natgillin/translations-raw huggingface dataset:
СЪДЪТ (четвърти състав), състоящ се от г-н K. Lenaerts, председател на състав, г-н G. Arestis (докладчик), г-жа R. Silva de Lapuerta, г-н J. Malenovský и г-н T. von Danwitz, съдии,
THE COURT (Fourth Chamber), composed of K. Lenaerts, President of the Chamber, G. Arestis (Rapporteur), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský and T. von Danwitz, Judges,
* Език на производството: нидерландски.
* Language of the case: Dutch.
LAMMERS & VAN CLEEFF генерален адвокат: г-жа J. Kokott, секретар: г-н R. Grass, предвид изложеното в хода на писменото производство, като има предвид писмените становища, представени: — за Lammers & Van Cleeff NV от адв. D. Merckx, advocaat, — за Комисията на Европейските общности от г-н R. Lyal и г-н A. Weimar, в качеството на представители, предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение, постанови настоящото
— NV Lammers & Van Cleeff, by D. Merckx, advocaat, — the Commission of the European Communities, by R. Lyal and A. Weimar, acting as Agents, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion, gives the following
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 12 ЕО, член 43 ЕО, член 46 ЕО, член 48 ЕО, член 56 ЕО и член 58 ЕО.
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Articles 12 EC, 43 EC, 46 EC, 48 EC, 56 EC and 58 EC.
Запитването е отправено в рамките на спор между дружеството Lammers & Van Cleeff NV със седалище в Белгия (наричано по-нататък „белгийското дъщерно дружество“) и Belgische Staat (белгийската държава) по повод определянето на корпоративния данък за данъчните 1996 и 1997 г. Правна уредба
The reference has been made in the context of proceedings between NV Lammers & Van Cleeff, the company seat of which is in Belgium (‘the Belgian subsidiary’), and the Belgische Staat (Belgian State) concerning payment of corporation tax for the assessment years 1996 and 1997. Legal context
Член 18, първа алинея, 3º от белгийския Кодекс за подоходното облагане от 1992 г., съгласуван с Кралския указ от 10 април 1992 г. (Moniteur belge, 30 юли 1992 г., стр.
Article 18(1), point 3, of the Income Tax Code 1992, consolidated by the Royal Decree of 10 April 1992 (Belgisch Staatsblad of 30 July 1992, p.
17120), в редакцията му, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „CIR 1992“), предвижда:
17120), in the version in force at the time of the facts in the main proceedings (‘the ITC 1992’), provided:
„Дивидентите включват:
‘Dividends shall include:
3º лихвите по аванси, ако е надвишена една от следните граници и до размера на надвишението:
3. interest on loans where one of the following limits is exceeded and to the extent of that excess:
— или границата, посочена в член 55,
— either the limit set out in Article 55,
LAMMERS & VAN CLEEFF — или ако общият размер на лихвоносните аванси надхвърля внесения капитал, увеличен с обложените резерви, в началото на данъчния период.“
LAMMERS & VAN CLEEFF — or the total of the interest-bearing loans is higher than the paid-up capital plus taxed reserves at the beginning of the taxable period.’
Член 18, втора алинея от CIR 1992 гласи:
Article 18(2) of the ITC 1992 provided:
„За аванс се смята всяко вземане, формализирано в ценни книжа или не, на управител на капиталово дружество към това дружество или на съдружник в персонално дружество към това дружество, както и всяко вземане на техните съпрузи или деца към тези дружества, когато управителят, съдружникът или техните съпрузи имат право на ползване върху приходите от тях, с изключение на:
‘Loan includes any claim, whether or not represented by securities, of a director of a capital company against that company, or of a partner of a partnership against that partnership, and any claim, against those firms, of his spouse or of his children if the director, partner or his spouse are legally entitled to the income of the children, except for:
2º вземания от кооперативни дружества, определени със съгласието на Националния кооперативен съвет,
2. claims against cooperative companies recognised by the National Council of cooperatives;
3º вземания на управители или съдружници, имащи качеството на дружество по член 179.“
3. claims of directors and partners which are companies referred to in Article 179.’
Член 179 от CIR 1992 гласи:
Article 179 of the ITC 1992 was worded as follows:
„С корпоративен данък се облагат местните дружества, а считано от 1 януари 1995 г. — и общинските спестовни каси, посочени в член 124 от новия Закон за общините.“
‘Resident companies and, from 1 January 1995, the communal savings banks referred to in Article 124 of the New Communal Law shall be subject to corporation tax.’
Член 55 от CIR 1992 предвижда по-специално, че лихвите от облигации, заеми, вземания, депозити и други ценни книжа, представляващи заем, не се вземат предвид като нормативно признати разходи, освен доколкото не надвишават сума, съответстваща на обичайния за пазара лихвен процент при отчитане на характерните особености на преценката на свързания с операцията риск, и по-специално на финансовото положение на длъжника и срока на заема.
Article 55 of the ITC 1992 provides inter alia that interest on bonds, loans, claims, deposits and other financial instruments equivalent to loans is to be treated as professional expenses only to the extent to which it does not exceed an amount corresponding to the market rate having regard to the particular factors specific to the assessment of the risk connected with the transaction and, in particular, the financial situation of the debtor and the duration of the loan.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
The main proceedings and the question referred
Белгийското дъщерно дружество е учредено на 25 юли 1991 г.
The Belgian subsidiary was established on 25 July 1991.
На същата дата и в съответствие с действащите законодателни разпоредби са назначени трима управители, а именно двамата акционери на белгийското дъщерно дружество, както и дружеството майка Lammers & Van Cleeff BV, установено в Нидерландия (наричано по-нататък „нидерландското дружество майка“). 8
On that date, and in accordance with the applicable statutory provisions, three directors were appointed, namely the two shareholders of the Belgian subsidiary and the parent company BV Lammers & Van Cleeff, established in the Netherlands. 8
Нидерландското дружество майка Lammers & Van Cleeff BV има вземане към белгийското дъщерно дружество, по което последното му плаща лихви. В съответствие с член 18, първа алинея, 3º, второ тире от CIR 1992 белгийската данъчна администрация приема част от тези лихви за дивиденти и ги облага като такива. 9
Pursuant to a claim of the parent company BV Lammers & Van Cleeff against the Belgian subsidiary, the subsidiary paid interest to it. In accordance with the second indent of Article 18(1), point 3, of the ITC 1992, that interest was considered by the Belgian tax authorities in part to be dividends and was assessed as such. 9
След това белгийското дъщерно дружество подава жалба срещу разглеждания облагателен акт пред Директора по въпросите на прякото данъчно облагане за район Антверпен ІІ.
The Belgian subsidiary then lodged objections against the assessments at issue before the Director of Direct Taxation, Antwerp II.
С решение от 17 юни 2002 г. той оставя в сила спорния облагателен акт.
By decision of 17 June 2002 the latter upheld the disputed assessments.
На 16 септември 2002 г. белгийското дъщерно дружество подава жалба пред Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen с искане за отмяна на споменатото решение.
On 16 September 2002 the Belgian subsidiary brought an action before the rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Court of First Instance, Antwerp) for the annulment of that decision.
В акта за препращане тази юрисдикция отбелязва, че от член 18, втора алинея, 3º от CIR 1992 следва, че лихвите не се преквалифицират като дивиденти и следователно не се облагат, ако са платени на управител, който е белгийско дружество, докато тези лихви несъмнено се преквалифицират като дивиденти и следователно се облагат, ако са платени на управител, който е чуждестранно дружество.
In its order for reference, the rechtbank states that it follows from Article 18(2), point 3, of the ITC 1992 that interest payments are not reclassified as dividends and thus are not taxable if made to a director which is a Belgian company, whereas those interest payments are reclassified as dividends, and thus taxable, if made to a director which is a foreign company.
При тези обстоятелства Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
In those circumstances, the rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
„Допускат ли членове 12 [ЕО], 43 [ЕО], 46 [ЕО], 48 [ЕО], 56 [ЕО] и 58 ЕО белгийската национална законодателна уредба, предвидена в разпоредбите на член 18, [първа алинея], 3º и [втора алинея], 3º от [CIR 1992], съгласно приложимата им редакция към момента на обстоятелствата по главното производство, в съответствие с които лихвите не се преквалифицират като дивиденти и следователно не се облагат, ако са платени на управител, който е белгийско дружество, докато при същите обстоятелства тези лихви се преквалифицират като дивиденти и следователно се облагат, ако са платени на управител, който е чуждестранно дружество?“
‘Do Articles 12 EC, 43 EC, 46 EC, 48 EC, 56 EC and 58 EC preclude Belgian national statutory rules, as set out in the then applicable Articles 18(1), point 3, and 18(2), point 3, of the Income Tax Code 1992, whereby interest payments were not reclassified as dividends, and were therefore not taxable, if those interest payments were made to a director which was a Belgian company, whereas in the same circumstances those interest payments were reclassified as dividends, and therefore taxable, if they were made to a director which was a foreign company?’
В самото начало следва да се припомни, че макар прякото данъчно облагане да е от компетентността на държавитечленки, последните все пак трябва да упражняват тази компетентност при спазване на общностното право и да се въздържат от всяка форма на дискриминация, основана на гражданството
As a preliminary point, it must be remembered that, according to settled caselaw, although direct taxation falls within their competence, Member States must none the less exercise that competence consistently with Community law and avoid any discrimination on grounds of nationality (see, inter alia, Joined Cases C-397/98
(вж. по-специално Решение от 8 март 2001 г. по дело Metallgesellschaft и др., C-397/98 и C-410/98, Recueil, стр. I-1727, точка 37, Решение от 12 декември 2002 г. по дело Lankhorst-Hohorst, C-324/00, Recueil, стр.
2008 — CASE C-105/07 and C-410/98 Metallgesellschaft and Others [2001] ECR I-1727, paragraph 37; Case C-324/00 Lankhorst-Hohorst [2002] ECR I-11779, paragraph 26; and Case C-524/04 Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation [2007] ECR I-2107, paragraph 25).
С преюдициалния си въпрос препращащата юрисдикция се позовава на член 12 ЕО, член 43 ЕО, член 46 ЕО, член 48 ЕО, член 56 ЕО и член 58 ЕО.
The national court refers in its question to Articles 12 EC, 43 EC, 46 EC, 48 EC, 56 EC and 58 EC.
В това отношение е важно да се отбележи, че от съдебната практика следва, че член 12 ЕО, който прогласява общ принцип за забрана на всякаква дискриминация според гражданството, се прилага самостоятелно само в случаи, уредени от правото на Общността, за които Договорът за ЕО не предвижда специални разпоредби за забрана на дискриминацията.
In this respect, it must be stated that it follows from the caselaw that the general prohibition of all discrimination on grounds of nationality laid down by Article 12 EC applies independently only to situations governed by Community law for which the EC Treaty lays down no specific rules of non-discrimination.
В член 43 ЕО и член 56 ЕО обаче са предвидени такива специални правила в областта на свободата на установяване и свободното движение на капитали (вж. по-специално Решение по дело Metallgesellschaft и др., посочено по-горе, точки 38 и 39, както и Решение от 11 октомври 2007 г. по дело Hollmann, C-443/06, Сборник, стр. І-8491, точки 28 и 29).
The Treaty lays down in Articles 43 EC and 56 EC, in particular, such specific rules in relation to freedom of establishment and the free movement of capital (see, inter alia, Metallgesellschaft and Others, paragraphs 38 and 39, and Case C-443/06 Hollmann [2007] ECR I-8491, paragraphs 28 and 29).
Доколкото препращащата юрисдикция иска от Съда да даде тълкуване както на член 43 ЕО относно свободата на установяване, така и на член 56 ЕО относно свободното движение на капитали, необходимо е да се определи дали законодателство на държавачленка като разглежданото по главното производство, което предвижда лихвите на местно дружество да не се облагат като дивиденти, освен ако не са изплатени на управител или съдружник с качеството на чуждестранно дружество, може да се подчинява на тези свободи.
In so far as the rechtbank is putting a question to the Court as to the interpretation of both Article 43 EC on freedom of establishment and Article 56 EC on the free movement of capital, the Court must determine whether legislation of a Member State such as that at issue in the main proceedings, which provides for taxation of interest payments, as dividends, of a resident company only if they are made to a director or to a partner which is a nonresident company, is liable to fall within the scope of those freedoms.
В случая от преписката по делото е видно, че платените от белгийското дъщерно дружество лихви са преквалифицирани като дивиденти, тъй като се отнасят до заем, отпуснат от чуждестранно дружество майка с качеството на управител на споменатото дъщерно дружество.
In this instance, it is apparent from the case-file that the interest payments made by the Belgian subsidiary were reclassified as dividends because they relate to a loan granted by a nonresident parent company which is a director of that subsidiary.
Следователно е необходимо правната уредба, предмет на производството, да се разгледа първо от гледна точка на разпоредбите на Договора относно свободата на установяване.
It is therefore necessary to examine the rules at issue, first, from the perspective of the Treaty provisions on freedom of establishment.
За дружествата тяхното седалище по смисъла на член 48 ЕО служи, по подобие на гражданството при физическите лица, за определяне на връзката им с правния ред на определена държава.
In the case of companies, their registered office for the purposes of Article 48 EC serves, in the same way as nationality in the case of individuals, as the connecting factor with the legal system of a State.
Да се признае, че държаватачленка по установяване на дъщерно дружество може свободно да прилага различно третиране по отношение на това дъщерно дружество само поради факта, че седалището на дружеството майка се намира в друга държавачленка, би изпразнило разпоредбата на член 43 ЕО от съдържанието ѝ (вж. в този смисъл Решение от 13 юли 1993 г. по дело Commerzbank, C-330/91, Recueil, стр. I-4017, точка 13, Решение по дело Metallgesellschaft и др., посочено по-горе, точка 42, както и Решение по дело Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, посочено по-горе, точка 37).
Acceptance of the proposition that the Member State in which a subsidiary seeks to establish itself may freely apply different treatment merely by reason of the fact that the registered office of its parent company is situated in another Member State would deprive Article 43 EC of all meaning (see, to that effect, Case C-330/91 Commerzbank [1993] ECR I-4017, paragraph 13; Metallgesellschaft and Others, paragraph 42; and Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, paragraph 37).
По този начин свободата на установяване цели да гарантира национално третиране в приемащата държавачленка, като забранява всякаква дискриминация, основана на местонахождението на седалището на дружествата (вж. в този смисъл посочените по-горе Решение по дело Saint-Gobain ZN, точка 35 и Решение по дело Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, точка 37).
Freedom of establishment thus aims to guarantee the benefit of national treatment in the host Member State, by prohibiting any discrimination based on the place in which companies have their seat (see, to that effect, Saint-Gobain ZN, paragraph 35, and Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, paragraph 37).
В случая е необходимо да се отбележи, че що се отнася до облагането на лихвите, платени от местно дружество по вземане на управител, който е дружество,
In the present case, the national legislation at issue in the main proceedings introduces, as regards the taxation of interest paid by a resident company in respect of
Всъщност от споменатото законодателство е видно, че лихвите, платени от дружество на управител, който е местно дружество, не се преквалифицират като дивиденти и на това основание не се облагат, макар че надвишават една от двете граници, предвидени в член 18, първа алинея, 3º от CIR 1992.
It follows from that legislation that interest payments made by a company to a director which is a resident company are not reclassified as dividends and are, on that basis, not taxable, even if they exceed one of the two limits laid down in Article 18(1), point 3, of the ITC 1992.
Напротив, ако надвишават една от тези граници, лихвите, платени от дружество на управител, който е чуждестранно дружество, се преквалифицират като дивиденти и на това основание се облагат.
By contrast, where they exceed one of those limits, the interest payments made by a company to a director which is a nonresident company are reclassified as dividends and are, on that basis, taxable.
Дружествата с управител, който е чуждестранно дружество, следователно са подложени на по-неблагоприятно данъчно третиране от това, което получават дружествата с управител, който е местно дружество.
Companies managed by a director which is a nonresident company are therefore subject to tax treatment which is less advantageous than that accorded to companies managed by a director which is a resident company.
По същия начин по отношение на група от дружества, в които дружество майка изпълнява управителни функции в едно от своите дъщерни дружества, подобно законодателство въвежда разлика в третирането между местните дъщерни дружества в зависимост от това дали тяхното дружество майка е със седалище в Белгия или не, като подлага дъщерните дружества на чуждестранни дружества майки на по-неблагоприятно третиране от това, което получават дъщерните дружества на местни дружества майки.
Similarly, in relation to groups of companies within which a parent company takes on management tasks in one of its subsidiaries, such legislation introduces a difference in treatment between resident subsidiaries according to whether or not their parent company has its seat in Belgium, thereby making subsidiaries of a nonresident parent company subject to treatment which is less favourable than that accorded to the subsidiaries of a resident parent company.
Следва обаче да се отбележи, че разликата в третирането на местни дружества поради мястото на установяването на дружеството, което в качеството си на управител им е отпуснало заем, съставлява ограничение на свободата на установяване, тъй като прави по-непривлекателно упражняването на тази свобода от дружествата, установени в други държави-членки, които вследствие на това биха могли да се откажат от управляването на дружество в държаватачленка, която приема такава мярка, или дори да се откажат от придобиване, учредяване или запазване на дъщерно дружество в споменатата държавачленка (вж. в този смисъл Решение по дело Lankhorst-Hohorst, посочено по-горе, точка 32, Решение по дело Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, посочено по-горе, точка 61 и Решение от 18 юли 2007 г. по дело Oy AA, C-231/05, Сборник, стр. I-6373, точка 39).
A difference in treatment between resident companies according to the place of establishment of the company which, as director, has granted them a loan constitutes an obstacle to the freedom of establishment if it makes it less attractive for companies established in other Member States to exercise that freedom and they may, in consequence, refrain from managing a company in the Member State which enacts that measure, or even refrain from acquiring, creating or maintaining a subsidiary in that Member State (see, to that effect, Lankhorst-Hohorst, paragraph 32; Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, paragraph 61; and Case C-231/05 Oy AA [2007] ECR I-6373, paragraph 39).
Оттук следва, че разликата в третирането, на която в рамките на национално законодателство като разглежданото по главното производство са подложени местните дружества поради мястото на установяване на управителя им, представлява ограничение на свободата на установяване, по принцип забранено от член 43 ЕО и член 48 ЕО.
It follows that the difference in treatment to which, under national legislation such as that at issue in the main proceedings, resident companies are subject depending on the place in which their director is established, amounts to a restriction on freedom of establishment which is prohibited, in principle, by Articles 43 EC and 48 EC.
Подобно ограничение не би могло да бъде допуснато, освен ако не преследва легитимна цел, съвместима с Договора, и не е обосновано с императивни съображения от обществен интерес.
Such a restriction is permissible only if it pursues a legitimate objective which is compatible with the Treaty and is justified by overriding reasons of public interest.
Освен това в подобна хипотеза е необходимо то да е в състояние да гарантира осъществяването на въпросната цел и да не надхвърля необходимото за постигането ѝ (вж. по-специално Решение от 13 декември 2005 г. по дело Marks & Spencer, C-446/03, Recueil, стр. I-10837, точка 35, както и Решение по дело Cadbury Schweppes и Cadbury Schweppes Overseas, посочено по-горе, точка 47). 26
It is further necessary, in such a case, that its application be appropriate to ensuring the attainment of the objective thus pursued and not go beyond what is necessary to attain it (see, inter alia, Case C-446/03 Marks & Spencer [2005] ECR I-10837, paragraph 35, and Cadbury Schweppes and Cadbury Schweppes Overseas, paragraph 47). 26
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика национална мярка, която ограничава свободата на установяване, може да бъде обоснована, когато се отнася конкретно до напълно изкуствени конструкции, чиято цел е да се избегне прилагането на законодателството на съответната държавачленка (Решение по дело Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, посочено по-горе, точка 72 и цитираната съдебна практика).
In this respect, it must be pointed out that, according to established caselaw, a national measure restricting freedom of establishment may be justified where it specifically targets wholly artificial arrangements designed to circumvent the legislation of the Member State concerned (Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, paragraph 72 and the caselaw cited).
Единствено обстоятелството, че местно дружество получава заем от свързано дружество, установено в друга държавачленка, не би могло да послужи като основание за обща презумпция за наличието на злоупотреба, нито да обоснове мярка, накърняваща упражняването на основна свобода, гарантирана от Договора (Решение по дело Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, посочено по-горе, точка 73 и цитираната съдебна практика).
The mere fact that a resident company is granted a loan by a related company which is established in another Member State cannot be the basis of a general presumption of abusive practices and justify a measure which compromises the exercise of a fundamental freedom guaranteed by the Treaty (Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, paragraph 73 and the caselaw cited).