natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Въпреки това оттогава съдебната практика с непоклатимо постоянство потвърждава изведеното разрешение за липса на непосредствено действие на правото на СТО.
The solution deduced from this line of argument — namely, that WTO law does not have direct effect — has none the less been confirmed with unshakeable constancy by subsequent case-law.
споразуменията за СТО сред нормите, с оглед на които проверява законосъобразността на общностните актове, тъй като предвид характерните особености на нормите на СТО не може да се „приеме, че задачата за осигуряване на съответствието на общностното право с тези норми принадлежи непосредствено на общностния съд“ 38.
it is not possible to ‘accept that the role of ensuring that Community law complies with those rules devolves directly on the Community judicature’.
Следователно тази съдебна практика трябва да се разглежда не като отричаща качеството на източник на общностното право на нормите на СТО, а като засягаща тяхното значение при решаването на спорове.
38 Hence this caselaw must be understood not as denying that the WTO rules are a source of Community law but as affecting their significance before a court.
В противен случай как би могло да се разбере, че лишаването им от значение при решаването на спорове е само частично?
Otherwise, how can it be explained that the denial of relevance before a court is only partial?
В действителност само доколкото прилагането на правото на СТО от съдебните органи би засегнало политическата свобода на общностните институции в рамките на СТО, не е възможно да се прави надлежно позоваване на това право пред Съда.
It is only to the extent that the judicial application of WTO law would adversely affect the political freedom of the Community institutions within the WTO sphere that WTO law may not be effectively relied upon before the Court of Justice.
б) Случаи на смекчаване на принципа за невъзможност за позоваване на нормите на СТО
(b) Modifications to the principle that the WTO rules may not be relied upon
Невъзможността за позоваване на правото на СТО пред съдебните органи обаче не означава, че то не е част от общностния правен ред.
However, the fact that WTO law cannot be relied upon before a court does not mean that it does not form part of the Community legal system.
От тази гледна точка формулировката, използвана от Съда в Решение по дело Португалия/Комисия, посочено по-горе, без съмнение е неудачна.
From this point of view, the formulation used by the Court in Portugal v Council is undoubtedly unfortunate.
Тя оставя впечатлението, че международните споразумения не са част от цялостния общностен правен ред, докато става въпрос само за защитимостта по съдебен ред на тези норми и за компетентността на съдилищата да ги разглеждат.
It nurtures a belief that an international agreement does not form part of the body of Community legality, whereas it is merely a question of the provision’s enforceability, of the jurisdiction of the courts to take cognisance of it.
В действителност Съдът, макар и неумело, е искал да каже точно това.
In reality, this is what the Court, albeit clumsily, has intended to say.
Той всъщност отказва да включи
It declines to include the WTO agreements among the rules in the light of which it reviews the legality of acts of the Community institutions because, given the nature of the WTO rules,
35 — Сред изобилната литература ще посоча по-специално Eeckhout, P., „The domestic legal status of the WTO Agreement: interconnecting legal systems“, CMLR 1997, р. 11; Kuijper, P. J., and Bronckers, M., „WTO law in the European Court of justice“ CMLR 2005, р. 1313; Peers, S., „Fundamental Right or political Whim? WTO Law and the European Court of Justice“, in G. de Burca/Scott, The EU and WTO, 2001, р. 111.
35 — Within a very abundant body of literature, the following in particular may be noted: Eeckhout, P., ‘The domestic legal status of the WTO Agreement: interconnecting legal systems’, CMLR, 1997, p.
Общностната съдебна практика внася известно смекчаване в принципа за невъзможност за позоваване на правото на СТО, което е възможно само защото правото на СТО представлява норма от общностния правен ред.
Community caselaw has made a number of modifications to the principle that WTO law may not be relied upon, which are possible only because WTO law constitutes part of the Community legal system.
Нещо повече,
Moreover, those modifications are based on the
36 — Вж. по-специално заключението на генералния адвокат Saggio по дело Португалия/Съвет, посочено по-горе, и заключението на генералния адвокат Tesauro по дело Hermès (Решение от 16 юни 1998 г., C-53/96, Recueil, стр. I-3606, точки 28—37).
36 — See in particular the Opinion of Advocate General Saggio in Portugal v Council and the Opinion of Advocate General Tesauro in Case C-53/96 Hermès [1998] ECR I-3603, points 28 to 37.
37 — Достатъчно е да се сравни този начин на разсъждение с извършения от Съда анализ по делото Kupferberg във връзка с друго международно споразумение (посочено по-горе, точки 17—22).
37 — It is sufficient to compare this reasoning with the analysis carried out by the Court in Kupferberg, paragraphs 17 to 22, with regard to another international agreement.
38 — Решение по дело Португалия/Съвет, посочено по-горе (точки 46 и 47) и Решение по дело Van Parys, посочено по-горе (точка 53).
38 — Portugal v Council, paragraphs 46 and 47, and Van Parys, paragraph 53.
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА Г-Н POIARES MADURO — СЪЕДИНЕНИ ДЕЛА C-120/06 P И C-121/06 P да се отклонят в бъдеще от нормата на СТО, на основание на която тя е била осъдена, за да постигнат договорено решение.
OPINION OF MR POIARES MADURO — JOINED CASES C-120/06 P AND C-121/06 P institutions from deviating in future from the WTO rule that is the basis of that finding at the cost of a negotiated solution.
това смекчаване се основава на съображенията, обосноваващи отказа от принципа за възможност за позоваване на нормите на СТО.
very considerations that justify the general refusal to allow the WTO rules to be invoked.
Тези случаи на смекчаване са три вида.
They are of three types.
На първо място, общностните актове 39, както и националните мерки 40, трябва да
First, Community legislation 39and national measures 40 must be interpreted in accordance with WTO law.
В действителност подобно задължение не би могло да намали възможностите на институциите за водене на преговори в случай на спор с техните партньори от СТО.
Such an obligation cannot affect the institutions’ scope for negotiation in the event of a dispute with their WTO partners.
Това е очевидно, когато задължението се отнася до националното право.
That is clear when this obligation bears on national law.
Така е и когато се прилага за общностните актове.
It is also true when it applies to Community acts.
Всъщност тълкуването в съответствие с правото на СТО се налага само в границите на възможното.
Interpretation in keeping with WTO law is required only in so far as that is possible.
По този начин чрез приемането или запазването на акт, който ясно противоречи на правото на СТО, на институциите се предоставя възможността да предпочетат постигането на договорено решение.
The institutions are thus given the option of preferring the path of a negotiated solution, by adopting or retaining an act that is clearly contrary to WTO law.
На второ място, споразуменията могат да послужат и като основание за установяване на неизпълнение на задължения от държавачленка 41.
Secondly, agreements may also serve as the basis for a finding that a Member State has failed to fulfil its obligations.
Това разрешение също е лесно обяснимо.
41 This solution is also easy to comprehend.
Липсата на общностен акт, който противоречи на правото на СТО, показва волята на институциите да се съобразяват с него.
The absence of a Community act that is contrary to WTO law demonstrates the will of the institutions to comply with it.
Ето защо държавачленка не може едностранно да избегне изпълнението на произтичащите от правото на СТО задължения.
Hence, a Member State cannot unilaterally evade the obligations resulting from WTO law. Also, a finding that it is in breach in no way prevents the
Следователно независимо дали споразуменията за СТО задължават изрично или чрез тълкуване на техния предмет и тяхната цел подписалите ги страни да им признаят непосредствено действие в своя правен порядък, всяка от тези страни следва свободно да определи подходящите правни основания за гарантиране на тяхното добросъвестно изпълнение в своя правен ред 45, т.е. да реши дали иска да предостави на правните субекти правото да се позовават на техните клаузи.
44Since the WTO agreements do not oblige the contracting parties, either explicitly or when interpreted in the light of their subjectmatter and purpose, to accord the agreements direct effect in their legal systems, each of the signatories is free to determine the legal means appropriate for attaining their bona fide performance in its legal system, 45in other words to decide whether it intends to grant individuals the right to rely on their provisions.
Посочените по-горе два случая са израз на подобна воля от страна на Общността.
The two instances mentioned above are the expression of such a desire on the part of the Community.
По този начин тя показва, че възнамерява да се съобразява с правото на СТО, като се лишава по собствена воля от свободата на действие при прилагането на нормите на СТО, с която разполагат някои от договарящите страни, отказващи да признаят каквото и да било непосредствено действие на тези норми.
By that very fact, it signals that it intends to comply with WTO law, thereby voluntarily forgoing the room for manoeuvre in the application of the WTO rules enjoyed by some contracting parties that refuse to accord any direct effect to those rules.
42 — Напомнени по-специално с Решение по дело Порту-галия/Съвет, посочено по-горе (точка 49).
42 — These instances are recalled in particular in Portugal v Council, paragraph 49.
I-4307, точка 16) и Решение по дело Merck Genéricos Produtos Farmacêuticos, посочено по-горе (точка 35).
39 — See Commission v Germany, paragraph 52; Case C-335/05 Řízení Letového Provozu [2007] ECR I-4307, paragraph 16; and Merck Genéricos — Produtos Farmacêuticos, paragraph 35.
43 — Това е хипотезата по дело Nakajima. За приложение вж.
43 — The Nakajima hypothesis.
Решение от 9 януари 2003 г. по дело Petrotub и Republica, посочено по-горе (точки 52—56).
For an application, see Petrotub and Republica, paragraphs 52 to 56.
40 — Вж. посочените по-горе Решение по дело Hermès (точка 28) и Решение по дело Dior и др. (точка 47).
40 — See Hermès, paragraph 28, and Dior and Others, paragraph 47.
44 — Това е хипотезата по дело Fediol.
44 — The Fediol hypothesis.45 — See Portugal v Council, paragraph 35.
Действие на решение на ОУС за осъждане на Общността
The impact of a DSB decision finding against the Community
Жалбоподателите упрекват Първоинстанционния съд, че е отговорил отрицателно на този въпрос в обжалваните решения.
The appellants complain that in the contested judgments the Court of First Instance gave a negative answer to that question.
При все това произнасяйки се по този начин, Първоинстанционният съд просто се е ограничил до следване на предходната тенденция в съдебната практика.
However, in ruling as it did, the Court of First Instance merely followed the previous line of case-law. The Court of Justice had, in fact, already indicated that it is impossible to rely on a DSB decision unless the WTO rules can also be relied on.
Наистина Съдът вече е дал възможност да се разбере, че не би могло да има позоваване на решение на ОУС, без да е възможно позоваване на нормите на СТО 47.
47 Admittedly, the question whether a DSB decision finding against the Community can overturn the principle that WTO law cannot be relied upon remained in suspension.
Разбира се, въпросът дали решение на ОУС за осъждане на Общността би могло да доведе до отклоняване от принципа за невъзможност за позоваване на правото на СТО, остава висящ.
Moreover, the Court of Justice had, it is true, appeared initially to have opened the door on this point, having reproached the Court of First Instance for having failed to respond to an argument that the legal effects of a DSB decision vis-à-vis the European Community ‘called into question the Court’s finding that the WTO rules did not have direct effect and provided grounds for a review by the Community courts of the legality of Directives … in the light of those rules in the action for damages brought by the then applicant’.
Вратата обаче бързо е затворена, като общностният съд приема, че дори и установена с решение на ОУС, несъвместимостта на общностен акт с правото на СТО може да се изтъква в рамките на преюдициално запитване при преценка на действителност 49или в подкрепа на иск за обезщетение 50,
48The door was swiftly closed again, however, the Community courts ruling that reliance could be placed, notwithstanding the lack of direct of effect of the WTO rules, on the incompatibility of a Community act with WTO law — even where that incompatibility was found by a DSB decision — in the context of a reference for a preliminary ruling as to validity 49or in support of an action for damages 50 only within the narrow framework defined by the Nakajima and Fediol solutions.
Именно в контекста на тази съдебна практика попадат и доводите на жалбоподателите.
The appellants’ arguments fall within the framework of this case-law.
Те искат от Съда да определи дали и доколко решение на ОУС, установяващо несъвместимостта на дадена общностна правна уредба с клауза на споразуменията за СТО, може да доведе също до отклоняване от принципния отказ на възможността за позоваване на посочените споразумения и следователно да изключи всякакъв контрол за съвместимостта на вторичното общностно право с тези споразумения.
They ask the Court to determine whether and to what extent a DSB decision finding Community legislation to be incompatible with a provision of the WTO agreements can also overturn the refusal as a matter of principle to allow the agreements to be relied upon, thus precluding any review of the compatibility of secondary Community legislation with the agreements.
За тази цел те подчертават задължителния характер на решението на ОУС, за да подкрепят тезата, че трябва да могат да се позоват на него и да се оплачат от неговото неизпълнение, дори и позоваването на самите споразумения за СТО да е невъзможно.
To that end, they stress the binding nature of the DSB decision in order to maintain that they must be able to rely on it and complain that it has not been implemented, even though the WTO agreements themselves cannot be invoked.
Представени по този начин, доводите несъмнено са неумело обосновани.
Presented in this manner, the argument is undeniably clumsy.
Както с основание възразява Съветът, решение на ОУС не би могло да произведе по-широко действие от нормите на СТО, чието нарушение то установява.
As the Council has rightly retorted, a DSB decision cannot produce wider effects than the WTO rules which it has found to have been infringed.
Следователно въпросът, на който се иска Съдът да отговори, по-специално е, ако се използва формулировката на Първоинстанционния съд в обжалваните решения, дали „споразуменията за СТО пораждат за правните субекти от Общността правото да се позовават на тях пред съдебните органи, с цел да оспорят действителността на общностна правна уредба, когато както тази правна уредба, така и последващата приета от Общността уредба, по-специ-ално с цел съобразяване с въпросните норми на СТО, са обявени от ОУС за несъвместими с последнит“ 46.
The question that the Court is asked to answer is therefore more precisely whether, to repeat the words of the Court of First Instance in the contested judgments, ‘the WTO agreements give rise, for persons subject to Community law, to the right to rely on those agreements when contesting the validity of Community legislation if the DSB has declared that both that legislation and the subsequent legislation adopted by the Community in order to comply with the WTO rules in question are incompatible with those rules’. 46
47 — Съдът наистина е пояснил, че фактът, че правен субект се позовава на нарушаването от Общността на задължителната сила на решение на ОУС, е равносилен на това да се твърди нарушаване на задължителното действие на Споразумението за СТО, което е възможно само в случай на непосредствено действие на това споразумение (вж.
47 — Indeed, the Court has already stated that, if an individual pleads failure to have regard to the compulsory nature of a DSB decision for the Community, that is tantamount to alleging infringement of the compulsory effect of the WTO agreement, which is possible only if that agreement has direct effect (see Case C-104/97 P Atlanta and Others v European Community [1999] ECR I-6983, paragraphs 17 to 23).
Решение на Съда от 14 октомври 1999 г. по дело Atlanta/Европейска общност, C-104/97 P, Recueil, стр. I-6983, точки 17—23).
46 — The FIAMM judgment, paragraph 108, and the Fedon judgment, paragraph 101.
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА Г-Н POIARES MADURO — СЪЕДИНЕНИ ДЕЛА C-120/06 P И C-121/06 P независимо от липсата на непосредствено действие на нормите на СТО, само в тесните рамки, определени с Решенията по дело Nakajima и по дело Fediol.
OPINION OF MR POIARES MADURO — JOINED CASES C-120/06 P AND C-121/06 P the contracting parties with regard to the application of the provisions of those agreements.
на договорените по силата на СТО ангажименти; т.е. в крайна сметка само доколкото това не би ограничило политическата свобода, която естеството и структурата на споразуменията за СТО предоставят на договорящите страни с оглед на прилагането на клаузите на тези споразумения.
It is therefore necessary to determine whether, in the particular context of the cases at issue, allowing the appellants to rely on the DSB decision to establish the unlawfulness of the conduct of the Community with a view to obtaining reparation for the damage suffered as a result of the increased customs duty imposed by the United States in retaliation for the Community’s failure to implement the DSB decision would adversely affect the political freedom of the Community’s legislative and executive organs in the framework of the WTO.
FIAMM и FEDON са запознати с тази съдебна практика.
FIAMM and Fedon are not ignorant of this case-law.
При все това те изтъкват особеностите на техния случай в сравнение с предходните дела, за да искат да се възприеме различно разрешение.
They nevertheless dwell on the particular features of their case compared with the earlier cases in order to claim a different outcome.
С оглед на това посочват, че Съдът следва да се произнесе относно възможността за позоваване на решение на ОУС след изтичането на предвидения разумен срок за съобразяване с него, с цел поправяне на вредите, действително претърпени вследствие на ответните мерки.
To that end, they state that the Court is being asked to rule on the possibility of relying on a DSB decision after expiry of the reasonable period laid down for compliance therewith in order to obtain compensation for damage actually suffered as a result of retaliatory measures.
Според тях ставало въпрос за различен случай, доколкото Решение по дело Van Parys се отнасяло до възможността за позоваване на решение на ОУС с оглед на преценка на действителността на общностен акт в рамките на преюдициално запитване; наистина различен случай и защото в Решение по дело Chiquita Brands и др., посоченото по-горе, действително се касаело също за искане за обезщетение на вреда, възникнала поради установено от ОУС продължително нарушаване на нормите на СТО, но ищецът се бил ограничил с искане да се приложи изключението от Решението по дело Nakajima.
In their opinion, it is therefore a novel case, since the judgment in Van Parys dealt with the inability to rely on a DSB decision for the purpose of assessing the validity of a Community act in the context of a reference for a preliminary ruling; it is also novel because in Chiquita Brands and Others v Commission, a case which likewise concerned a claim for compensation for damage suffered as a result of a persisting infringement of WTO rules ascertained by the DSB, the applicant had, however, confined itself to claiming application of the Nakajima exception.
От тази гледна точка първият въпрос се отнася до това дали такава политическа свобода продължава да съществува при специфичните обстоятелства на разглежданите случаи.
From that perspective, the first question relates to whether such political freedom continued to exist in the specific circumstances of the cases in point.
Отговорът със сигурност щеше да бъде утвърдителен, ако разумният срок за изпълнение на решението на ОУС все още не беше изтекъл.
The answer would certainly be in the affirmative if the reasonable period for implementation of the DSB decision had not yet expired.
Съдът вече е пояснил, че „общностният съд не може да осъществява контрол за законосъобразност на разглежданите общностни актове, в частност в рамките на иск за обезщетение, предявен на основание на член 178 от Договора, за да не лиши от действие предвидения в рамките на установената от споразуменията за СТО система за уреждане на спорове разумен срок за съобразяване с препоръките или решенията на ОУС“ 51.
The Court has already stated that ‘the Community courts cannot, in any event, carry out a review of the legality of the Community measures in question, particularly not in the context of an action for damages under Article 178 of the Treaty, without rendering ineffective the grant of a reasonable period for compliance with the DSB recommendations or rulings, as provided for in the dispute settlement system put in place by the WTO agreements’.
Впрочем, точно както с основание посочват FIAMM и FEDON, разумният срок, предоставен на Общността, за да се съобрази с решението на ОУС, е изтекъл на 1 януари
51 But as FIAMM and Fedon rightly point out, the reasonable period that the Community had been allowed to comply with the DSB decision had expired on 1 January 1999 and, in a decision of 19 April 1999, the DSB had found that on 1 January the Community legislation continued to be incompatible with the rules of the WTO. Hence, they contend, since no
За да се прецени основателността на доводите на жалбоподателите, е необходимо да се обърнем към основанията на самия принцип за невъзможност за позоваване на правото на СТО.
In order to assess whether the appellants’ arguments are well founded, it is necessary to return to the basis of the very principle that WTO law cannot be relied on before the courts.
Следва отново да се напомни, че предвид характера и структурата на споразуменията за СТО в тяхната цялост по принцип не се признава каквато и да било възможност за позоваване на тях и че нормите на СТО биха могли да се прилагат при решаването на спорове само доколкото това не би засегнало предоставените от споразуменията за СТО на подписалите ги страни, дори в случай на спор, възможности за водене на преговори, нито реципрочността и баланса при прилагането
It should again be remembered that the possibility of relying on the WTO agreements as a whole has been categor ically refused in principle, given their nature and structure, and that there can be room for application of the WTO rules by the courts only in so far as that would affect neither the scope for negotiations that the WTO agreements accord to contracting parties, even in the event of a dispute, nor the reciprocity and balance in the application of the commitments undertaken with regard to the WTO; in short, only in so far as that would not restrict the political freedom that the nature and structure of the WTO agreements allow
1999 г. и с Решението от 19 април 1999 г. ОУС е установил, че на същия 1 януари несъвместимостта на общностната правна уредба с нормите на СТО продължава да съществува.
Justice has already noted 54 and the Court of First Instance recalled in the contested judgments, 55 even at the expiry of the period satisfactory compensation had been agreed during the 20 days following the date of expiry of the reasonable period of time — a possibility provided for in Article 22(2) of the DSU — the Community could no longer seek negotiated solutions.