Що се отнася до третото служещо като обосновка съображение, свързано с опасност от избягване на данъци, в Решение по дело Marks & Spencer Съдът постановява, че възможността за прехвърляне на загубите, понесени от дружество, което не е местно лице, на дружество, което е местно лице, води до опасност от прехвърляне на загубите в рамките на група от дружества към дружествата, установени в държавитечленки, които прилагат най-високи данъчни ставки и в които следователно загубите ще имат най-висока данъчна стойност. За разлика от случая с дъщерните дружества, в който може да се допусне, че системно ще се организира прехвърляне на загуби в рамките на групи от дружества и че загубите ще бъдат насочвани единствено към дружествата от групата, които са установени в държавитечленки с най-високи данъчни ставки 15, в случая с постоянните обекти е ясно, че няма такава възможност за избор на най-благоприятната юрисдикция („jurisdiction shopping“), ако на дружество в една държавачленка бъде разрешено да приспадне загубите, понесени от постоянен обект в друга държавачленка. Това е така, тъй като, както сочи Комисията, не са необходими, нито дори са теоретично мислими мерки, позволяващи „прехвърлянето“ на загуби от постоянен обект за разлика от загубите на дъщерно дружество: загубите, понесени от постоянен обект, са загуби на данъчно задълженото дружество майка. Следователно загубите, понесени от национални постоянни обекти, могат да бъдат приспаднати направо и незабавно. Единствената разлика между тази изцяло национална ситуация и настоящия случай е в разпределението на данъчните правомощия: ако постоянният обект е местно лице в друга държавачленка, с която е 13 — След като загубата е понесена през 1999 г., но не е могла да бъде използвана в Люксембург преди 2003 г., Lidl все пак е било поставено в неизгодно положение поради това, че не е могло да приспадне загубата от своята печалба, реализирана в Германия на по-ранен етап.
Court stated in Marks & Spencer that the possibility of transferring the losses incurred by a nonresident company to a resident company entails the risk that within a group of companies losses will be transferred to companies established in the Member States which apply the highest rates of taxation and in which the tax value of the losses is therefore the highest. In contrast to the situation concerning subsidiaries, where it is conceivable that the transfer of losses will be systematically organised within groups of companies and losses directed solely to companies of the group established in Member States with higher rates of taxation, 15in the case of permanent establishments there is clearly no scope for such ‘jurisdiction shopping’ if a company in one Member State is allowed to deduct losses made by a permanent establishment in another Member State. That is because, as the Commission submits, measures enabling the ‘transfer’ of losses from a permanent establishment, as opposed to a subsidiary, are neither necessary nor theoretically conceivable: losses made by a permanent establishment are losses of the taxpayer ‘parent’ company. Losses made by national permanent establishments can accordingly be directly and immediately deducted. The only difference between that domestic situation and the present case lies in the allocation of the power to impose taxes: if the permanent establishment is resident in another Member State with which there is a double taxation convention such as that at issue in the present case, that State will have the exclusive right to tax the income of the permanent establishment in question. That does not affect the fact that a loss accrues to the taxpayer company, directly reducing its taxable income in its State of residence. The other State’s right to tax simply creates a second connecting factor for the same 13 — Since the loss was made in 1999 but could not be used in Luxembourg until 2003, Lidl was still disadvantaged by its inability to set the loss off against its profits in Germany at an earlier stage.