natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Това понятие може да обхваща всички предмети и вещества, изхвърляни от техния собственик, дори ако имат търговска стойност и се събират с търговска цел за рециклиране, възстановяване или повторно използване (вж. по-специално Решение от 18 април 2002 г. по дело Palin Granit и Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, C-9/00, Recueil, стр. I-3533, наричано понататък „Решение по дело Palin Granit“, точка 29 и цитираната съдебна практика).
That concept can cover all objects and substances discarded by their owner, even if they have a commercial value and are collected on a commercial basis for recycling, reclamation or reuse (see, in particular, Case C-9/00 Palin Granit and Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus [2002] ECR I-3533, paragraph 29 and the caselaw cited).
В това отношение определени обстоятелства могат да указват наличието на действие, намерение или задължение за „изхвърляне“ на вещество или предмет по смисъла на член 1, буква а) от Директива 75/442.
In this respect, certain circumstances may constitute evidence that a substance or object has been discarded or of an intention or requirement to discard it within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Такава по-специално е хипотезата, когато използваното вещество е производствен остатък, тоест
That will be the case in particular where the substance used is a production residue, that is to say, a product not sought as
Съдът например уточнява, че отломки от дейност по екстракция в кариера за гранит — като лицето, което експлоатира кариерата, не цели главно тяхното производство — по принцип представляват отпадъци (вж. Решение по дело Palin Granit, точки 32 и 33).
The Court has thus said that leftover stone from extraction processes of a granite quarry which is not the product primarily sought by the operator in principle constitutes waste (Palin Granit, paragraphs 32 and 33).
Решение по дело Palin Granit, точка 35, както и Определение по дело Saetti и Frediani, посочено по-горе, точка 35).
There is no reason to apply the provisions of Directive 75/442 to goods, materials or raw materials which have an economic value as products regardless of any form of processing and which, as such, are subject to the legislation applicable to those products (see Palin Granit, paragraph 35, and order in Saetti and Frediani, paragraph 35).
Въпреки това предвид задължението понятието за отпадъци да се тълкува разширително с цел ограничаване на присъщите за тях неудобства и вредни последици, изтъкването на доводи, свързани със страничните продукти, трябва да се ограничи до положенията, в които повторното използване на вещ, материал или суровина е не само вероятно, а сигурно, без предварителна преработка и като продължение на производствения процес (Решение по дело Palin Granit, точка 36, както и Определение по дело Saetti и Frediani, посочено по-горе, точка 36).
However, having regard to the obligation to interpret the concept of waste widely in order to limit its inherent nuisance and harmful effects, the reasoning concerning by-products should be confined to situations in which the reuse of goods, materials or raw materials is not a mere possibility but a certainty, without prior processing and as an integral part of the production process (Palin Granit, paragraph 36, and order in Saetti and Frediani, paragraph 36).
В допълнение към критерия, изведен от характера на производствен остатък (или липсата на такъв характер) на дадено вещество, втори релевантен критерий при преценка дали веществото представлява отпадък по смисъла на Директива 75/442 е степента на вероятност за повторно използване на това вещество без действия по предварителна преработка.
In addition to the criterion of whether a substance constitutes a production residue, a second relevant criterion for determining whether or not the substance is waste within the meaning of Directive 75/442 is thus the degree of likelihood that the substance will be reused without prior processing.
Вероятността за такова повторно използване е голяма, ако извън обикновената възможност за повторно използване на веществото е налице икономическа изгода за притежателя да направи
If, in addition to the mere possibility of reusing the substance, there is also an economic advantage to the holder in so
При подобна хипотеза въпросното вещество вече не може да се разглежда като вещество, което притежателят търси начин „да изхвърли“, а трябва да се смята за истински продукт (вж. Решение по дело Palin Granit, точка 37).
In that case, the substance in question can no longer be considered a substance which its holder seeks to ’discard’ and must be regarded as a genuine product (see Palin Granit, paragraph 37).
В делото по главното производство изглежда, че разглежданото вещество е получено в резултат от рафинирането на нефт.
In the case at issue in the main proceedings, it appears that the substance in question is obtained as a result of the process of refining oil.
Въпреки това остатъчното вещество може да се използва търговски при икономически изгодни условия, което се потвърждава от факта, че то е предмет на търговска сделка и че отговаря на спецификациите на купувача, както подчертава препращащата юрисдикция.
However, this residual substance is capable of being exploited commercially on economically advantageous terms, as is confirmed by the fact that it was the subject of a commercial transaction and meets the buyer’s specifications, as the referring court points out.
Следователно на първия въпрос следва да се отговори, че вещество като разглежданото в главното производство, а именно мазут, продаван за гориво, не представлява отпадък по смисъла на Директива 75/442, стига да се използва или с него да се търгува при икономически изгодни условия и да може действително да се използва като гориво, без да са необходими действия по предварителна преработка.
The answer to the first question must therefore be that a substance such as that at issue in the main proceedings, namely heavy fuel oil sold as a combustible fuel, does not constitute waste within the meaning of Directive 75/442, where it is exploited or marketed on economically advantageous terms and is capable of actually being used as a fuel without requiring prior processing.
С втория си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали мазут, който случайно се е разлял в морето вследствие на корабокрушение, при това положение трябва да се квалифицира като отпадък по смисъла на категория Q4 от приложение I към Директива 75/442.
By its second question the referring court seeks essentially to know whether heavy fuel oil that is accidentally spilled into the sea following a shipwreck must in such circumstances be classified as waste within the meaning of category Q4 in Annex I to Directive 75/442.
Commune de Mesquer, по същество подкрепяна от френското и италианското правителство, както и от Комисията, е на мнение, че след като е разлят в морето и още повече след като се смеси с вода и седименти, такъв нефт трябва да се квалифицира като отпадък по смисъла на Директива 75/442.
The Commune de Mesquer, with which the French and Italian Governments and the Commission substantially agree, takes the view that where such hydrocarbons are discharged into the sea, and all the more so if they are mixed with water and sediment, they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442.
Дружествата Total смятат, че сместа от нефт, вода и крайбрежни седименти представлява отпадък само ако съществува задължение за обезвреждане или оползотворяване на случайно разлетия нефт като такъв и ако той е необратимо свързан с водата и седиментите.
The Total companies submit that the mixture consisting of hydrocarbons, water and sediment from the coast constitutes waste only if there is an obligation to dispose of or recover accidentally spilled hydrocarbons as such and they are indissolubly mixed with the water and sediment.
Белгийското правителство поддържа, че така разлетите в морето продукти трябва да се квалифицират не като отпадъци по смисъла на Директива 75/442, а като нефт по смисъла на Конвенцията за отговорността и Конвенцията FUND 92.
The Belgian Government submits that the products thus spilled at sea should be classified not as waste within the meaning of Directive 75/442 but as heavy hydrocarbons within the meaning of the Liability Convention and the Fund Convention.
Макар да допуска, че такъв нефт може да се квалифицира като отпадък по смисъла на тази директива, правителството на Обединеното кралство смята за желателно към случайния разлив на нефт в морето да се прилагат единствено Конвенцията за отговорността и Конвенцията FUND 92 и следователно при такива обстоятелства да не се прилага Директива 75/442.
The United Kingdom Government, while accepting that such hydrocarbons may be classified as waste within the meaning of that directive, considers it preferable for the accidental spillage of hydrocarbons at sea to be covered exclusively by the Liability Convention and the Fund Convention, so that Directive 75/442 does not apply in such circumstances.
В самото начало следва да се напомни, че приложение I към Директива 75/442 предлага списъци с вещества и предмети, които могат да се квалифицират като отпадъци.
It should be noted, to begin with, that Annex I to Directive 75/442 provides lists of substances and objects that may be classified as waste.
Обстоятелството, че в точка Q4 от приложение I към Директива 75/442, озаглавено „Категории отпадъци“, се споменават „[м]атериали, които са били разлети, разпилени, изгубени или са претърпели друга злополука, включително материали, оборудване и други, замърсени в резултат на злополуката“, тогава представлява само указание за включването на такива материали в приложното поле на понятието за отпадък.
The fact that Annex I to Directive 75/442, entitled ‘Categories of waste’, refers in point Q4 to ‘Materials spilled, lost or having undergone other mishap, including any materials, equipment, etc., contaminated as a result of the mishap’ thus merely indicates that such materials may fall within the scope of waste.
Само по себе си обаче то не позволява като отпадък да се квалифицира случайно разлетият в морето нефт, довел до замърсяване на териториалните води, а впоследствие и на крайбрежието на държавачленка (вж. в този смисъл Решение по дело Van de Walle и др., посочено по-горе, точка 43).
It cannot therefore suffice to classify as waste hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 43).
При тези условия следва да се провери дали такъв случаен разлив на нефт е акт, с който притежателят изхвърля нефта по смисъла на член 1, буква а) от Директива 75/442 (вж. в този смисъл Решение по дело Van de Walle и др., посочено по-горе, точка 44).
In those circumstances, it must be examined whether such an accidental spillage of hydrocarbons is an act by which the holder discards them within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442 (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 44).
Решение по дело Palin Granit, точки 32—37, както и Решение по дело Van de Walle и др., посочено по-горе, точка 46).
Where the substance or object in question is a production residue, that is to say, a product which is not itself wanted for subsequent use and which the holder cannot reuse on economically advantageous terms without prior processing, it must be regarded as a burden which the holder ‘discards’ (see Palin Granit, paragraphs 32 to 37, and Van de Walle, paragraph 46).
Що се отнася до случайно разлят нефт, довел до замърсяване на земната повърхност и подпочвените води, Съдът вече е постановил, че той не представлява продукт, който може да се използва повторно без действия по предварителна преработка (вж. Решение по дело Van de Walle и др., посочено по-горе, точка 47).
In the case of hydrocarbons which are accidentally spilled and cause soil and groundwater contamination, the Court has held that they do not constitute a product which can be reused without prior processing (see Van der Walle, paragraph 47).
Тази констатация обаче се налага и що се отнася до случайно разлетия в морето нефт, довел до замърсяване на териториалните води, а впоследствие и на бреговете на държава-членка.
The same conclusion must be reached in the case of hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State.
Всъщност не се оспорва, че използването или търгуването с такъв нефт, разпръснат по водата или в емулсия с нея, а още повече и смесен със седименти, е твърде несигурно и дори хипотетично.
It is common ground that the exploiting or marketing of such hydrocarbons, spread or forming an emulsion in the water or agglomerated with sediment, is very uncertain or even hypothetical.
Дори ако се признае, че това е технически постижимо, не се оспорва и че това използване при всички случаи ще предполага действия по предварителна преработка, които — без изобщо да са икономически изгодни за притежателя на това вещество — в действителност ще представляват значително финансово бреме.
It is also agreed that, even assuming that it is technically possible, such exploiting or marketing would in any event imply prior processing operations which, far from being economically advantageous for the holder of the substance, would in fact be a significant financial burden.
От това следва, че такъв случайно разлят в морето нефт трябва да се смята за вещество, което притежателят е нямал намерение да произвежда и което той „изхвърля“, макар и неволно, при превозването, поради което то трябва да се квалифицира като отпадък по смисъла на Директива 75/442 (вж. в този смисъл Решение по дело Van de Walle и др., посочено по-горе, точки 47 и 50).
It follows that such hydrocarbons accidentally spilled at sea are to be regarded as substances which the holder did not intend to produce and which he ‘discards’, albeit involuntarily, while they are being transported, so that they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442 (see, to that effect, Van der Walle, paragraphs 47 and 50).
Освен това обстоятелството, че случайният разлив на нефт е настъпил не на сухоземната територия на държавачленка, а в изключителната ѝ икономическа зона, не засяга приложимостта на посочената директива.
Moreover, the applicability of that directive is not called into question by the fact that the accidental spillage of hydrocarbons took place not on the land territory of a Member State but in its exclusive economic zone.
Оттук следва, че Директива 75/442 се прилага ratione loci при корабокрушение на нефтен танкер при обстоятелства като тези в делото по главното производство.
It follows that, in the circumstances of the sinking of an oil tanker such as those at issue in the main proceedings, Directive 75/442 applies ratione loci.
Следователно на втория въпрос следва да се отговори, че случайно разлят в морето нефт вследствие на корабокрушение, който се оказва смесен с вода и със седименти и се е разнесъл по протежение на брега на държавачленка, докато е достигнал самия бряг, представлява отпадък по смисъла на член 1, буква а) от Директива 75/442, стига този нефт вече да не може да се използва или с него да не може да се търгува без действия по предварителна преработка.
Consequently, the answer to the second question must be that hydrocarbons accidentally spilled at sea following a shipwreck, mixed with water and sediment and drifting along the coast of a Member State until being washed up on that coast, constitute waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442, where they are no longer capable of being exploited or marketed without prior processing.
С третия си въпрос препращащата юрисдикция иска да установи дали при корабокрушение на нефтен танкер производителят на разлетия в морето мазут и/или продавачът на този мазут и наемател на кораба, който превозва това вещество, могат да бъдат задължени да понесат разходите за обезвреждане на произлезлите от това отпадъци, въпреки че разлятото в морето вещество е превозвано от трето лице, в случая морски превозвач.
By its third question the referring court seeks to know whether, in the event of the sinking of an oil tanker, the producer of the heavy fuel oil spilled at sea and/or the seller of the fuel and charterer of the ship carrying the fuel may be required to bear the cost of disposing of the waste thus generated, even though the substance spilled at sea was transported by a third party, in this case a carrier by sea.
Commune de Mesquer смята, че в делото по главното производство за целите на прилагането на член 15 от Директива 75/442 производителят на мазута, както и продавачът на този мазут и наемател на кораба, който превозва това вещество, трябва по смисъла на член 1, букви б) и в) от тази директива да се смятат за производители и притежатели на отпадъците, получени при разлива на посоченото вещество в морето.
The Commune de Mesquer submits that in the main proceedings, for the purposes of the application of Article 15 of Directive 75/442, the producer of the heavy fuel oil and the seller of that fuel oil and charterer of the ship carrying it must be regarded as producers and holders, within the meaning of Article 1(b) and (c) of that directive, of the waste resulting from the spillage into the sea of that substance.
Според дружествата Total при обстоятелства като разглежданите по главното производство член 15 от Директива 75/442 не се прилага спрямо производителя на мазута, нито спрямо продавача на този мазут и наемател на кораба, който превозва това вещество, когато към момента на инцидента, вследствие на който посоченото вещество се е превърнало в отпадък, то е превозвано от трето лице.
According to the Total companies, in circumstances such as those at issue in the main proceedings, Article 15 of Directive 75/442 does not apply to the producer of the heavy fuel oil or to the seller of the oil and charterer of the ship carrying that substance, in that, at the time of the accident which converted the substance into waste, it was being carried by a third party.
Освен това тази разпоредба не можела да се приложи към производителя на мазута само защото той е производител на продукта, от който са произлезли отпадъците.
Furthermore, that provision also does not apply to the producer of the heavy fuel oil simply because he produced the product from which the waste came.
Френското правителство, отчасти подкрепяно от италианското правителство и Комисията, е на мнение, че производителят на мазута и/или продавачът на този мазут и наемател на кораба, който превозва това вещество, могат да се
The French Government, with which the Italian Government and the Commission agree in part, takes the view that the producer of the heavy fuel oil and/or the
Комисията все пак добавя, че производителят на продукт като мазута не може само поради факта на тази своя дейност да се смята за „производител“ и/или „притежател“ на отпадъците, произлезли от този продукт в резултат от инцидент при превозването му, по смисъла на член 1, букви б) и в) от Директива 75/442.
The Commission adds, however, that the producer of a product such as heavy fuel oil may not, merely because of that activity, be regarded as a ‘producer’ and/or ‘holder’ within the meaning of Article 1(b) and (c) of Directive 75/442 of the waste generated by that product on the occasion of an accident during transport.
Въпреки това на основание член 15, второ тире от тази директива той оставал длъжен да понесе разходите за обезвреждане на отпадъците в качеството си на „производител на продукта, от който са произлезли отпадъците“.
He is none the less obliged under the second indent of Article 15 of that directive to bear the cost of disposing of the waste, in his capacity as ‘producer of the product from which the waste came’.
Според белгийското правителство прилагането на Директива 75/442 е изключено поради факта, че следва да се приложи Конвенцията за отговорността.
According to the Belgian Government, the application of Directive 75/442 is excluded because the Liability Convention applies.
По същия начин правителството на Обединеното кралство смята, че Съдът не трябва да отговаря на този въпрос, доколкото делото по главното производство се отнася до въпроси на отговорността при разлив на мазут в морето.
Similarly, the United Kingdom Government considers that the Court should not answer this question, in that the case at issue in the main proceedings relates to issues of liability for the spillage of heavy fuel oil at sea.
Предвид целта на Директива 75/442, напомнена в трето съображение от нея, при обстоятелства като тези на делото по главното производство член 15, второ тире от тази директива предвижда, че в съответствие с принципа „замърсителят плаща“ разходите за обезвреждане на отпадъците следва да бъдат понесени от предишните притежатели или от производителя на продукта, от който са произлезли отпадъците.
In circumstances such as those of the main proceedings, having regard to the aim of Directive 75/442 as stated in the third recital in the preamble to the directive, the second indent of Article 15 of the directive provides that, in accordance with the ’polluter pays’ principle, the cost of disposing of the waste is to be borne by the previous holders or the producer of the product from which the waste came.
Съгласно член 8 от Директива 75/442 всеки „притежател на отпадъци“ борави с тях чрез частен или публичен събирач на отпадъци или чрез предприятие, което осъществява операциите, изброени в приложение II A или II Б към тази директива, или ги оползотворява или обезврежда сам в съответствие с разпоредбите на посочената директива (Решение от 26 април 2005 г. по дело Комисия/Ирландия, C-494/01, Recueil, стр. I-3331, точка 179).
Under Article 8 of Directive 75/442, any ‘holder of waste’ is obliged to have it handled by a private or public waste collector or by an undertaking which carries out the operations listed in Annex II A or B to the directive, or to recover or dispose of it himself in accordance with the provisions of the directive (Case C-494/01 Commission v Ireland [2005] ECR I-3331, paragraph 179).
От упоменатите по-горе разпоредби следва, че Директива 75/442 разграничава фактическото извършване на операциите по оползотворяване или обезвреждане, което възлага на всеки „притежател на отпадъци“, независимо кой е техният производител или кой ги притежава, от поемането на финансовата тежест на посочените операции, което в съответствие с принципа „замърсителят плаща“ е задължение на лицата, създали отпадъците, независимо дали са техни притежатели или предишни притежатели или производители на продукта, от който са произлезли отпадъците (Решение по дело Van de Walle и др., посочено по-горе, точка 58).
It follows from those provisions that Directive 75/442 distinguishes the actual recovery or disposal operations, which it makes the responsibility of any ’holder of waste’, whether producer or possessor, from the financial burden of those operations, which, in accordance with the ’polluter pays’ principle, it imposes on the persons who cause the waste, whether they are holders or former holders of the waste or even producers of the product from which the waste came (Van de Walle, paragraph 58).
В това отношение прилагането на принципа „замърсителят плаща“ по смисъла на член 174, параграф 2, първа алинея, второ изречение ЕО и член 15 от Директива 75/442 би било неуспешно, ако лицата, участвали в създаването на отпадъци, можеха да се отклоняват от финансовите си задължения, предвидени в тази директива, макар че ясно е установен произходът на разлетия, макар и неволно, в морето нефт, довел до замърсяване на крайбрежната територия на държава-членка.
The application of the ’polluter pays’ principle within the meaning of the second sentence of the first subparagraph of Article 174(2) EC and Article 15 of Direct ive 75/442 would be frustrated if such persons involved in causing waste escaped their financial obligations as provided for by that directive, even though the origin of the hydrocarbons which were spilled at sea, albeit unintentionally, and caused pollution of the coastal territory of a Member State was clearly established.
— Относно понятията „притежател“ и „предишни притежатели“
— The terms ‘holder’ and ‘previous holders’