно за да позволи на Съда да прецени дали разглежданите мерки са необходими и пропорционални по отношение на целта за запазване на обществения ред, Великото херцогство Люксембург е трябвало да представи доказателства, които позволяват да се установи дали и в каква степен прилагането спрямо командированите в Люксембург работници на предписанието относно автоматичното адаптиране на заплатите спрямо издръжката на живота може да допринесе за постигането на тази цел.
Therefore, in order to enable the Court to determine whether the measures at issue are necessary and proportionate to the objective of safeguarding public policy, the Grand Duchy of Luxembourg should have submitted evidence to establish whether and to what extent the application to workers posted to Luxembourg of the rule concerning automatic adjustment of rates of pay to the cost of living is capable of contributing to the achievement of that objective.
В конкретния случай следва все пак да се установи, че Великото херцогство Люксембург се е ограничило да се позове общо на целите за защита на покупателната способност на работниците и на социалния мир, без да предостави доказателства, които да позволят да се прецени необходимостта и пропорционалността на приетите мерки.
However, in this case the Grand Duchy of Luxembourg merely cited in a general manner the objectives of protecting the purchasing power of workers and good labour relations, without adducing any evidence to enable the necessity for and proportionality of the measures adopted to be evaluated.
Следователно Великото херцогство Люксембург не е доказало в достатъчна степен, че член 1, параграф 1, точка 2 от Закона от 20 декември 2002 г. спада към разпоредби, свързани с обществения ред по смисъла на член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71.
Accordingly, the Grand Duchy of Luxembourg has not shown to the required legal standard that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 falls under public policy provisions within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Следователно тази държавачленка не може да се позовава на изключението по съображения, свързани с обществения ред, посочено в член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71, за да наложи на предприятията, които командироват работници на нейна територия, предписанието относно автоматичното адаптиране на заплатите, различни от минималните заплати, спрямо издръжката на живота.
Therefore, that Member State cannot rely on the public policy exception referred to in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in order to apply to undertakings posting staff on its territory the requirement relating to the automatic adjustment of wages other than minimum wages to reflect changes in the cost of living.
— Относно предписанието, свързано с правната уредба на работата на непълно работно време и на работата на срочен трудов договор, предвидено в член 1, параграф 1, точка 8 от Закона от 20 декември 2002 г.
— The requirement relating to the rules on parttime and fixedterm work laid down in point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
Великото херцогство Люксембург поддържа, че подобна разпоредба има за цел да осигури закрилата на работниците, като гарантира принципа на равно третиране и на равно заплащане между работещите на пълно работно време и работещите на непълно работно време, както е закрепен в Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (ОВ L 14, стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр.
The Grand Duchy of Luxembourg submits that such a provision seeks to ensure the protection of workers by guaranteeing the principle of equal treatment and pay as between full and parttime workers, laid down in Council Directive 97/81/EC of 15 December 1997 concerning the Framework Agreement on parttime work concluded by UNICE, CEEP and the ETUC (OJ 1998 L 14, p.
35) и Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
9) and Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the framework agreement on fixedterm work concluded by ETUC, UNICE and CEEP (OJ 1999 L 175, p. 43).
Следва да се подчертае, че посоченото предписание спада към въпрос, който не е упоменат в списъка по член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 96/71.
The requirement referred to above concerns a matter which is not mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Не се оспорва, че наложените от член 1, параграф 1, точка 8 от Закона от 20 декември 2002 г. задължения могат, предвид свързаните с тях принуди, да възпрепятстват упражняването на свободата на предоставяне на услуги от предприятия, които желаят да командироват работници в Люксембург.
It is not disputed that the obligations arising from point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, having regard to the accompanying constraints, are likely to hinder the exercise of freedom to provide services by undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Във връзка с това е необходимо да се установи, че по силата на член 2, параграф 1 от Директива 97/81 и член 2, параграф 1 от Директива 1999/70 задължение на държавитечленки е било да приведат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобразят с тези директиви.
In that connection it is clear that, pursuant to Articles 2(1) of Directives 97/81 and 1999/70, the Member States were to implement the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with those directives.
Следователно тъй като спазването на предвиденото в спорната национална разпоредба изискване подлежи на контрол в държаватачленка, в която е установено предприятието, желаещо да командирова работници в Люксембург, на същите основания като посочените в точки 41—43 от настоящото
Therefore, as compliance with the requirement laid down by the contested national provision is monitored in the Member State in which the undertaking wishing to post workers to Luxembourg is established, the Grand Duchy of Luxembourg cannot rely on the public policy exception in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in
От това следва, че член 1, параграф 1, точка 8 от Закона от 20 декември 2002 г. не съответства на член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71.
2008 — CASE C-319/06 order to justify the national measure in question, for the same reasons as were set out in paragraphs 41 to 43 of this judgment.
Член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 96/71 посочва инструментите, чрез които се определят условията на труд в приемащата държавачленка по въпросите, посочени в същия параграф, букви а)—ж), и които условия се гарантират на командированите работници.
The first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 defines the instruments by which the terms and conditions of employment of the host Member State are laid down covering the matters referred to in points (a) to (g) thereof and which are guaranteed to posted workers.
Второто тире от тази разпоредба се отнася по-специално за колективните трудови договори, обявени за общоприложими.
The second indent of that provision refers in particular to collective agreements which have been declared universally applicable.
По примера на тази разпоредба член 1, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г. посочва, че разпоредби за опазване на националния обществен ред са по-специално разпоредбите на обявените за общоприложими колективни договори, които се отнасят до въпросите, посочени в точки 1—14.
Likewise, Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 states that measures resulting, in particular, from collective agreements which have been declared universally applicable concerning the matters referred to in points 1 to 14 thereof constitute mandatory provisions falling under national public policy.
В точка 11 от него са споменати разпоредбите, които се отнасят до колективните трудови договори.
Point 11 mentions provisions concerning collective agreements.
Подобна разпоредба не може все пак да представлява изключение по съображения, свързани с обществения ред по смисъла на член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71.
Such a provision cannot, however, constitute a public policy exception within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Първо, нищо не дава основание разпоредбите, които се отнасят до колективните трудови договори, а именно тези, които уреждат тяхното изготвяне и приложение, да могат per se и без друго уточнение да се включат в понятието за обществен ред.
First, there is no reason why provisions concerning collective agreements, namely provisions which encompass their drawing up and implementation, should per se and without more fall under the definition of public policy.