natgillin/translations-raw huggingface dataset:
В това отношение следва да се напомни, че при сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, предвидено в член 234 ЕО, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на висящото пред него дело — както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда (Решение от 14 септември 2006 г. по дело Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C-217/05, Recueil, стр. I-11987, точка 16 и цитираната съдебна практика).
In this respect, it should be recalled that, in the context of the cooperation between the Court of Justice and the national courts provided for by Article 234 EC, it is solely for the national court before which the dispute has been brought, and which must assume responsibility for the subsequent judicial decision, to determine in the light of the particular circumstances of the case both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court (Case C-217/05 Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio [2006] ECR I-11987, paragraph 16 and the caselaw cited).
След като въпросите, поставени от националните юрисдикции, се отнасят до тълкуването на разпоредба от общностното право, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе, освен ако не е явно, че преюдициалното запитване всъщност цели да подтикне Съда да се произнесе посредством привиден спор или да формулира консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора, или още когато Съдът не разполага с необходимите фактически и правни елементи, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. Решение по дело Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, посочено по-горе, точка 17).
Where questions submitted by national courts concern the interpretation of a provision of Community law, the Court of Justice is thus bound, in principle, to give a ruling unless it is obvious that the request for a preliminary ruling is in reality designed to induce the Court to give a ruling by means of a fictitious dispute, or to deliver advisory opinions on general or hypothetical questions, or that the interpretation of Community law requested bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose, or that the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it (see Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, paragraph 17).
От друга страна, що се отнася до разпределението на отговорностите в рамките на системата за сътрудничество, установена от член 234 ЕО, е вярно, че тълкуването на националните разпоредби се прави от националните съдилища, а не от Съда, като последният не следва да се произнася в рамките на производство, образувано по силата на този член, относно съвместимостта на норми на вътрешното право с разпоредбите на общностното право.
Moreover, as regards the division of responsibilities under the cooperative arrangements established by Article 234 EC, the interpretation of provisions of national law is admittedly a matter for the national courts, not for the Court of Justice, and the Court has no jurisdiction, in proceedings brought on the basis of that article, to rule on the compatibility of national rules of law with Community law.
За сметка на това Съдът е компетентен да предостави на националната юрисдикция всички насоки за тълкуване на общностното право, които ще ѝ позволят да прецени съответствието на нормите на вътрешното право с общностната правна уредба (вж. в този смисъл Решение от 19 септември 2006 г. по дело Wilson, C-506/04, Recueil, стр.
On the other hand, the Court does have jurisdiction to provide the national court with all the guidance as to the interpretation of Community law necessary to enable that court to rule on the compatibility of national rules with Community law (see, to that effect, Case C-506/04 Wilson [2006] ECR I-8613, paragraphs 34 and 35, and Joined Cases C-338/04, C-359/04 and C-360/04 Placanica and Others [2007] ECR I-1891, paragraph 36).
При все това, що се отнася до настоящото преюдициално запитване, от мотивите на посочения акт е явно, че препращащата юрисдикция смята, че тълкуването на член 12 от LSSI зависи от съвместимостта на тази норма с разпоредбите на общностното право, които следва да се вземат предвид, и следователно зависи от поисканото от Съда тълкуване на посочените разпоредби.
However, in the case of the present reference for a preliminary ruling, it is perfectly clear from the grounds of the order for reference as a whole that the national court considers that the interpretation of Article 12 of the LSSI depends on the compatibility of that provision with the relevant provisions of Community law, and hence on the interpretation of those provisions which it asks the Court to provide.
Като се има предвид, че по този начин изходът на спора е обвързан от това тълкуване, то поставеният въпрос не се явява хипотетичен, поради което изтъкнатото от италианското правителство съображение за недопустимост не може да бъде прието.
Since the outcome of the main proceedings is thus linked to that interpretation, the question referred clearly does not appear hypothetical, so that the ground of inadmissibility put forward by the Italian Government cannot be accepted.
От изложеното следва, че преюдициалното запитване е допустимо.
The reference for a preliminary ruling is therefore admissible.
С въпроса си препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали общностното право, и по-специално Директива 2000/31, Директива 2001/29 и Директива 2004/48, разглеждани също с оглед на член 17, както и на член 47 от Хартата, трябва да се тълкуват в смисъл, че задължават държавитечленки да предвидят задължение за съобщаване на личните данни в рамките на гражданско производство, за да осигурят ефективна защита на авторското право.
By its question the national court asks essentially whether Community law, in particular Directives 2000/31, 2001/29 and 2004/48, read also in the light of Articles 17 and 47 of the Charter, must be interpreted as requiring Member States to lay down, in order to ensure effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings.
На първо място следва да се отбележи, че с така посочените в поставения въпрос разпоредби от общностното право се цели държавитечленки да осигурят, по-конкретно в информационното общество, ефективна защита на интелектуалната собственост, и по-специално на авторското право, което Promusicae изтъква в главното производство.
It should be observed to begin with that the intention of the provisions of Community law thus referred to in the question is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright, which Promusicae claims in the main proceedings.
При все това препращащата юрисдикция изхожда от предпоставката, че действието на произтичащите от общностното право задължения, които тази защита изисква, може да бъде възпрепятствано от разпоредбите на член 12 от LSSI.
The national court proceeds, however, from the premiss that the Community law obligations required by that protection may be blocked, in national law, by the provisions of Article 12 of the LSSI.
Макар с този закон през 2002 г. във вътрешното право да се транспонират разпоредбите на Директива 2000/31, безспорно е, че с член 12 от него се цели въвеждане на правилата за защита на личния живот, която също се изисква от общностното право съгласно Директива 95/46 и Директива 2002/58, като последната директива се отнася до обработката на лични данни, както и до защитата на личния живот в сектора на електронните съобщения, който е разглеждан в главното производство.
While that law, in 2002, transposed the provisions of Directive 2000/31 into domestic law, it is common ground that Article 12 of the law is intended to implement the rules for the protection of private life, which is also required by Community law under Directives 95/46 and 2002/58, the latter of which concerns the processing of personal data and the protection of privacy in the electronic communications sector, which is the sector at issue in the main proceedings.
Освен това не се оспорва, че поисканото от Promusicae съобщаване на имената и адресите на определени лица, ползващи „KaZaA“, включва предоставяне на лични данни, тоест на сведения относно точно идентифицирани или подлежащи на идентификация физически лица, съгласно определението в член 2, буква а) от Директива 95/46 (вж. в този смисъл Решение от 6 ноември 2003 г. по дело Lindqvist, C-101/01, Recueil, стр. I-12971, точка 24).
It is not disputed that the communication sought by Promusicae of the names and addresses of certain users of KaZaA involves the making available of personal data, that is, information relating to identified or identifiable natural persons, in accordance with the definition in Article 2(a) of Directive 95/46 (see, to that effect, Case C-101/01 Lindqvist [2003] ECR I-12971, paragraph 24).
Съобщаването на тези сведения, които според Promusicae са съхранявани от Telefónica, като последното не оспорва това обстоятелство, представлява обработка на лични данни по смисъла на член 2, първа алинея от Директива 2002/58 във връзка с член 2, буква б) от Директива 95/46.
That communication of information which, as Promusicae submits and Telefónica does not contest, is stored by Telefónica constitutes the processing of personal data within the meaning of the first paragraph of Article 2 of Directive 2002/58, read in conjunction with Article 2(b) of Directive 95/46.
Ето защо трябва да се приеме, че посоченото съобщаване попада в приложното поле на Директива 2002/58, като следва да се отбележи, че съответствието на самото съхраняване на данни с изискванията на последната директива не е поставено под съмнение в главното производство.
It must therefore be accepted that that communication falls within the scope of Directive 2002/58, although the compliance of the data storage itself with the requirements of that directive is not at issue in the main proceedings.
При тези условия на първо място следва да се провери дали Директива 2002/58 изключва възможността държавитечленки да предвидят, с оглед на осигуряване на ефективна защита на авторското право, задължение за съобщаване на личните данни, които следва да позволят на притежателя на такова право да предяви граждански иск, като се основава на наличието на това право.
In those circumstances, it should first be ascertained whether Directive 2002/58 precludes the Member States from laying down, with a view to ensuring effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data which will enable the copyright holder to bring civil proceedings based on the existence of that right.
В случай на отрицателен отговор на следващо място трябва да се провери дали от трите директиви, изрично посочени от препращащата юрисдикция, пряко произтича, че държавитечленки са длъжни да предвидят подобно задължение.
If that is not the case, it will then have to be ascertained whether it follows directly from the three directives expressly mentioned by the national court that the Member States are required to lay down such an obligation.
На последно място, ако резултатът от втората проверка също е отрицателен, за да може да бъде полезен с отговора си на препращащата юрисдикция, Съдът следва да разгледа, като започне от направеното от юрисдикцията позоваване на Хартата, дали в хипотеза като тази в главното производство други норми от общностното право не изискват различно тълкуване на трите директиви.
Finally, if that is not the case either, in order to provide the national court with an answer of use to it, it will have to be examined, starting from the national court’s reference to the Charter, whether in a situation such as that at issue in the main proceedings other rules of Community law might require a different reading of those three directives.
По Директива 2002/58
Directive 2002/58
Разпоредбите на член 5, параграф 1 от Директива 2002/58 предвиждат, че държавитечленки трябва да гарантират поверителност на съобщенията през публични електронни съобщителни мрежи и услуги и свързаните с тях данни за трафика, и по-специално по принцип трябва да забраняват на лицата, различни от потребителите, да съхраняват тези данни без съгласието на заинтересованите потребители.
Article 5(1) of Directive 2002/58 provides that Member States must ensure the confidentiality of communications by means of a public communications network and publicly available electronic communications services, and of the related traffic data, and must inter alia prohibit, in principle, the storage of that data by persons other than users, without the consent of the users concerned.
Единственото изключение е предвидено за лицата, законно упълномощени в съответствие с член 15, параграф 1 от тази директива, и за техническото съхранение, което е необходимо за пренасяне на съобщение.
The only exceptions relate to persons lawfully authorised in accordance with Article 15(1) of that directive and the technical storage necessary for conveyance of a communication.
В допълнение, що се отнася до данните за трафика, член 6, параграф 1 от Директива 2002/58 предвижда, че тези от тях, които са съхранени, трябва да бъдат изтрити или да се направят анонимни, когато не са необходими повече за целите на предаване на съобщение, без да се накърняват параграфи 2, 3 и 5 от същия член, както и член 15, параграф 1 от директивата.
In addition, as regards traffic data, Article 6(1) of Directive 2002/58 provides that stored traffic data must be erased or made anonymous when it is no longer needed for the purpose of the transmission of a communication without prejudice to paragraphs 2, 3 and 5 of that article and Article 15(1) of the directive.
Що се отнася, от една страна, до параграфи 2, 3 и 5 от посочения член 6, които се отнасят до обработката на данни за трафика с оглед на нуждите, свързани с дейността по изготвяне на сметките за услуги, за търговията с тях или за доставка на услуги с добавена стойност, тези разпоредби не се отнасят до съобщаването на тези данни на лица, различни от действащите под ръководството на доставчиците на публични електронни съобщителни мрежи и услуги.
With respect, first, to paragraphs 2, 3 and 5 of Article 6, which relate to the processing of traffic data in accordance with the requirements of billing and marketing ser -vices and the provision of value added services, those provisions do not concern the communication of that data to persons other than those acting under the authority of the providers of public communications networks and publicly available electronic communications services.
Що се отнася до разпоредбите на член 6, параграф 6 от Директива 2002/58, те не се отнасят до други спорове освен тези между доставчиците и ползвателите, които са свързани със съхраняването на данни по повод на посочените в другите разпоредби на този член дейности.
As to the provisions of Article 6(6) of Directive 2002/58, they do not relate to disputes other than those between suppliers and users concerning the grounds for storing data in connection with the activities referred to in the other provisions of that article.
Като се има предвид, че разпоредбите на посочения член явно не се отнасят до положение като това, в което се намира Promusicae в главното производство, то те не следва да се вземат предвид при преценка на това положение.
Since Article 6(6) thus clearly does not concern a situation such as that of Promusicae in the main proceedings, it cannot be taken into account in assessing that situation.
От друга страна, що се отнася до член 15, параграф 1 от Директива 2002/58, следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба държавитечленки могат да приемат законодателни мерки, за да ограничат обхвата по-специално на задължението да се гарантира поверителността на данните за трафика, когато такова ограничаване представлява необходима, подходяща и пропорционална мярка в рамките на демократично общество, за да гарантира национална сигурност, тоест държавна сигурност, отбрана, обществена безопасност и превенцията, разследването, разкриването и преследването на престъпления или на неразрешено използване на електронна съобщителна система, както е посочено в член 13, параграф 1 от Директива 95/46.
With respect, second, to Article 15(1) of Directive 2002/58, it should be recalled that under that provision the Member States may adopt legislative measures to restrict the scope inter alia of the obligation to ensure the confidentiality of traffic data, where such a restriction constitutes a necessary, appropriate and proportionate measure within a democratic society to safeguard national security (i.e. State security), defence, public security, and the prevention, investigation, detection and prosecution of criminal offences or of unauthorised use of the electronic communications system, as referred to in Article 13(1) of Directive 95/46.
По този начин член 15, параграф 1 от Директива 2002/58 предоставя на държавитечленки възможността да предвидят изключения от произтичащото от член 5 от същата директива принципно задължение да гарантират поверителността на личните данни.
Article 15(1) of Directive 2002/58 thus gives Member States the possibility of providing for exceptions to the obligation of principle, imposed on them by Article 5 of that directive, to ensure the confidentiality of personal data.
При все това нито едно от тези изключения не се отнася до положения, в които се налага да се образуват граждански производства.
However, none of these exceptions appears to relate to situations that call for the bringing of civil proceedings.
Действително, от една страна, те се отнасят до националната сигурност, отбраната и обществената безопасност, като свързаните с тях дейности са присъщи на държавите или на държавните органи и не се отнасят до областите на дейност на частноправните субекти (вж. в този смисъл Решение по дело Lindqvist, посочено по-горе, точка 43); от друга страна, изключенията се отнасят до преследването на престъпления.
They concern, first, national security, defence and public security, which constitute activities of the State or of State authorities unrelated to the fields of activity of individuals (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 43), and, second, the prosecution of criminal offences.
Що се отнася до изключението по отношение на неразрешеното използване на електронна съобщителна система, то явно се отнася до използването, което застрашава целостта и сигурността на тази система, както по-конкретно случаите, предвидени в член 5, параграф 1 от Директива 2002/58, на подслушване или наблюдение на съобщения без съгласието на заинтересованите потребители.
As regards the exception relating to unauthorised use of the electronic communications system, this appears to concern use which calls into question the actual integrity or security of the system, such as the cases referred to in Article 5(1) of Directive 2002/58 of the interception or surveillance of communications without the consent of the users concerned.
Подобно използване, което по силата на посочения член изисква намеса на държавитечленки, също не се отнася до положения, във връзка с които могат да бъдат образувани граждански производства.
Such use, which, under that article, makes it necessary for the Member States to intervene, also does not relate to situations that may give rise to civil proceedings.
При все това се налага изводът, че изброяването на посочените по-горе изключения в член 15, параграф 1 от Директива 2002/58 завършва с изрично позоваване на член 13, параграф 1 от Директива 95/46.
It is clear, however, that Article 15(1) of Directive 2002/58 ends the list of the above exceptions with an express reference to Article 13(1) of Directive 95/46.
Последната разпоредба обаче позволява също на държавитечленки да приемат мерки, с които да ограничат задължението за поверителност на личните данни, когато това ограничение е необходимо по-специално за защита на правата и свободите на трети лица.
That provision also authorises the Member States to adopt legislative measures to restrict the obligation of confidentiality of personal data where that restriction is necessary inter alia for the protection of the rights and freedoms of others.
Доколкото разпоредбите на член 15, параграф 1 от Директива 2002/58 не уточняват кои са засегнатите права и свободи, те трябва да се тълкуват в смисъл, че изразяват волята на общностния законодател да не изключва от приложното им поле защитата на правото на собственост, нито хипотезите, в които авторите търсят подобна защита в рамките на гражданско производство.
As they do not specify the rights and freedoms concerned, those provisions of Article 15(1) of Directive 2002/58 must be interpreted as expressing the Community legislature’s intention not to exclude from their scope the protection of the right to property or situations in which authors seek to obtain that protection in civil proceedings.
Ето защо следва да се заключи, че Директива 2002/58 не изключва възможността държавитечленки да предвидят задължение за разкриване на лични данни в рамките на гражданско производство.
The conclusion must therefore be that Directive 2002/58 does not preclude the possibility for the Member States of laying down an obligation to disclose personal data in the context of civil proceedings.
При все това член 15, параграф 1 от тази директива не може да се тълкува в смисъл, че задължава държавитечленки да предвидят това задължение в изброените в него хипотези.
However, the wording of Article 15(1) of that directive cannot be interpreted as compelling the Member States, in the situations it sets out, to lay down such an obligation.
Ето защо следва да се провери дали трите директиви, посочени от препращащата юрисдикция, задължават държавитечленки да предвидят това задължение, за да осигурят ефективна защита на авторското право.
It must therefore be ascertained whether the three directives mentioned by the national court require those States to lay down that obligation in order to ensure the effective protection of copyright.
По трите директиви, посочени от препращащата юрисдикция
The three directives mentioned by the national court
В това отношение следва да се отбележи на първо място, че както бе припомнено в точка 43 от настоящото решение, целта на посочените от препращащата юрисдикция директиви е държавитечленки да осигурят, по-конкретно в информационното общество, ефективна защита на интелектуалната собственост, и по-специално на авторското право.
It should first be noted that, as pointed out in paragraph 43 above, the purpose of the directives mentioned by the national court is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright.
При все това от член 1, параграф 5, буква б) от Директива 2000/31, член 9 от Директива 2001/29 и член 8, параграф 3, буква д) от Директива 2004/48 произтича, че подобна защита не може да засяга изискванията, свързани със защита на личните данни.
However, it follows from Article 1(5)(b) of Directive 2000/31, Article 9 of Directive 2001/29 and Article 8(3)(e) of Directive 2004/48 that such protection cannot affect the requirements of the protection of personal data.