natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Разпоредбите на настоящия член не накърняват също разпоредбите на Конвенцията от Брюксел за юрисдикцията и изпълнението на решения по граждански и търговски дела [да се чете: „Брюкселската конвенция относно компетентността и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела“].“
This Article shall be without prejudice to the provisions of the Brussels Convention on jurisdiction and enforcement of judgments in civil and commercial matters.’
Член 14 от Декрет-закон № 669 от 31 декември 1996 г., преобразуван в Закон след изменение със Закон № 30 от 28 февруари 1997 г., изменен с член 147 от Закон № 388 от 23 декември 2000 г. (редовна притурка към GURI №°302 от 29 декември 2000 г., наричан по-нататък „Декрет-закон 669/1996“) гласи:
Article 14 of Decree-Law No 669 of 31 December 1996, converted into a law, after amendment, by Law No 30 of 28 February 1997, as amended by Article 147 of Law No 388 of 23 December 2000 (Ordinary Supplement to the GURI No 302 of 29 December 2000) (‘Decree-Law No 669/1996’), provides:
Кредиторът не може да пристъпи към принудително изпълнение, нито към връчване на заповедта за плащане преди изтичането на този срок.“
Before expiry of that period the creditor shall not be entitled to proceed to forced execution against the said authorities and bodies nor may enforcement orders be put in place.’
Caffaro, разполагащо с изпълнително основание, издадено съгласно италианската уредба за транспониране в националното право на Директива 2000/35, започва процедура по принудително изпълнение срещу Azienda.
Caffaro, which had an enforceable title issued in accordance with the Italian rules transposing Directive 2000/35 into national law, brought enforcement proceedings against Azienda.
Принудителното изпълнение е под формата на запор върху вземания на Azienda към Banca di Roma въз основа на призовка за явяване пред препращащата юрисдикция, връчена на последните.
The forced execution took the form of an attachment of Azienda’s assets held at the Banca di Roma, the third party, on the basis of a writ of summons to appear before the referring court, notified to the third party and the debtor.
В съдебното заседание от 13 юни 2006 г. Banca di Roma се явява пред препращащата юрисдикция, представя ѝ потвърждение за наличието в нейните сметки на суми, принадлежащи на Azienda, и обявява, че е изпълнила мярката по запора.
At the hearing on 13 June 2006, the Banca di Roma appeared before the referring court to which it confirmed that it held funds belonging to Azienda and declared that those funds had been frozen.
В същото съдебно заседание препращащата юрисдикция отбелязва, че принудителното изпълнение е било започнато преди изтичане на 120-дневния срок, считано от връчването на изпълнителното основание, предвиден в член 14 от Декрет-закон № 669/1996.
Also at that hearing the referring court noted that forced execution had been initiated before the expiry of the period of 120 days, calculated from service of the enforceable title and provided for by Article 14 of Decree-Law No 669/1996.
Преценявайки, че член 14 от Декрет-закон № 669/1996 не съответства на Директива 2000/35, Caffaro подава искане тази разпоредба да бъде оставена без приложение или, при условията на евентуалност, да бъде постановен акт за препращане с искане за тълкуване до Съда, за да може последният да се произнесе по съответствието на споменатата национална разпоредба с горепосочената директива.
Taking the view that Article 14 of Decree-Law No 669/1996 does not comply with Directive 2000/35, Caffaro requested that that provision should not be applied or, alternatively, that a reference be made to the Court of Justice for a preliminary ruling on the compatibility of that national provision with the directive.
При тези обстоятелства Tribunale civile di Roma решава да спре производството и да постави на Съда преюдициален въпрос, чието съдържание може да се обобщи по следния начин:
In those circumstances, the Tribunale civile di Roma decided to stay proceedings and to refer a question to the Court for a preliminary ruling, which may be summarised as follows:
„Трябва ли Директива 2000/35 да се тълкува в смисъл, че не допуска член 14 от Декрет-закон № 669/1996, съгласно който кредитор, разполагащ с изпълнително основание за неоспорено вземане към публично учреждение по търговска сделка, не може да пристъпи към принудително изпълнение срещу това учреждение преди изтичането на 120-дневен срок от връчването на изпълнителното основание на посоченото учреждение?“
‘Must Directive 2000/35 be interpreted as meaning that it precludes Article 14 of Decree-Law No 669/1996, pursuant to which a creditor in possession of an enforceable title relating to an unchallenged claim against a public authority as remuneration for a commercial transaction cannot proceed to forced execution against that public authority before a period of 120 days has elapsed since service of the enforceable title on that authority?’
В това отношение е безспорно, че Директива 2000/35 има за цел единствено да хармонизира, доколкото е възможно, някои правила и практики на плащане в държавитечленки, за да се бори със забавянията на плащане по търговските сделки.
In that connection, it is common ground that Directive 2000/35 simply aims to harmonise as far as possible certain payment rules and practices in the Member States in order to combat late payment in commercial transactions.
Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Комисия/Италия, C-302/05, Recueil, стр. I-10597, точка 23 и Решение от 3 април 2008 г. по дело 01051 Telecom, C-306/06, все още непубликувано в Сборника, точка 21).
As the Court has already had occasion to observe, the directive governs only certain specific rules intended to combat such delays, namely, rules on interest for late payments (Article 3), retention of title (Article 4) and procedures for recovery of unchallenged claims (Article 5) (see Case C-302/05 Commission v Italy [2006] ECR I-10597, paragraph 23, and Case C-306/06 01051 Telecom [2008] ECR I-1923, paragraph 21).
Освен това същата тази директива препраща по множество точки към прилагането на националната уредба.
Moreover, that directive refers to a number of areas in which national law is to apply.
Както е видно от съображение 15 от нея, такъв е по-специално случаят на различните процедури за принудително изпълнение на изпълнително основание, както и на условията, при които принудителното изпълнение на това основание може да бъде прекратено или спряно (вж. Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 24).
Such is the case, in particular, as is clear from recital 15 in the preamble, with regard to the various procedures of forced execution of an enforceable title and the conditions under which forced execution of such a title can be stopped or suspended (Commission v Italy, cited above, paragraph 24).
В рамките на системата, въведена с Директива 2000/35, член 5 от нея се ограничава по-специално до изискване спрямо държавитечленки да осигурят изпълнителното основание, определено в член 2, точка 5 от тази директива, да може
In particular, in the framework of the system established by Directive 2000/35, Article 5 thereof merely requires that the Member States ensure that an enforceable title, as defined in Article 2(5) of the directive, can be obtained normally within 90
От това следва, че що се отнася до процедурите за събиране на неоспорените вземания, посочената директивата хармонизира единствено срока за получаване на посоченото изпълнително основание, без да урежда процедурите по принудително изпълнение, които остават подчинени на националното право на държавите-членки.
It follows that, as regards the recovery procedures for unchallenged claims, the directive harmonises only the period within which an enforceable title can be obtained, but does not govern forced execution procedures, which remain subject to the national law of the Member States.
Трябва обаче да се констатира, че национална разпоредба като разглежданата в главното производство по никакъв начин не засяга срока, в който може да се получи изпълнителното основание.
It is clear that a national provision such as that at issue in the main proceedings has no effect whatever on the period within which an enforceable title can be obtained.
Точно обратно, подобна разпоредба именно предполага, че кредиторът вече разполага с подобно основание.
To the contrary, such a provision specifically presupposes that the creditor is already in possession of such a title.
Този извод не се поставя под въпрос от доводите на Комисията на Европейските общности, че член 14 от Декрет-закон № 669/1996, предвиждащ спиране на принудителното изпълнение за 120-дневен срок, се отнася до етап от процедурата по събиране на вземането, предхождащ процедурата по принудително изпълнение, така че попада в приложното поле на Директива 2000/35.
That conclusion cannot be called into question by the argument of the Commission of the European Communities that Article 14 of Decree-Law No 669/1996, providing for the suspension of forced execution for a period of 120 days, concerns a stage in the procedure for the recovery of the claim prior to forced execution, so that it falls within the scope of Directive 2000/35.
Всъщност дори да се предположи, както поддържа Комисията, че споменатият член 14 води до отлагане на започването на процедурата по принудително изпълнение, това по никакъв начин не засяга срока за получаване на изпълнителното основание.
Even if, as the Commission maintains, the said Article 14 has the effect of deferring the commencement of the forced execution procedure that would in no way affect the period within which an enforceable title can be obtained.
Както впрочем е видно от точка 18 от настоящото решение, този срок е единственият аспект на процедурата по събиране на неоспорени вземания, който е хармонизиран с член 5 от посочената Директива.
As is clear from paragraph 18 of this judgment, that period is the only aspect of the procedure for recovery of unchallenged debts which is harmonised by Article 5 of the directive.
Освен това ако от изложеното следва, че изпълнителното основание може, въз основа на член 14 от Декрет-закон № 669/1996, временно да бъде лишено от своята изпълнителна сила, от това все пак не следва, както поддържа
Furthermore, although it is apparent from the foregoing that an enforceable title can, under Article 14 of Decree-Law No 669/1996, be temporarily deprived of its execu-
Комисията, че ефективната защита на кредитора е поставена под въпрос при незачитане на Директива 2000/35.
CAFFARO tive effect, it does not follow however, as the Commission submits, that the effective protection of the creditor is jeopardised in disregard of Directive 2000/35.
Всъщност не само че могат да текат необходимите за изпълнение на плащането процедури, както изтъква в точка 38 от заключението си генералният адвокат, но също, както потвърждава италианското правителство в съдебното заседание, необходимите действия за пристъпване към плащането на дълга от страна на Azienda въобще не са спрени.
Not only may the procedures necessary for enforcement of payment follow their course, as the Advocate General pointed out in point 38 of her Opinion, but also, as the Italian Government confirmed at the hearing, the steps required to be taken by Azienda in order to proceed to payment of its debt are not suspended.
Тъкмо обратното, това учреждение-длъжник е обвързано по силата на споменатия член 14 да направи всичко възможно, за да може процедурата по плащането да приключи в 120-дневен срок.
Quite to the contrary, the public authority debtor is obliged, under Article 14, to do everything possible to ensure that the payment procedure is completed within the period of 120 days.
При тези обстоятелства на поставения въпрос следва да се отговори, че Директива 2000/35 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална разпоредба като член 14 от Декрет-закон № 669/1996, съгласно която кредитор, разполагащ с изпълнително основание за неоспорено вземане към публично учреждение по търговска сделка, не може да пристъпи към принудително изпълнение срещу това учреждение преди изтичането на 120-дневен срок от връчването на изпълнителното основание на посоченото учреждение.
In those circumstances, the answer to the question referred must be that Direct- ive 2000/35 is to be interpreted as not precluding a national provision such as Article 14 of Decree-Law No 669/1996, pursuant to which a creditor in possession of an enforceable title in respect of an unchallenged claim against a public authority as remuneration for a commercial transaction cannot proceed to forced execution against the public authority before a period of 120 days has elapsed since service of the enforceable title on the authority.
Директива 2000/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 юни 2000 година относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална разпоредба като член 14 от Декрет-закон № 669/1996 от 31 декември 1996 г., преобразуван в Закон след изменение със Закон № 30 от 28 февруари 1997 г., изменен с член 147 от Закон № 388 от 23 декември 2000 г., съгласно която кредитор, разполагащ с изпълнително основание за неоспорено вземане към публично учреждение по търговска сделка, не може да пристъпи към принудително изпълнение срещу това учреждение преди изтичането на 120-дневен срок от връчването на изпълнителното основание на посоченото учреждение.
Directive 2000/35/EC of the European Parliament and of the Council of 29 June 2000 on combating late payment in commercial transactions is to be interpreted as not precluding a national provision such as Article 14 of Decree-Law No 669/1996 of 31 December 1996, converted into a law, after amendment, by Law No 30 of 28 February 1997, as amended by Article 147 of Law No 388 of 23 December 2000, pursuant to which a creditor in possession of an enforceable title in respect of an unchallenged claim against a public authority as remuneration for a commercial transaction cannot proceed to forced execution against the public authority before a period of 120 days has elapsed since service of the enforceable title on the authority.
„Неизпълнение на задължения от държавачленка — Директива 2002/22/ЕО — Универсална услуга и права на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги — Член 26, параграф 3 — Единен европейски номер за спешни повиквания — Предоставяне на информация във връзка с локализирането на този, който осъществява повикването“
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Directive 2002/22/EC — Universal service and users’ rights relating to electronic communications networks and services — Article 26(3) — Single European emergency call number — Making available caller location information)
Решение на Съда (втори състав) от 11 септември 2008 г.
Judgment of the Court (Second Chamber), 11 September 2008 . . . . . . . .
Сближаване на законодателствата — Сектор на далекосъобщенията — Универсална услуга и права на потребителите — Директива 2002/22
Approximation of laws — Telecommunications sector — Universal service and users’ rights — Directive 2002/22
(член 26, параграф 3 от Директива 2002/22 на Европейския парламент и на Съвета)
(European Parliament and Council Directive 2002/22, Art. 26(3))
РЕЗЮМЕ — ДЕЛО C-274/07 задължение за постигане на определен резултат, което не се ограничава с това да бъде приета подходящата правна рамка, а изисква информацията, свързана с локализирането на всички, които осъществяват повиквания към номер „112“, да бъде реално предавана на службите за спешно реагиране.
SUMMARY — CASE C-274/07 to putting in place an appropriate regulatory framework, but which requires that the location information for all callers to the ‘112’ be actually transmitted to the emergency services.
Съгласно член 26, параграф 3 от Директивата относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги държавитечленки гарантират, че предприятията, които управляват обществените телефонни мрежи, предоставят на службите за спешни повиквания, доколкото това е технически възможно, информацията, свързана с локализирането на този, който осъществява повикването, при всички повиквания на единния европейски номер за спешни повиквания „112“.
Under Article 26(3) of Directive 2002/22 on universal service and users’ rights relating to electronic communications networks and services, Member States are to ensure that undertakings which operate public telephone networks make caller location information available to authorities handling emergencies, to the extent technically feasible, for all calls to the single European emergency call number ‘112’.
Незакупуването или неадапатирането на необходимото оборудване не би могло да се счита за отсъствие на техническа възможност по смисъла на член 26, параграф 3.
The failure to acquire or adapt the equipment necessary cannot be regarded as a lack of technical feasibility within the meaning of Article 26(3).
Посочената разпоредба има за цел да подобри равнището на защита и на сигурност на потребителите на номер „112“ и да подпомогне службите за спешно реагиране в изпълнението на тяхната мисия.
That provision aims to improve the level of protection and the security of users of ‘112’ services and assist the emergency services in the discharge of their duties.
Що се отнася до метода, който трябва да бъде прилаган за предаване на информацията за локализиране на този, който осъществява повикването към телефон „112“, посоченият член 26, параграф 3 не съдържа никакво указание в това отношение и следователно оставя на държавитечленки избора на начина, по който те искат конкретно да осигурят предаването на тази информация.
As regards the method to be employed in order to transmit location information on callers to the ‘112’ number, that article does not contain any information in that regard and therefore leaves the Member States to decide the manner in which they wish actually ensure to that that information is transmitted.
Както от редакцията, така и от целта на тази разпоредба следва, че тя налага на държавитечленки, при условие че съществува техническа възможност,
It follows from the wording and the aim of that provision that it imposes on Member States, subject to technical feasibility, an obligation to achieve a result which is not limited
КОМИСИЯ/ЛИТВА
COMMISSION v LITHUANIA
По дело C-274/07 с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 226 ЕО на 7 юни 2007 г.,
ACTION under Article 226 EC for failure to fulfil obligations, brought on 7 June 2007,
Комисия на Европейските общности, за която се явяват г-н G. Braun и г-жа A. Steiblytė, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург, ищец, срещу
Commission of the European Communities, represented by G. Braun and A. Steiblytė, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg, applicant, v
Република Литва, за която се явява г-н D. Kriaučiūnas, в качеството на представител, ответник,
Republic of Lithuania, represented by D. Kriaučiūnas, acting as Agent, defendant,
* Език на производството: литовски.
* Language of the case: Lithuanian.
СЪДЪТ (втори състав), състоящ се от: г-н C. W. A. Timmermans, председател на състав, г-н L. Bay Larsen, г-н K. Schiemann, г-н P. Kūris и г-жа C. Toader (докладчик), съдии, генерален адвокат: г-н D. Ruiz-Jarabo Colomer, секретар: г-н R. Grass, предвид изложеното в писмената фаза на производството, предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение, постанови настоящото
Advocate General: D. Ruiz-Jarabo Colomer, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion, gives the following
С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като не е гарантирала на практика, доколкото това е технически възможно, че информацията във връзка с локализирането на този, който осъществява повикването, се предоставя на разположение на службите за спешни повиквания при всички повиквания към единния европейски номер за спешни повиквания „112“, преминаващи през обществените телефонни мрежи, Република Литва не е изпълнила задълженията си по член 26, параграф 3 от
By its action the Commission of the European Communities asks the Court to declare that, by not ensuring in practice that authorities handling emergencies are, to the extent technically feasible, given caller location information for all callers to the single European emergency call number ‘112’ when public telephone networks are used, the Republic of Lithuania has failed to fulfil its obligations under Article 26(3) of Directive 2002/22/EC of the European Parliament and of the Council of 7 March
Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (ОВ L 108, стр.
2002 on universal service and users’ rights relating to electronic communications networks and services (‘Universal Service’ Directive) (OJ 2002 L 108, p.
Съображение 36 от Директивата за универсалната услуга гласи:
The 36th recital in the preamble to the Universal Service Directive states that:
„Важно е, че потребителите следва да имат възможност да се обадят на единния европейски номер за спешни повиквания „112“ и всеки друг национален номер за спешни повиквания безплатно от всеки телефонен апарат, включително от платени телефонни автомати, без да използват никакво платежно средство. […] Информацията за местоположението на обаждането, която се получава от аварийните служби [да се чете: „службите за спешно реагиране“], ще подобри равнището на защита и сигурност на потребителите на услуги от номер „112“ и ще подпомогне аварийните служби [да се чете: „службите за спешно реагиране“] до технически възможното равнище за изпълнението на техните задължения, при условие че се гарантира прехвърляне на повикванията и свързаните с тях данни на аварийните служби [да се чете: „службите за спешно реагиране“]. […]“
‘It is important that users should be able to call the single European emergency number “112”, and any other national emergency telephone numbers, free of charge, from any telephone, including public pay telephones, without the use of any means of payment. … Caller location information, to be made available to the emergency ser -vices, will improve the level of protection and the security of users of “112” services and assist the emergency services, to the extent technically feasible, in the discharge of their duties, provided that the transfer of calls and associated data to the emergency services concerned is guaranteed….’
Член 26, параграф 3 от Директивата за универсалната услуга гласи:
Article 26(3) of the Universal Service Directive provides:
„Държавите-членки гарантират, че предприятията, които управляват обществените телефонни мрежи, предоставят на службите за спешни повиквания, доколкото това е технически възможно, информацията, свързана с локализи-
‘Member States shall ensure that undertakings which operate public telephone networks make caller location information available to authorities handling emergen-
Съгласно член 38, параграф 1 от Директивата за универсалната услуга държавитечленки приемат и обнародват необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят с тази директива, не по-късно от 24 юли 2003 г. и незабавно информират Комисията за това.
According to Article 38(1) of the Universal Service Directive, Member States are to adopt and publish the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with the directive by 24 July 2003 at the latest and they are to immediately inform the Commission thereof.
Те прилагат тези мерки от 25 юли 2003 г.
They are to apply those provisions from 25 July 2003.