natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Тук споменаването на въпросните „междинни плащания и плащания по крайното салдо“ се обяснява с обстоятелството, че при авансовото плащане от Комисията на сума в размер на 7 % от участието на фондовете в съответната помощ съгласно член 32, параграф 2, първа алинея от общия регламент, националните органи на този етап не са длъжни да представят оправдателни документи за извършените разходи (Решение от 24 ноември 2005 г., посочено в точка 36 по-горе, точка 47). Следователно термините „междинни плащания и плащания по крайното салдо“ от правило № 1, точка 2.1. от приложението към Регламент
In that context, the reference to ‘interim payments and payments of the final balance’ is explained by the fact that where, by way of payment on account, the Commission pays an amount equal to 7% of the contribution from the Funds to the assistance in question, as provided for in the first subparagraph of Article 32(2) of the general regulation, the national authorities are not required to submit, at that early stage, documents attesting to expenditure paid out (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 47). Consequently, the terms
№ 448/2004 не могат да се тълкуват в смисъл, че принципът на възстановяване на разходите не се отнася до авансовите плащания.
‘interim payments and payments of the final balance’ in point 2.1 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 cannot be interpreted as meaning that advance payments are not covered by the principle of reimbursement of expenses .
По-нататък следва да се отхвърлят като неотносими доводите, свързани с „принцип на необходимостта“ на държавните помощи.
The arguments based on the ‘principle of necessity’ of State aid must also be rejected as irrelevant.
Италианската република не обяснява защо твърденият от нея „принцип на необходимостта“, дори и да съществува, би наложил да се пренебрегне приложимият съгласно член 32 от общия регламент принцип на възстановяване на разходите при заявления за междинни плащания и плащане на крайното салдо.
The Italian Republic has not explained how the alleged ‘principle of necessity’ — even if it exists — requires the principle of reimbursement of expenses, applicable to applications for interim payments and payments of the final balance by virtue of Article 32 of the general regulation, to be set aside.
Обстоятелството, че при схемите за помощи държавитечленки извършват авансови плащания в полза на предприятията, които не разполагат с достатъчно собствени ресурси, не задължава Комисията да възстановява споменатите авансови плащания при междинните плащания и при плащането на крайното салдо, освен ако те не отговарят на действително направени разходи по смисъла на член 32 от общия регламент.
The fact that, in the context of aid schemes, the Member States make advance payments to undertakings which do not have sufficient resources of their own does not mean that the Commission must reimburse those advance payments, made by way of interim payments and payments of the final balance, even where they do not correspond to expenditure actually paid out within the meaning of Article 32 of the general regulation .
В това отношение не може да бъде изведен никакъв довод от правило № 1, точка 1.3. от приложението към Регламент № 448/2004, тъй като то изрично разпорежда, че плащанията към фондове за рисков капитал, кредитни или гаранционни фондове (включително холдингови фондове за рисков капитал), които отговарят на посочените в текста условия, трябва да се смятат за действително направени разходи по смисъла на член 32, параграф 1, трета алинея от общия регламент.
No argument to that effect may be inferred from point 1.3 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004, because that provision expressly states that payments into venture capital, loan and guarantee funds (including venture capital holding funds) which meet the requirements of that regulation are to be treated as expenditure actually paid out within the meaning of the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation .
Допустимостта на авансовите плащания за финансиране от фондовете всъщност не би могла да се изведе от текста на специална разпоредба, която урежда единствено плащания на държавитечленки към фондове за рисков капитал и кредитни или гаранционни фондове.
The eligibility of advance payments for a contribution from the Funds cannot be inferred from specific implementing legislation which governs only payments by the Member States into venture capital, loan and guarantee funds.
Накрая, не могат да се уважат и доводите, изведени от разпоредбите на приложението към Регламент № 448/2004 относно амортизацията, апортните вноски и административните разходи.
Finally, the arguments based on the provisions of the Annex to Regulation No 448/2004 concerning depreciation, contributions in kind and overheads cannot be accepted.
Дори да се предположи, че допустимостта на тези разходи не зависи от представянето на оправдателни документи, това е без значение за целите на преценката на допустимостта на авансовите плащания.
Even supposing that the eligibility of that expenditure was not conditional upon submission of supporting documents, such a circumstance is irrelevant for the purposes of assessing the eligibility of advance payments.
При всички случаи от правило № 1, точки 2.1. и 2.3. от приложението към Регламент № 448/2004 следва, че амортизацията, апортните вноски и административните разходи трябва да се доказват чрез представяне на счетоводни документи с доказателствена стойност.
In any event, it is clear from points 2.1 and 2.3 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 that depreciation, contributions in kind and overheads must be supported by accounting documents of probative value.
От изложеното дотук следва, че доколкото препраща към спорното общо правило, първото обжалвано писмо не изменя приложното поле на общностната правна уредба и затова не би могло да представлява обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО.
It follows from the foregoing that the first contested letter, insofar as it refers to the general rule at issue, did not change the scope of the Community rules and, to that extent, cannot constitute an actionable measure for the purposes of Article 230 EC.
От това следва също така, че второто, третото, четвъртото и петото обжалвано писмо, доколкото се обосновават със спорното общо правило, за да откажат да задължат фондовете със суми, отговарящи на спорните авансови плащания, са в съответствие с член 32 от общия регламент и с правило № 1, точки 1 и 2 от приложението към Регламент № 448/2004.
It also follows that the second, third, fourth and fifth contested letters, insofar as they rely on the general rule at issue as a basis for refusing to charge to the Funds the amounts corresponding to the advance payments at issue, are in conformity with Article 32 of the general regulation and with points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004.
Четвъртото и петото правно основание следователно трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни, що се отнася до второто, третото, четвъртото и петото обжалвано писмо.
The fourth and fifth pleas in law must therefore be rejected as unfounded with regard to the second, third, fourth and fifth contested letters.
По осмото правно основание, изведено от нарушение на член 9 от Регламент № 438/2001, и по деветото правно основание, изведено от нарушение на принцип на опростяване
The eighth plea in law, alleging infringement of Article 9 of Regulation No 438/2001, and the ninth plea in law, alleging infringement of the principle of simplified procedures
Италианската република поддържа, че обжалваните писма нарушават правилата за заверка на разходите, установени в член 9 от Регламент № 438/2001, доколкото налагат на компетентните национални органи да отбелязват в отчетите за разходите си по всяка мярка размера на извършените или евентуално извършените спорни авансови плащания или предполагат, че те са ги отбелязали.
The Italian Republic claims that the contested letters infringe the rules concerning the certification of expenditure, laid down in Article 9 of Regulation No 438/2001, inasmuch as they require or presuppose that the competent national authorities specify in respect of each measure in their statements of expenditure the amount of the advance payments at issue which have been paid or which are to be paid.
Условията за заверка на разходите били изцяло уредени от този член, който предвижда, че заверените отчети за разходите по член 32, параграфи 3 и 4 от общия регламент трябва да се изготвят съгласно модела на удостоверение,
The detailed rules for certification of expenditure are entirely governed by that article, which provides that the certificates of statements of interim and final expenditure referred to in Article 32(3) and (4) of the general regulation are to be drawn up in
ИТАЛИЯ/КОМИСИЯ даден в приложение ІІ към Регламент № 438/2001.
ITALY v COMMISSION accordance with the model certificate in Annex II to Regulation No 438/2001.
След надхвърляне на определена сума разходите трябвало само да се отчитат в това удостоверение, като за всяка мярка поотделно се посочи съответният източник на финансиране („публичен на Общността“, „други публични“ и „частен“) и годината, през която са извършени разходите.
Above a certain amount, expenditure merely needs to be declared in that certificate by identifying, in respect of each measure, the source of financing involved (‘Public, Community’, ‘Public, Other public’ and ‘Private’) and the year in which the expenditure was paid out .
Така, като възлагала на компетентните национални органи да допълват своите отчети за разходите с данни за размера на извършените авансови плащания, Комисията им налагала задължение за отчитане, което не е предвидено в действащата правна уредба.
Thus, by requiring the competent national authorities to complete their declarations by providing information concerning the amount of the advance payments made, the Commission imposed on them declaration obligations not provided for under the rules in force.
Италианската република сочи също така, че с определянето на условия за заверка на разходите, които са по-тежки и налагат повече ограничения в сравнение с член 9 от Регламент № 438/2001, Комисията е нарушила принцип на опростяване на управлението на структурните фондове.
In addition, the Italian Republic argues that by imposing rules for the certification of expenditure which are more stringent and more restrictive than those laid down in Article 9 of Regulation No 438/2001, the Commission infringed the principle of simplification of the management of the Structural Funds.
Съществуването на такъв принцип можело да бъде изведено от съображение 42 от общия регламент, от устно изразените становища на Комисията, както и от внесените от нея пред Комитета предложения.
It is possible to deduce the existence of such a principle from recital 42 in the preamble to the general regulation, the Commission’s oral statements and the proposals that it submitted to the Committee.
Комисията иска да се отхвърли като необосновано правното основание, изведено от нарушение на член 9 от Регламент № 438/2001.
The Commission contends that the plea alleging infringement of Article 9 of Regulation No 438/2001 should be rejected as unfounded.
Данните за извършените спорни авансови плащания били абсолютно необходими за определянето на размера на авансовите плащания, които подлежат на финансиране от общностния бюджет.
The information concerning the advance payments at issue was essential for the purposes of determining the amount to be charged to the Community budget.
Следователно за националните органи представянето на тези данни съответствало на изпълнение на задълженията им за заверка на разходите в съответствие с член 9 от Регламент № 438/2001.
Consequently, for the national authorities, communication of that information marked the fulfilment of their obligation under Article 9 of Regulation No 438/2001 to certify expenditure.
Освен това Комисията отхвърля правното основание, изведено от нарушение на принцип на опростяването.
The Commission also disputes the plea alleging infringement of the principle of simplification.
Целта за опростяване на управлението на фондовете не можела в случая да обоснове накърняването на правилата за отчитане и заверка на разходите, произтичащи от принципите на стабилното финансово управление.
The objective of simplifying the management of the Funds cannot justify compromising in the present case the rules concerning the declaration and certification of expenditure flowing from the principles of sound financial management.
Тъй като този член не прави никакво разграничение в зависимост от вида на управлението, Комисията продължава да носи тази обща отговорност и в рамките на съвместното управление на структурните фондове.
Since Article 274 EC draws no distinction according to the form of management employed, the Commission continues to exercise that general responsibility in the context of the shared management of the Structural Funds.
Посочените по-горе правила са припомнени в член 38, параграф 1, буква ж) от общия регламент, който член се отнася до финансовия контрол на помощите.
Reference is made to those rules in Article 38(1)(g) of the general regulation, dealing with financial control of assistance .
Държаватачленка на първо място поема отговорността за този финансов контрол, като по-специално удостоверява пред Комисията, че отчетените разходи по заявления за междинни плащания или плащане на крайното салдо отговарят на действително направени разходи по смисъла на член 32, параграф 1, трета алинея от общия регламент и на правило № 1, точки 1 и 2 от приложението към Регламент № 448/2004.
In the context of that financial control, the Member State is to take responsibility in the first instance by certifying to the Commission, in particular, that expenditure declared as interim payments and payments of the final balance corresponds to expenditure actually paid out within the meaning of the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation and points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004.
Комисията взема решение по тези заявления за плащане, като при упражняване на общата си отговорност за изпълнението на бюджета определя размера на отчетените и заверени от държаватачленка разходи, които трябва да бъдат финансирани от общностния бюджет.
The Commission is to adopt a decision on such payment applications by determining, in the context of its general responsibility for the implementation of the budget, the amount of the expenditure declared and certified by the Member State which is to be charged to the Community budget.
Когато системите за управление и контрол на държавитечленки са надеждни и осигуряват „достатъчно проследяване на одита“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 438/2001, заверката на отчетените разходи по принцип дава на Комисията достатъчна гаранция за точността, редовността и допустимостта на заявленията за общностно финансиране, както следва от член 2, параграф 1 от Регламент № 438/2001.
Where the Member States’ management and control systems are reliable and provide a ‘sufficient audit trail’ within the meaning of Article 7(2) of Regulation No 438/2001, the certification of expenditure provides, in principle, sufficient assurance to the Commission that the applications for a contribution from the Community are correct, regular and eligible, as provided in Article 2(1) of Regulation No 438/2001.
Въпреки това, ако както е в случая, Комисията и държавачленка тълкуват по различен начин разпоредба, определяща условията за допустимост на дадени разходи, надеждността на националната система за управление и контрол вече не дава на Комисията гаранция, че отчетените от тази държавачленка разходи отговарят изцяло на допустимите разходи по смисъла на приложимата правна уредба.
However, where — as in the present case — the Commission and a Member State adopt different interpretations of a measure determining the conditions of eligibility of certain expenditure, the reliability of the national management and control system no longer assures the Commission that all the expenditure declared by the Member State is eligible expenditure within the meaning of the applicable rules .
Тогава съответната държавачленка е длъжна при упражняване на отговорностите си в областта на заверката на разходите и в рамките на лоялното сътрудничество с общностните институции, да даде възможност на Комисията да изпълни бюджета на своя отговорност, като ѝ предостави всички данни, които Комисията смята за необходими, за да може да извърши плащания, съобразени с член 32, параграф 1, трета алинея от общия регламент.
It is therefore for the Member State concerned, in the exercise of its responsibilities regarding the certification of expenditure and in sincere cooperation with the Community institutions, to place the Commission in a position to implement the budget on its own responsibility by providing it with all the information which the Commission considers necessary to effect payments which are in conformity with the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation .
Всяко друго разрешение би накърнило полезното действие на член 38, параграф 1 от общия регламент и в по-широк смисъл — на член 10 ЕО и член 274 ЕО.
Any other approach would frustrate the useful effect of Article 38(1) of the general regulation and, more generally, of Articles 10 EC and 274 EC.
Както спорното общо правило, за което беше установено, че съответства на член 32, параграф 1, трета алинея от общия регламент и на правило № 1, точки 1 и 2 от приложението към Регламент № 448/2004, така и специалното правило за допустимост на извършените до 19 февруари 2003 г недоказани авансови плащания, съдържащо се в решение на Комисията, което не е оспорено по дела C-324/03 и C-431/03, са били противопоставими на Италианската република, тъй като тя е била предварително уведомена за тях (вж. точки 25 и 27 по-горе).
Both the general rule at issue — which, it has been decided, is in conformity with the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation and with points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 — and the special rule concerning the eligibility of unsupported advance payments made before 19 February 2003, which results from a decision of the Commission which was not contested in Cases C-324/03 and C-431/03, may be relied upon against the Italian Republic insofar as it had been previously informed of them (see paragraphs 25 and 27 above).
Както следва от точка 112 по-горе обаче, прилагането на първата от тези норми във връзка с втората неизбежно е породило в тежест на Италианската република задължение да предоставя в заявленията си за плащане и в отчетите за разходите данните, с които разполага и които Комисията изисква, за да може да определи размера на извършените или евентуално извършените спорни авансови плащания.
However, as can be seen from paragraph 112 above, the combined application of those two rules inevitably requires the Italian Republic to communicate with its payment applications and statements of expenditure the information in its possession which has been requested by the Commission so as to permit the latter to determine the amount of the advance payments at issue which have been paid or which are to be paid.
Следователно Комисията правилно изтъква, че спорната формалност при отчитането в случая е само начин за прилагане и неизбежна практическа последица от задължението за заверка на разходите, което Италианската република има по силата на член 9 от Регламент № 438/2001.
The Commission thus rightly contends that the declaration obligation at issue in this case is merely an implementing rule and the inevitable practical consequence of the Italian Republic’s obligation under Article 9 of Regulation No 438/2001 to certify expenditure.
Следователно, като приканва италианските органи да допълнят спорните отчети за разходите, като уточнят за всяка мярка размера на извършените или евентуално извършените спорни авансови плащания, първото обжалвано писмо само припомня тяхното задължение за отчитане, произтичащо неизбежно от
Accordingly, by asking the Italian authorities to complete the statements of expenditure at issue by indicating, in respect of each measure, the amount of the advance payments at issue which had been paid or which were to be paid, the first contested letter was merely drawing their attention to a declaration obligation which
С оглед на предходните съображения, както и на изложеното в точка 102 по-горе, следва да се заключи, че първото обжалвано писмо не поражда правните последици, оспорвани от Италианската република, и следователно не би могло да представлява обжалваем акт по смисъла на споменатата в точка 56 по-горе съдебна практика.
In the light of the foregoing considerations, and those set out in paragraph 102 above, it must be concluded that the first contested letter did not produce the legal effects contested by the Italian Republic and cannot in that regard constitute an actionable measure within the meaning of the caselaw referred to in paragraph 56 above.
При това положение настоящата жалба трябва да бъде отхвърлена като недопустима в частта, с която се обжалва първото писмо.
Insofar as the present action has been brought against the first contested letter, therefore, it must be dismissed as inadmissible.
Следователно жалбата следва да бъде разгледана по-нататък само относно второто, третото, четвъртото и петото обжалвано писмо.
Consequently, it is necessary to consider the action further only insofar as it has been brought against the second, third, fourth and fifth contested letters.
В това отношение Италианската република неоснователно поддържа, че второто, третото, четвъртото и петото обжалвано писмо нарушавали член 9 от Регламент № 438/2001 или общ принцип за опростяване, тъй като предполагали компетентните национални органи да се съобразят със спорната формалност при отчитането.
There is no basis for the Italian Republic’s argument that the second, third, fourth and fifth contested letters infringe Article 9 of Regulation No 438/2001 or a general principle of simplification, as they presupposed that the competent national authorities would comply with the declaration formality at issue.
В точка 113 по-горе вече беше установено, че споменатата формалност е начин за прилагане и неизбежна практическа последица от задължението на Италианската република за заверка на разходите, произтичащо от член 9 от Регламент № 438/2001.
It has already been found in paragraph 113 above that that formality was an implementing rule and the inevitable practical consequence of the Italian Republic’s obligation under Article 9 of Regulation No 438/2001 to certify expenditure.
Нещо повече, законосъобразността на спорната формалност при отчитането не би могла да бъде поставена под съмнение, като се изхожда от принципа на опростяване, на който се позовава Италианската република.
In addition, the legality of the declaration formality at issue cannot be called into question on the basis of the principle of simplification, as alleged by the Italian Republic .
Макар че общият регламент несъмнено отразява загрижеността за опростяване на процедурите за одобряване и плащане и макар че в това отношение Комисията се стреми да премахне излишните административни усложнения, системата на структурните фондове не утвърждава принцип на опростяване на процедурите за одобряване и плащане без оглед на последиците, които това би имало за доброто функциониране и разумното финансово управление на фондовете.
Although it is true that the general regulation addresses concerns relating to the simplification of procedures for making commitments and payments and although the Commission has tried to eliminate useless administrative complications, the fact remains that the Structural Funds scheme does not contain a principle according to which procedures for making commitments and payments must be simplified regardless of the consequences for the proper operation and the sound financial management of the Funds.