natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Освен това, както твърди Vodafone, ако Комисията бе компетентна да разреши нотифицираната в рамките на член 7, параграф 3 от Директива 2002/21 национална мряка, в този случай за даден НРО не би било достатъчно да отчете в максимална степен „решението“ на Комисията, доколкото в съответствие с член 249 ЕО такова решение е задължително в своята цялост за онези, до които е адресирано.
Moreover, if, as Vodafone claims, the Commission had the power to authorise the national measure notified under Article 7(3) of Directive 2002/21, it would not be sufficient, in such a case, for the NRA to take the utmost account of the Commission’s ‘decision’ since, under Article 249 EC, such a decision would be binding in its entirety upon the addressee thereof.
На второ място, фактът, че при посочените в член 7, параграф 4 от Директива 2002/21 обстоятелства Комисията може да открие втората фаза на процедурата, която може да доведе до решение за налагане на вето, обаче не означава, че писмото със забележки на Комисията на основание на член 7, параграф 3 от посочената директива дава на заинтересования НРО правото да приеме предложената национална мярка.
Second, the fact that the Commission may, in the circumstances referred to in Article 7(4) of Directive 2002/21, initiate the second phase of the procedure, which may lead to a veto decision, does not however mean that it is the Commission’s letter of comments pursuant to Article 7(3) of that directive that entitles the NRA concerned to adopt the proposed national measure.
В тази връзка следва да се напомни, че проектомярката ES/2005/0330, нотифицирана от CMT в настоящия случай на Комисията и на другите НРО, представлява мярка, посочена в член 16, параграф 4 от Директива 2002/21.
It must be recalled in that connection that draft measure ES/2005/0330, which the CMT notified in this case to the Commission and to the other NRAs, constitutes a measure referred to in Article 16(4) of Directive 2002/21.
Тази разпоредба обаче разрешава пряко на заинтересования НРО да приеме разглежданата мярка, доколкото предвижда, че когато даден НРО определя, че един пазар не е ефективно конкурентен, той „идентифицира предприятията със значителна пазарна сила на този пазар“ и „налага на такива предприятия целесъобразни специфични регулаторни задължения“.
That provision directly authorises the NRA concerned to adopt the measure in question insofar as it provides that where an NRA determines that a market is not effectively competitive it ‘shall identify undertakings with significant market power on that market’ and ‘shall on such undertakings impose appropriate specific regulatory obligations’.
Дори при уточнените в член 7, параграф 4 от Директива 2002/21 обстоятелства Комисията да може да иска от заинтересованя НРО да оттегли нотифицираната проектомярка, в случай че тази мярка би създала пречка за единния пазар или би била несъвместима с общностното право, и по-специално с политическите цели, които НРО трябва да следват, упражняването от НРО на правомощията, произтичащи пряко от член 16, параграф 4 от Директива 2002/21, не изисква никакво „разрешение“ от страна на Комисията.
Even if, in the circumstances specified in Article 7(4) of Directive 2002/21, the Commission may require the NRA concerned to withdraw a notified draft measure where the measure would create a barrier to the single market or would be incompatible with Community law and in particular the policy objectives that NRAs should follow, the exercise by the NRA of the powers which it derives directly from Article 16(4) of Directive 2002/21 requires no ‘authorisation’ on the part of the Commission .
Освен това никоя разпоредба от Директива 2002/21 не предвижда, че фактът, че Комисията не открива втората фаза от процедурата, следва да се приравни на одобрение на нотифицираната проектомярка, разрешаваща на НРО да предприеме действия.
Furthermore, no provision of Directive 2002/21 states that the fact that the Commission does not initiate the second phase of the procedure is to be regarded as equivalent to an approval of the notified draft measure authorising the NRA to act.
На трето място, предвид консултативната роля, възложена на Комисията и на другите НРО в рамките на процедурата по член 7, параграф 3 от Директива 2002/21, писмото със забележки на Комисията на основание посочената разпоредба представлява подготвителен общностен акт в рамките на процедура, водеща до приемането на национална мярка от заинтересования НРО.
Third, having regard to the advisory role assigned to the Commission and to the other NRAs under the procedure of Article 7(3) of Directive 2002/21, a Commission letter of comments under that provision constitutes a preparatory Community act in the context of a procedure which leads to the adoption of a national measure by the NRA concerned.
От постоянна съдебна практика обаче следва, че приетите от общностните институции подготвителни актове не могат да бъдат предмет на отделна жалба за отмяна (Решение по дело Нидерландия/Комисия, точка 69 по-горе, точка 35, Решение на Първоинстанционния съд от 19 октомври 2006 г. по дело Buendía Sierra/Комисия, T-311/04, Recueil, стp. II-4137, точка 98).
However, it is apparent from settled caselaw that preparatory acts adopted by the Community institutions cannot be the subject of an independent action for annulment (Netherlands v Commission, cited in paragraph 69 above, paragraph 35; Case T-311/04 Buendía Sierra v Commission [2006] ECR II-4137, paragraph 98).
Наистина намеса от страна на Комисията на основание на член 7, параграф 3 от Директива 2002/21 не води до приемането на окончателен общностен акт, който може да бъде предмет на пряко обжалване пред общностните юрисдикции.
Indeed, Commission intervention under Article 7(3) of Directive 2002/21 does not lead to the adoption of a definitive Community act which may be the subject of a direct action before the Community judicature.
Все пак, противно на твърдяното от Vodafone, правото на ефективна съдебна защита не изисква подаване на жалба пред Първоинстанционния съд срещу писмото със забележки на основание на член 7, параграф 3 от Директива 2002/21.
However, contrary to what Vodafone claims, the right to effective judicial protection does not require an action to lie before the Court of First Instance against a letter of comments pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21.
В тази връзка следва да се отбележи, че член 4 от Директива 2002/21 задължава държавитечленки да установят механизъм, чрез който решенията на техен НРО да могат да бъдат обжалвани пред независим орган.
To that effect, it must be pointed out that Article 4 of Directive 2002/21 requires Member States to set up an appeal mechanism against decisions of their NRAs before an independent body.
Уточнява се, че когато този апелативен орган не е от съдебен характер, „неговото решение трябва да подлежи на преглед от съд или трибунал по смисъла на член 234 от Договора“.
It is stated that where that appeal body is not judicial in character, ‘its decision shall be subject to review by a court or tribunal within the meaning of Article 234 of the Treaty’.
Така Директива 2002/21 урежда цялостна система за съдебна защита.
Directive 2002/21 thus organises a full system of judicial protection .
От една страна, когато както в настоящия случай, ролята на Комисията е ограничена до консултация в рамките на член 7, параграф 3 от Директива 2002/21, която по принцип води до приемането на решение от заинтересования НРО, правото на обжалване може да бъде упражнено пред съответната национална юрисдикция, която съгласно член 234 ЕО може да зададе на Съда преюдициални въпроси, свързани с тълкуването на приложимата общностна регулаторна рамка.
On the one hand, where, as in the present case, the Commission’s role is limited to consultation in the context of the procedure under Article 7(3) of Directive 2002/21 which leads, in principle, to the adoption of a decision by the NRA concerned, a right of appeal lies to the national court or tribunal concerned, which, in accordance with Article 234 EC, may refer questions to the Court of Justice for a preliminary ruling on the interpretation of the applicable Community regulatory framework.
Следва да се подчертае, че Vodafone е подало жалба пред Tribunal Supremo срещу решението на CMT.
It should be noted that Vodafone has lodged an appeal before the Tribunal Supremo against the CMT’s decision.
4407, точка 8 и Решение на Съда от 8 април 1992 г. по дело Wagner, C-94/91, Recueil, стp. I-2765, точки 16 и 17), посредством такова запитване съответната национална юрисдикция би могла по-конкретно да провери дали писмото със забележки на Комисията на основание на член 7, параграф 3 от Директива 2002/21 е резултат от правилно тълкуване на общностното право.
Since a reference for a preliminary ruling under Article 234 EC may also relate to nonbinding Community acts (see, to that effect, Case C-322/88 Grimaldi [1989] ECR 4407, paragraph 8, and Case C-94/91 Wagner [1992] ECR I-2765, paragraphs 16 and 17), the national court or tribunal concerned could, by means of such a reference, ascertain inter alia whether the Commission’s letter of comments pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21 is based on a correct interpretation of Community law.
От друга страна, ако Комисията упражни своето право на вето на основание на член 7, параграф 4, тази процедура няма да доведе до национално решение, а до приемането на общностен акт със задължителни правни последици, който може да бъде обжалван пред Първоинстанционния съд.
On the other hand, if the Commission exercises its right of veto under Article 7(4), the procedure does not lead to a national decision, but to the adoption of a Community act having binding legal effects and an action can be brought before the Court of First Instance .
На второ място, Vodafone се опитва да установи обвързващия характер на писмото на Комисията съгласно член 7, параграф 3 от Директива 2002/21, подчертавайки правото на вето, с което тя разполага на основание на член 7, параграф 4 от посочената директива, което доказвало, че Комисията изпълнява функции по вземане на решение в рамките на член 7.
In the second place, Vodafone seeks to establish the binding nature of a Commission letter pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21 by emphasising the right of veto available to the Commission under Article 7(4) of that directive, which purportedly demonstrates that it has a decisionmaking role under Article 7.
В това отношение следва да се напомни, че член 7, параграф 4 от Директива 2002/21 позволява на Комисията да „вземе решение, с което се изисква от въпросния [НРО] да оттегли проектомярката“.
In that regard, it must be pointed out that Article 7(4) of Directive 2002/21 enables the Commission to ‘take a decision requiring the [NRA] concerned to withdraw the draft measure’.
Въпреки че ефективното упражняване на правото на налагане на вето поражда задължителни правни последици, доколкото въпросният НРО занапред не би имал право да приеме предложената мярка, следва да се счита, че неупражняването на правото на налагане на вето може да се третира като неприемане на решение, което не поражда никакви задължителни правни последици (вж. в този смисъл Решение на Съда от 13 юли 2004 г. по дело Комисия/Съвет, C-27/04, Recueil, стp. I-6649, точки 31—34).
Even if the actual exercise of the right of veto gives rise to binding legal effects in that the NRA in question would no longer be entitled to adopt the proposed measure, it must be considered that non-exercise of the right of veto can be treated as non-adoption of a decision which does not give rise to any binding legal effect (see, to that effect, Case C-27/04 Commission v Council [2004] ECR I-6649, paragraphs 31 to 34).
От това следва, че ако, както е направила в настоящия случай, Комисията се ограничи само до формулиране на забележки съгласно член 7, параграф 3 от Директива 2002/21 и не упражни правото си на вето, предвидено в член 7, параграф 4, намесата на Комисията остава без обвързващи правни последици.
It follows that if, as it did in the present case, the Commission merely makes comments in accordance with Article 7(3) of Directive 2002/21 and does not exercise its right of veto provided for in Article 7(4), the Commission’s intervention does not have any binding legal effects.
Ако НРО реши да приеме национална мярка, обвързващите правни последици, произтичащи от тази мярка, могат да се отдадат на въпросния НРО, а не на забележките на Комисията или на неоткриването на процедурата по член 7, параграф 4 от Директива 2002/21.
If the NRA decides to adopt the national measure, the binding legal effects deriving from that measure are attributable to the NRA in question and not to the Commission’s comments or the fact that the procedure under Article 7(4) of Directive 2002/21 is not set in motion.
По този въпрос процедурите съгласно член 7, параграфи 3 и 4 от Директива 2002/21 се различават от процедурите в областта на държавните помощи и на контрола върху концентрациите, за които приложимата правна уредба предвижда изрично, че неупражняването от Комисията на нейните правомощия в определен срок има силата на имплицитно решение за издаване на разрешение.
On that point, the procedures under Article 7(3) and (4) of Directive 2002/21 are distinguishable from State aid and merger review procedures, in respect of which the applicable legal framework provides expressly that non-exercise by the Commission of its powers within a certain period amounts to an implied authorisation decision.
Всъщност ако в срок от двадесет и пет работни дни или два месеца след нотификацията, съответно на концентрацията или на мярката за държавна помощ, Комисията не вземе решение, концентрацията или мярката за държавна помощ се счита за съвместима с общия пазар съгласно член 10, параграф 6 от Регламент № 139/2004 и член 4, параграф 6 от Регламент № 659/1999.
If, within 25 working days or two months following notification of the concentration or the State aid measure respectively, the Commission has not taken a decision, the concentration or the State aid measure is deemed to be compatible with the common market, pursuant to Article 10(6) of Regulation No 139/2004 and Article 4(6) of Regulation No 659/1999.
Все пак никоя разпоредба в Директива 2002/21 не предвижда, че неупражняването от Комисията на нейното правомощие, изведено от член 7, параграф 4 от Директива 2002/21, има силата на имплицитно решение за издаване на разрешение на националната мярка.
However, no provision of Directive 2002/21 provides that non-exercise by the Commission of its powers under Article 7(4) of Directive 2002/21 amounts to an implied decision to authorise the national measure.
При липсата обаче на разпоредба от общностното право, която определя срок, при чието изтичане се счита, че е прието имплицитно решение, и която установява съдържанието на това решение, неприемането на дадено решение от общностна институция не може да се приравни на акт, който подлежи на обжалване по смисъла на член 230 ЕО (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Съвет, точка 105 по-горе, точки 32 и 34).
In the absence of any provision of Community law prescribing a period on the expiry of which an implied decision is deemed to arise and establishing the content of that decision, non-adoption of a decision by a Community institution cannot be regarded as an act open to challenge under Article 230 EC (see, to that effect, Commission v Council, cited in paragraph 105 above, paragraphs 32 and 34).
На трето място, Vodafone многократно се позовава на Решение по дело Infront WM/Комисия, точка 53 по-горе, в подкрепа на доводите си, според които писмото от 30 януари 2006 г. представлявало акт, подлежащ на обжалване по смисъла на член 230 ЕО.
In the third place, Vodafone relies several times on Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, in support of its argument that the letter of 30 January 2006 constitutes an act open to challenge under Article 230 EC.
Фактът, че в Решение по дело Infront WM/Комисия, точка 53 по-горе Първоинстанционният съд обявява жалбата за допустима, не позволява да се заключи, че настоящата жалба е допустима.
The fact that the action was declared admissible by the Court of First Instance in Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, does not mean that it should be concluded that this action is admissible.
Всъщност на първо място трябва да се напомни, че по делото, по което е постановено Решение Infront WM/Комисия, точка 53 по-горе, обжалваният акт е писмо на Комисията, основано на член 3а от Директива 89/552/ЕИО на Съвета от 3 октомври 1989 година относно координирането на някои разпоредби, формулирани в действащи закони, подзаконови и административни актове на държавитечленки, отнасящи се до упражняване на телевизионна дейност (ОВ L 298, стp. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр.
It must first be recalled that in Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, the contested act was a Commission letter based on Article 3a of Council Directive 89/552/EEC of 3 October 1989 on the coordination of certain provisions laid down by Law, Regulation or Administrative Action in Member States concerning the pursuit of television broadcasting activities (OJ 1989 L 298, p.
195), изменена с Директива 97/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 30 юни 1997 година (ОВ L 202, стp.
23), amended by Directive 97/36/EC of the European Parliament and of the Council of 30 June 1997 (OJ 1997 L 202, p. 60).
Директива 89/552 е имала за цел да улесни свободното движение на телевизионни емисии в рамките на Общността, като същевременно се отчита специфичното естество, в частност културното и социологическото въздействие на аудиовизуалните програми.
Directive 89/552 sought to facilitate the free movement of television broadcasts within the Community whilst taking account of the specific nature, particularly cultural and sociological, of audiovisual programmes.
Тя е позволявала на държавитечленки по-конкретно да предприемат мерки за защита на правото на информация и да осигуряват широк достъп на обществеността до телевизионното отразяване на събития от национално или ненационално значение, от първостепенна важност за обществото.
In particular, it enabled the Member States to take measures to protect the right to information and to ensure wide access by the public to television coverage of national or non-national events of major importance for society.
В този контекст се е предвиждало, че държавитечленки си запазват правото да предприемат мерки, съвместими с правото на Общността, насочени към регулиране упражняването от телевизионните оператори съгласно тяхната компетентност на изключителни права на излъчване на такива събития.
In that context, it was provided that Member States retained the right to take measures compatible with Community law to regulate the exercise by television broadcasters under their jurisdiction of the exclusive broadcasting rights to such events.
За целите на тяхното взаимно признаване от другите държавичленки в приложение на член 3а, параграф 3 от Директива 89/552 мерките, взети или предвидени да бъдат взети от държавачленка, е трябвало да бъдат нотифицирани на Комисията.
For the purposes of their mutual recognition by the other Member States under Article 3a(3) of Directive 89/552, the measures adopted or to be adopted by a Member State had to be notified to the Commission .
В това отношение член 3а, параграф 2 от директивата е предвиждал, че в срок от три месеца след нотифицирането им Комисията проверява дали тези държавни мерки са съвместими с общностното право.
Article 3a(2) of the Directive provided, in that regard, that within a period of three months from the notification, the Commission was to verify that such measures taken by States were compatible with Community law.
Така одобрените от Комисията мерки се публикували в Официален вестник.
The measures thus approved by the Commission were published in the Official Journal.
Обжалваният акт по делото, по което е постановено Решение Infront WM/Комисия, точка 53 по-горе, бил писмо на Комисията, в което тя установявала съвместимостта на мерките в Обединеното кралство, нотифицирани до нея въз основа на член 3а от Директива 89/552.
The contested act which gave rise to the judgment in Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, was a Commission letter in which it had found that measures in the United Kingdom which had been notified to it on the basis of Article 3a of Directive 89/552 were compatible .
Според Първоинстанционния съд това „писмо поражда[ло] […] правни последици за държавитечленки, доколкото то предвижда[ло] публикуването в Официален вестник на разглежданите държавни мерки, като тази публикация водела до задействане на механизъма за взаимно признаване, предвиден в член 3а, параграф 3 от Директива [89/552]“ (точка 95).
According to the Court of First Instance, that ‘letter … produce[d] legal effects for the Member States insofar as it envisage[d] the publication in the Official Journal of the national measures in question, since the effect of that publication [was] to trigger the mechanism for mutual recognition laid down by Article 3a(3) of … [D]irective [89/552]’ (paragraph 95).
В тази връзка Първоинстанционният съд подчертава, че съгласно член 3а, параграфи 2 и 3 от Директива 89/552 „взаимното признаване на нотифицираните държавни мерки е подчинено на проверка на тяхната съвместимост с общностното право“ (точка 101).
The Court notes to that effect that, in accordance with Article 3a(2) and (3) of Directive 89/552, ‘the mutual recognition of the national measures notified [was] subject to the verification of their compatibility with Community law’ (paragraph 101).
Напротив, в рамките на процедурата, предвидена в член 7 от Директива 2002/21, нотифициращият НРО няма за цел нотификацията му да породи правни последици в другите държави-членки.
By contrast, under the procedure provided for in Article 7 of Directive 2002/21, the notifying NRA is not seeking to obtain a legal effect in the other Member States by its notification.
Тази нотификация е извършена в рамките на процедурата по консултация и сътрудничество между НРО и Комисията, с цел да се гарантира последователното прилагане на регулаторната рамка.
That notification is effected in the framework of the consultation and cooperation procedure between NRAs and the Commission, with the aim of ensuring the consistent application of the regulatory framework.
Забележките, отправени от Комисията в писмото на основание на член 7, параграф 3 от Директива 2002/21, като обжалвания акт по настоящото дело, не пораждат обвързващи правни последици нито по отношение на нотифициращия НРО, нито по отношение на други НРО.
The comments made by the Commission in a letter under Article 7(3) of Directive 2002/21, such as the contested act in this case, do not produce any binding legal effect either vis-à-vis the notifying NRA or vis-à-vis other NRAs.
Става въпрос само за забележки, които нотифициращият НРО е приканен да отчита в максимална степен, какъвто е случаят и с получени от други НРО забележки.
They are merely comments of which, as in the case of comments received from other NRAs, the notifying NRA is requested to take the utmost account .
На четвърто място, доводът на Vodafone, според който писмото от 30 януари 2006 г. представлява имплицитно решение да не се открива втората фаза на процедурата, предвидена в член 7, параграф 4 от Директива 2002/21, и което поради това трябвало да може да бъде обжалвано с цел гарантиране на процесуалните права, които то би ползвало в хода на тази втора фаза, трябва също да се отхвърли.
In the fourth place, Vodafone’s argument that the letter of 30 January 2006 constitutes an implied decision not to initiate the second phase of the procedure provided for in Article 7(4) of Directive 2002/21 which should accordingly be open to challenge in order to safeguard the procedural rights which it would have enjoyed during that second phase must also be rejected.