natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Комисията […] изготвя списък на отпадъците, принадлежащи към категориите, изброени в приложение I. […]; б) „производител“ означава всяко лице, чиито дейности генерират отпадъци („първоначален производител“) и/или всяко лице, което осъществява
(b) “producer” shall mean anyone whose activities produce waste (“original pro-
Член 8 от Директива 75/442 гласи:
Article 8 of Directive 75/442 provides:
„Държавите-членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки притежател на отпадъци:
‘Member States shall take the necessary measures to ensure that any holder of waste:
— борави с тях чрез частен или публичен събирач на отпадъци или чрез предприятие, което осъществява операциите, изброени в приложение II А или II Б,
— has it handled by a private or public waste collector or by an undertaking which carries out the operations listed in Annex II A or B,
— ги оползотворява или ги обезврежда сам в съответствие с разпоредбите на настоящата директива.“ [неофициален превод]
— recovers or disposes of it himself in accordance with the provisions of this Directive.’
Член 15 от Директива 75/442 предвижда:
Article 15 of Directive 75/442 provides:
„В съответствие с принципа „замърсителят плаща“ разходите за обезвреждане на отпадъците следва да бъдат понесени от:
‘In accordance with the “polluter pays” principle, the cost of disposing of waste must be borne by:
— притежателя, който има отпадъци, които се обработват от събирач на отпадъци или от предприятие, както е предвидено в член 9; и/или
— the holder who has waste handled by a waste collector or by an undertaking as referred to in Article 9, and/or
— предишните притежатели или производителя на продукта, от който са произлезли отпадъците.“ [неофициален превод]
— the previous holders or the producer of the product from which the waste came.’
Категориите Q4, Q11, Q13 и Q16 от приложение I към Директива 75/442, озаглавено „Категории отпадъци“, включват:
Categories Q4, Q11, Q13 and Q16 in Annex I to Directive 75/442, ‘Categories of waste’, read as follows:
„Q4 Материали, които са били разлети, разпилени, изгубени или са претърпели друга злополука, включително материали, оборудване и други, замърсени в резултат на злополуката
‘Q4 Materials spilled, lost or having undergone other mishap, including any materials, equipment, etc., contaminated as a result of the mishap
Q11 Остатъци от добива и обогатяването на суровини (напр. остатъци от минната промишленост, отпадъчни нефтопродукти и др.)
Q11 Residues from raw materials extraction and processing (e.g. mining residues oil field slops, etc.)
Q13 Всякакви материали, вещества или продукти, чиято употреба е забранена със закон
Q13 Any materials, substances or products whose use has been banned by law
Q16 Всякакви материали, вещества или продукти, които не са включени в гореупоменатите категории.“ [неофициален превод]
Q16 Any materials, substances or products which are not contained in the above categories.’
Приложение II A към Директива 75/442, озаглавено „Операции по обезвреждане“, е предназначено да изброи операциите по обезвреждане, така както съществуват на практика, докато по същия начин приложение II Б, озаглавено „Операции по оползотворяване“, е предназначено да изброи операциите по оползотворяване.
Annex II A to the directive, ’Disposal operations’, is intended to list disposal operations such as they occur in practice, while Annex II B, ’Recovery operations’, is intended to list recovery operations in the same way.
Член 1 и член 15, както и приложения I, II А и II Б от Директива 2006/12/ЕО на Европейския парламент и Съвета от 5 април 2006 година относно отпадъците (ОВ L 114, стр.
Directive 2006/12/EC of the European Parliament and of the Council of 5 April 2006 on waste (OJ 2006 L 114, p.
Директива 2006/12 обаче е приета едва след настъпването на обстоятелствата по главното производство, така че не може да се прилага към спора по главното производство.
9), which draws up a codification of Directive 75/442 in order to clarify matters, repeats the above provisions in Articles 1 and 15 and Annexes I, II A and II B. Directive 2006/12 was not adopted until after the events that are the subject of the main proceedings, however, so that it does not affect those proceedings.
Член 2 от Директива 68/414/ЕИО на Съвета от 20 декември 1968 година относно налагането на задължение на държавитечленки на ЕИО да поддържат минимални запаси от суров нефт и/или нефтопродукти (ОВ L 308, стр.
Article 2 of Council Directive 68/414/EEC of 20 December 1968 imposing an obligation on Member States of the EEC to maintain minimum stocks of crude oil and/or petroleum products (OJ, English Special Edition 1968(II), p.
14), изменена с Директива 98/93/ЕО на Съвета от 14 декември 1998 година (ОВ L 358, стр.
586), as amended by Council Directive 98/93/EC of 14 December 1998 (OJ 1998 L 358, p.
100), която предвижда такова задължение именно за посрещане на евентуален недостиг или криза в снабдяването, приравнява мазутите на категория нефтопродукти.
100), which lays down such an obligation inter alia to cope with any shortages or supply crises, treats fuel oils as a category of petroleum products.
Директива 2004/35/ЕО
Directive 2004/35/EC
Съображение 2 от Директива 2004/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно екологичната отговорност по отношение на предотвратяването и отстраняването на екологичните щети (ОВ L 143, стр.
Recital 10 in the preamble to Directive 2004/35/EC of the European Parliament and of the Council of 21 April 2004 on environmental liability with regard to the prevention and remedying of environmental damage (OJ 2004 L 143, p.
168) гласи:
56) reads as follows:
„Специално внимание следва да се обърне на Договора за Евратом и на съответните международни конвенции, както и на законодателството на Общността, регулиращо по-пълно и по-строго извършването на всички дейности, попадащи в обхвата на настоящата директива. […].“
‘Express account should be taken of the Euratom Treaty and relevant international conventions and of Community legislation regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities falling under the scope of this Directive. …’
Член 4, параграф 2 от Директива 2004/35 предвижда:
Article 4(2) of Directive 2004/35 provides:
„Настоящата директива не се отнася за екологични щети и за непосредствена заплаха от такива щети, възникнала в резултат от инцидент, отговорността
‘This Directive shall not apply to environmental damage or to any imminent threat of such damage arising from an incident in respect of which liability or compensation
Приложение IV към Директива 2004/35 гласи:
Annex IV to Directive 2004/35 reads as follows:
На 2 март 2004 г. Съветът приема Решение 2004/246/ЕО за упълномощаване на държавитечленки да подпишат, ратифицират и да се присъединят към Протокола от 2003 година на Международната конвенция от 1992 година за създаване на Международен фонд за обезщетение при щети, причинени от замърсяване
On 2 March 2004 the Council adopted Decision 2004/246/EC authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the European Community, the Protocol of 2003 to the International Convention on the Establishment of an
COMMUNE DE MESQUER с нефт, в интерес на Европейската общност и за упълномощаване на Австрия и Люксембург, в интерес на Европейската общност, да се присъединят към основните документи (ОВ L 78, стр.
International Fund for Compensation for Oil Pollution Damage, 1992, and authorising Austria and Luxembourg, in the interest of the European Community, to accede to the underlying instruments (OJ 2004 L 78, p. 22).
Съображение 4 от Решение 2004/246 гласи:
Recital 4 in the preamble to Decision 2004/246 reads as follows:
„Съгласно Протокола за допълнителния фонд страни по него могат да бъдат само суверенни държави; по тази причина не е възможно Общността да ратифицира или да се присъедини към Протокола, нито има перспектива да бъде в състояние да направи това в близко бъдеще.“
‘Pursuant to the Supplementary Fund Protocol, only sovereign States may be party to it; it is not therefore possible for the Community to ratify or accede to the Protocol, nor is there a prospect that it will be able to do so in the near future.’
Член 1, параграф 1 и член 4 от Решение 2004/246 гласят:
Articles 1(1) and 4 of Decision 2004/246 read as follows:
При първа възможност държавитечленки полагат всички усилия, за да осигурят изменението и допълнението на Протокола за допълнителния фонд и основните документи, така че да се даде възможност на Общността да стане договаряща страна по тях.“
Member States shall, at the earliest opportunity, use their best endeavours to ensure that the Supplementary Fund Protocol, and the underlying instruments, are amended in order to allow the Community to become a Contracting Party to them.’
Член 2 от Закон № 75-633 за обезвреждането на отпадъците и възстановяването на материалите от 15 юли 1975 г. [Loi no 75-633 relative à l’élimination des déchets et à la récupération des matériaux] (JORF от 16 юли 1975 г., стр.
Article 2 of Loi no 75-633 relative à l’élimination des déchets et à la récupération des matériaux (Law No 75-633 on the disposal of waste and the recovery of materials) of 15 July 1975 (JORF, 16 July 1975, p.
7279), понастоящем член L. 541-2 от Code de l’environnement [Кодекса за околната среда], гласи:
7279), now Article L. 541-2 of the Code de l’environnement (Code of the Environment), provides:
„Всеки, който произвежда или притежава отпадъци при условия, които могат да окажат вредно въздействие върху почвата, флората и фауната, да увреждат местностите и околностите, да замърсяват въздуха или водите, да причиняват шумове и миризми и като цяло да засягат неблагоприятно човешкото здраве и околната среда, е длъжен да ги обезвреди или да осигури обезвреждането им в съответствие с разпоредбите на настоящата глава при такива условия, че да се избегнат посочените въздействия.
‘Any person who produces or holds waste under conditions likely to produce harmful effects on soils, flora and fauna, to damage sites or landscapes, to pollute the air or water, to cause noise and odours and, in general, to harm human health or the environment, is obliged to dispose of it or have it disposed of in accordance with the provisions of this Chapter, under the conditions required to avoid the above effects.
Обезвреждането на отпадъците включва операциите по събиране, транспортиране, складиране, сортиране и третиране, необходими за възстановяването на компонентите и материалите, които могат да бъдат използвани отново, или на енергията, както и за депонирането или изхвърлянето в естествена среда на всички други продукти при такива условия, че да се избегнат упоменатите в предходната алинея вредни последици.“
The disposal of waste includes the operations of collection, transport, storage, sorting and treatment required for the recovery of reusable elements and materials or energy, and for the deposit or discharge into the natural environment of all other products under the conditions required to avoid the harmful effects mentioned in the previous paragraph.’
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
The dispute in the main proceedings and the reference for a preliminary ruling
На 12 декември 1999 г. нефтеният танкер „Erika“, плаващ под малтийски флаг и нает от Total International Ltd, потъва на около 35 морски мили югозападно от нос Пенмарк (Финистер, Франция), като разлива в морето част от своя товар и от горивото в резервоарите си и предизвиква замърсяване на френското атлантическо крайбрежие.
On 12 December 1999 the oil tanker Erika, flying the Maltese flag and chartered by Total International Ltd, sank about 35 nautical miles south-west of the Pointe de Penmarc’h (Finistère, France), spilling part of her cargo and oil from her bunkers at sea and causing pollution of the Atlantic coast of France.
От акта за препращане и представените на Съда становища следва, че италианското дружество ENEL сключва договор с Total International Ltd за доставката на мазут, предназначен за гориво при производството на електроенергия.
It appears from the order for reference and the observations submitted to the Court that the Italian company ENEL concluded a contract with Total International Ltd for the delivery of heavy fuel oil intended to be used as fuel for electricity production.
За да изпълни този договор, Total raffinage distribution, понастоящем Total France SA, продава този мазут на Total International Ltd, което наема кораба „Erika“, за да го превози от пристанище Дюнкерк (Франция) до пристанище Милацо (Италия).
In order to carry out the contract, Total raffinage distribution, now Total France SA, sold the heavy fuel oil to Total International Ltd, which chartered the vessel Erika to carry it from Dunkirk (France) to Milazzo (Italy).
На 9 юни 2000 г. Commune de Mesquer предявява иск срещу дружествата Total пред Tribunal de commerce de Saint-Nazaire [Търговски съд на Сен-Назер], с който иска да се установи, че на основание на Закон № 75-633 дружествата трябва да отговарят за последиците от щетите, причинени от разпръснатите на нейна територия отпадъци, и да бъдат осъдени солидарно да заплатят сумата на направените от общината разходи за операциите по почистване и отстраняване на замърсяването, а именно 69 232,42 EUR.
On 9 June 2000 the Commune de Mesquer brought proceedings against the Total companies in the Tribunal de commerce de Saint-Nazaire (Commercial Court, Saint-Nazaire), seeking inter alia a ruling that the companies should, pursuant to Law No 75-633, be liable for the consequences of the damage caused by the waste spread on the territory of the municipality and be ordered jointly and severally to pay the costs incurred by the municipality for cleaning and anti-pollution measures, namely EUR 69 232.42.
След като искът ѝ е отхвърлен, Commune de Mesquer обжалва решението пред Cour d’appel de Rennes [Апелативен съд на Рен], който с решение от 13 февруари 2002 г. потвърждава решението на първоинстанционния съд, като приема, че в случая мазутът представлява не отпадък, а горивен материал, който представлява енергоресурс, създаден за конкретна употреба.
The action was unsuccessful, and the Commune de Mesquer appealed to the Cour d’appel de Rennes (Court of Appeal, Rennes), which by judgment of 13 February 2002 confirmed the decision at first instance, taking the view that the heavy fuel oil did not in this case constitute waste but was a combustible material for energy production manufactured for a specific use.
Разбира се, Cour d’appel de Rennes признава, че от разлетия и изменен поради смесването си с водата и пясъка мазут са произлезли отпадъци, но въпреки това преценява, че няма разпоредба, която да потвърждава отговорността на дружествата Total, тъй като те не могат да се разглеждат като производители или притежатели на посочените отпадъци.
The Cour d’appel de Rennes accepted that the heavy fuel oil thus spilled and mixed with water and sand formed waste, but nevertheless considered that there was no provision under which the Total companies could be held liable, since they could not be regarded as producers or holders of that waste.
Тогава Commune de Mesquer подава касационна жалба срещу решението.
The municipality appealed on a point of law to the Cour de cassation (Court of Cassation).
Като приема, че спорът е свързан със значителна трудност относно тълкуването на Директива 75/442, Cour de cassation (Касационният съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
Since it considered that the case raised a serious problem of interpretation of Directive 75/442, the Cour de cassation decided to stay the proceedings and refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Дружествата Total поддържат, че настоящото преюдициално запитване трябва да се обяви за недопустимо, доколкото Commune de Mesquer вече е получила обезщетение по линия на FUND 92 и следователно е лишена от правен интерес.
The Total companies submit that the reference for a preliminary ruling must be declared inadmissible in so far as the Commune de Mesquer has already received compensation from the Fund and consequently has no legal interest in bringing proceedings.
При тези условия преюдициалното запитване имало хипотетичен характер.
In those circumstances the request for a preliminary ruling is hypothetical.
Според постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на общностното право и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия, и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност.
It is settled caselaw that questions on the interpretation of Community law referred by a national court, in the factual and legislative context which that court is responsible for defining and the accuracy of which is not a matter for the Court to determine, enjoy a presumption of relevance.
Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите фактически и правни елементи, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. в този смисъл Решение от 7 юни 2007 г. по дело Van der Weerd и др., C-222/05—C-225/05, Сборник, стр. I-4233, точка 22 и цитираната съдебна практика).
The Court may refuse to rule on a question referred by a national court only where it is quite obvious that the interpretation of Community law that is sought bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose, where the problem is hypothetical, or where the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it (see, to that effect, Joined Cases C-222/05 to C-225/05 Van der Weerd and Others [2007] ECR I-4233, paragraph 22 and the caselaw cited).
Освен това съгласно постоянната съдебна практика националните юрисдикции, сезирани със спора, могат да преценят както необходимостта от преюдициално решение, за да могат да постановят решението си, така и релевантността на въпросите, които поставят на Съда (Решение от 15 юни 2006 г. по дело Air Liquide Industries Belgium, C-393/04 и C-41/05, Recueil, стр. I-5293, точка 24 и цитираната съдебна практика).
Moreover, according to settled caselaw, it is for the national court hearing a dispute to determine both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court (Joined Cases C-393/04 and C-41/05 Air Liquide Industries Belgium [2006] ECR I-5293, paragraph 24 and the caselaw cited).
В това отношение от преписката по делото следва, че Commune de Mesquer действително е получила обезщетение по линия на FUND 92, изплатено по искове за обезщетение, които тя предявява именно срещу собственика на кораба „Erika“ и FUND 92.
It may be seen from the documents in the case that the Commune de Mesquer has indeed received payments from the Fund, made following the claim for compensation it brought against inter alia the owner of the Erika and the Fund.
Тези обезщетения са предмет на сделки, с които посочената община изрично се отказва от всички права и искове, като в противен случай се задължава да възстанови платените суми.
Those payments were the subject of settlements by which the municipality expressly agreed not to bring any actions or proceedings, on pain of having to repay the sums paid.
Изглежда препращащата юрисдикция разполага с тези сведения, но въпреки това нито е приела, че спорът по главното производство няма предмет или че Commune de Mesquer е изгубила правния си интерес, нито се е отказала от поставените на Съда преюдициални въпроси.
It is apparent that the Cour de cassation had that information before it, but none the less did not consider that the dispute in the main proceedings had ceased or that the Commune de Mesquer had lost its legal interest in bringing proceedings, and did not decide not to refer its questions to the Court for a preliminary ruling.
При тези обстоятелства е необходимо да се отговори на поставените от Cour de cassation въпроси.
In those circumstances the questions put by the Cour de cassation must be answered.
С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска да установи дали мазутът, продаван за гориво, може да се квалифицира като отпадък по смисъла на член 1, буква а) от Директива 75/442.
By its first question, the referring court seeks to know whether heavy fuel oil sold as a combustible fuel may be classified as waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Дружествата Total, представилите становища държавичленки, както и Комисията, са на мнение, че на този въпрос трябва да се отговори отрицателно.
The Total companies, the Member States which have submitted observations, and the Commission take the view that the question should be answered in the negative.
Единствено Commune de Mesquer поддържа, че такъв мазут следва да се квалифицира като отпадък и че освен това въпросното вещество спада към категорията на опасните и забранени от закона продукти.
Only the Commune de Mesquer submits that such heavy fuel oil is to be classified as waste and that the substance in question falls, moreover, within the category of dangerous and illegal products.
В самото начало следва да се напомни, че съгласно член 1, буква а) от Директива 75/442 за отпадък трябва да се смята всяко вещество или предмет от категориите, установени в приложение I към тази директива, които притежателят изхвърля, възнамерява или се изисква да изхвърли.
It should be recalled that under Article 1(a) of Directive 75/442 any substance or object in the categories set out in Annex I to the directive which the holder discards or intends or is required to discard is to be regarded as waste.
Ето защо в контекста на посочената директива обхватът на понятието за отпадък зависи от значението на думата „да изхвърли“ (Решение от 18 декември 1997 г. по дело Inter-Environnement Wallonie, C-129/96, Recueil, стр. I-7411, точка 26) и следователно в съответствие с практиката на Съда е необходимо тази дума да се тълкува, като се има предвид целта на същата директива (Решение от 15 юни 2000 г. по дело ARCO Chemie Nederland и др., C-418/97 и C-419/97, Recueil, стр.
Thus, in the context of that directive, the scope of the term ‘waste’ turns on the meaning of the term ’discard’ (Case C-129/96 Inter-Environnement Wallonie [1997] ECR I-7411, paragraph 26), and consequently, in accordance with the Court’s caselaw, those terms must be interpreted in the light of the aim of the directive (Joined Cases C-418/97 and C-419/97 ARCO Chemie Nederland and Others [2000] ECR I-4475, paragraph 37), which, in the words of the third recital in the preamble to the directive, consists in the protection of human health and the environment against harmful effects caused by the collection, transport, treatment, storage and tipping of waste, having regard to Article 174(2) EC, which provides that Community policy on the environment is to aim at a high level of protection and is to be based, in particular, on the precautionary principle and the principle that preventive action should be taken (see Case C-457/02 Niselli [2004] ECR I-10853, paragraph 33).
Съдът също така е постановил, че предвид целта на Директива 75/442, понятието за отпадък не може да се тълкува стеснително (вж.
The Court has also held that, in view of the aim pursued by Directive 75/442, the concept of waste cannot be interpreted restrictively (see ARCO Chemie Nederland, paragraph 40).