natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Трето, Великото херцогство Люксембург не може да поддържа тезата, че член 1, параграф 1, точка 11 от Закона от 20 декември 2002 г. уточнява in fine разрешението, дадено на държавитечленки съгласно член 3, параграф 10, второ тире от Директива 96/71.
Third, the Grand Duchy of Luxembourg cannot argue that point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 ultimately reflects the discretion granted to Member States under the second indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Всъщност тази разпоредба се отнася изключително до условията за работа, определени от колективни договори, обявени за общозадължителни.
Article 3(10) relates exclusively to the terms and conditions of employment laid down in collective agreements which have been declared universally applicable.
Не е такъв обаче случаят с член 1, параграф 1, точка 11, който има предвид изключително, и за разлика от въвеждащото изречение на същия член 1, обикновените колективни трудови договори.
That is not the case with respect to point 11 of Article 1(1) which expressly refers, in contrast with the introduction to of Article 1, to mere collective labour agreements.
Поради тази причина член 1, параграф 1, точка 11 от Закона от 20 декември 2002 г. не съответства на член 3, параграф 10, първо тире от Директива 96/71.
Accordingly, point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is not in compliance with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
От гореизложеното следва, че предявеното от Комисията първо твърдение за нарушение е основателно.
Consequently, it follows from the foregoing that the Commission’s first complaint is well founded.
По второто правно основание, изведено от непълно транспониране на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 96/71, свързан със спазването на максималната продължителност на работа и минималната продължителност на почивка
The second complaint: incomplete transposition of Article 3(1)(a) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods
С второто си твърдение за нарушение Комисията упреква Великото херцогство Люксембург, че не е транспонирало напълно член 3, параграф 1, първа алинея, буква а) от Директива 96/71, свързан със спазването на максималната продължителност на работа и минималната продължителност на почивка.
By its second complaint, the Commission criticises the Grand Duchy of Luxembourg for incomplete transposition of point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods.
Великото херцогство Люксембург признава основателността на това твърдение за нарушение и посочва, че е приело член 4 от Loi du 19 mai 2006 modifiant la loi du 20 décembre 2002 [Закон от 19 май 2006 г. за изменение на Закона от 20 декември 2002 г.] (Mémorial A 2006, стр.
The Grand Duchy of Luxembourg has acknowledged that this complaint is well founded and has stated that it has adopted Article 4 of the Law of 19 May 2006 amending the Law of 20 December 2002 (Mémorial A 2006, p.
1806), за да съобрази националното законодателство със съответните общностни разпоредби.
1806) in order to bring its national legislation into line with the relevant Community provisions.
В конкретния случай обаче не се оспорва, че при изтичането на определения в мотивираното становище срок Великото херцогство Люксембург не е приело необходимите мерки, за да осигури пълното транспониране на член 3, параграф 1, първа алинея, буква а) от Директива 96/71 в националния си правен ред.
In this case it is not disputed that when the period prescribed in the reasoned opinion expired the Grand Duchy of Luxembourg had not adopted the measures necessary to ensure that point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) had been fully transposed in its national law.
Следователно предявеното от Комисията второ твърдение за нарушение е основателно.
Therefore, the Commission’s second complaint is well founded.
По третото правно основание, изведено от нарушение на член 49 ЕО поради липсата на яснота относно реда и условията за контрол, предвидени в член 7, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г.
The third complaint: infringement of Article 49 EC on account of the lack of clarity of the monitoring arrangements laid down in Article 7(1) of the Law of 20 December 2002
С третото си твърдение за нарушение Комисията твърди, че поради липса на яснота член 7, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г. можел да доведе до правна несигурност за предприятията, които желаят да командироват работници в Люксембург.
By its third complaint, the Commission claims that, on account of its lack of clarity, Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is likely to give rise to legal uncertainty for undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Така в случаите на командироване задължението за всяко предприятие преди започването на работата да предостави достъп на Инспекцията по труда и мините, въз основа на обикновено поискване и във възможно найкратък срок, до съществената информация, необходима за осъществяване на контрол, наподобявала на процедура по предварително деклариране, несъвместима с член 49 ЕО.
Thus, the obligation for all undertakings to make available to the Labour and Mines Inspectorate on demand and within as short a period as possible the basic information necessary for monitoring purposes amounts, in the case of a posting, to a prior notification procedure incompatible with Article 49 EC.
Все пак ако случаят не бил такъв, текстът на спорната разпоредба следвало да се измени, за да се отстрани всякаква правна двусмислица.
However, if that should not be the case, the text of the contested provision should nevertheless be amended in order to remove any legal ambiguity.
Великото херцогство Люксембург смята, че текстът на член 7, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г. е достатъчно ясен и че във всеки случай не налага никакво задължение за предварително деклариране.
The Grand Duchy of Luxembourg takes the view that the text of Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is sufficiently clear and that, in any event, it does not impose any prior notification requirement.
Във връзка с това то
In that connection, it takes the view that
Първо, следва да се установи, че след като Законът от 20 декември 2002 г. не предвижда никакво друго съобщаване на сведения между предприятието, което командирова работници, и Инспекцията по труда и мините, е трудно да се разбере по какъв начин последната ще може да изисква информация от предприятието преди започването на работа, доколкото тя няма да може да знае за присъствието на това предприятие на територията на Люксембург, ако последното не е известило предварително по някакъв начин за идването си.
First it must be noted that, since the Law of 20 December 2002 does not provide for any other communication of information between an undertaking which posts workers and the Labour and Mines Inspectorate, it is difficult to understand how the latter can request information from that undertaking before the commencement of the work, in so far as it cannot be aware of the presence of that undertaking in Luxembourg unless the latter has previously announced its arrival in some way.
Поради тази причина, както посочва генералният адвокат в точка 76 от заключението си, се поставя въпросът за ролята, предоставена на предприятието, което желае да командирова работници — роля, обезателно предхождаща всякакво изискване на сведения от страна на Инспекцията по труда и мините, която във всеки случай не е определена в Закона от 20 декември 2002 г.
Therefore, as the Advocate General notes in point 76 of her Opinion, the question arises as to the role accorded to an undertaking wishing to post workers, necessarily prior to any request for information from the Labour and Mines Inspectorate, and which, in any event, is not defined by the Law of 20 December 2002.
Въз основа на това, тълкуването на израза „преди започването на работа“ в член 7, параграф 1 от същия закон, възприето от Великото херцогство Люксембург, не е относимо.
On that basis, the interpretation of the expression ‘prior to the commencement of the work’ in Article 7(1) of that law, adopted by the Grand Duchy of Luxembourg, cannot be relevant.
Всъщност очевидно е, че такъв израз означава не само че данните трябва да се предоставят в самия ден на започване на работата, но и че позволява също да се вземе предвид повече или по-малко дълъг период, предхождащ този ден.
It is clear that such an expression means not only that the information must be provided on the actual day on which the work commences, but that it would also cover a somewhat longer period preceding that date.
На второ място и както посочва генералният адвокат в точка 74 от заключението си, от разпоредбите на Loi du 4 avril 1974 portant réorganisation de l’Inspection du
Second, as the Advocate General noted, in point 74 of her Opinion, it follows from the provisions of the Law of 4 April 1974 on the Reorganisation of the Labour
КОМИСИЯ/ЛЮКСЕМБУРГ travail et des mines [Закон от 4 април 1974 г. за реорганизацията на Инспекцията по труда и мините] (Mémorial A 1974, стр.
COMMISSION v LUXEMBOURG and Mines Inspectorate (Mémorial A 1974, p.
486), към който препраща член 9, параграф 2 от Закона от 20 декември 2002 г. за определението на контролните правомощия на тази администрация, и по-специално от членове 13—17 от Закона от 4 април 1974 г., следва, че Инспекцията по труда и мините може да нареди незабавно прекратяване на дейността на командирования работник, ако работодателят му не се съобрази с адресираното му предписание за предоставяне на сведения.
486), to which reference is made in Article 9(2) of the Law of 20 December 2002 in respect of the definition of the monitoring powers of that authority, and, in particular from Articles 13 to 17 of the Law of 4 April 1974, that the Labour and Mines Inspectorate may order the immediate cessation of the posted worker’s activities if his employer does not comply with an order addressed to the employer to provide information.
Освен това член 28 от същия закон предвижда, че неспазването на това задължение може да доведе до наказателни преследвания срещу засегнатото предприятие.
Furthermore, Article 28 of that law provides that failure to comply with that obligation may give rise to criminal proceedings against the undertaking concerned.
Предвид тези обстоятелства следва да се подчертае, че процедурата по предварително деклариране, която трябва да спазва предприятие, желаещо да командирова работници на територията на Люксембург, не е лишена от двусмислици.
Having regard to those factors, it must be acknowledged that the prior notification procedure to be followed by an undertaking wishing to post workers to Luxembourg territory is not without ambiguities.
Тези двусмислици, характерни за член 7, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г., могат да разубедят предприятията, които желаят да командироват работници в Люксембург, да упражнят свободата си на предоставяне на услуги.
The ambiguities which characterise Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 are likely to dissuade undertakings wishing to post workers to Luxembourg from exercising their freedom to provide services.
В действителност, от една страна, обхватът на правата и задълженията на тези предприятия не следва ясно от тази разпоредба.
On the one hand, the extent of the rights and obligations of those undertakings is not clearly apparent from that provision.
От друга страна, предприятията, които не са спазили задълженията, предвидени в посочената разпоредба, рискуват налагането на санкции, които не могат да бъдат пренебрегнати.
On the other hand, undertakings which have failed to comply with the obligations laid down in that provision incur not inconsiderable penalties.
Следователно тъй като член 7, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г. е несъвместим с член 49 ЕО поради липсата на яснота и поради двусмислиците, които първият съдържа, третото правно основание, на което се позовава Комисията, е основателно.
Accordingly, since Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is incompatible with Article 49 EC on account of its lack of clarity and the ambiguities that it contains, the Commission’s third complaint is well founded.
По четвъртото правно основание, изведено от нарушение на член 49 ЕО поради задължението за засегнатите предприятия да назначат пълномощник ad hoc, който пребивава в Люксембург, за съхраняването на документите, необходими за упражнявания от компетентните национални органи контрол
The fourth complaint: infringement of Article 49 EC by reason of the requirement that the undertakings designate an ad hoc agent residing in Luxembourg to retain the documents necessary for monitoring by the competent national authorities
С четвъртото си твърдение за нарушение Комисията смята, че като задължава предприятията със седалище извън територията на Люксембург, които командироват работници в тази държава, преди началото на командировката да депозират при пълномощник ad hoc, който пребивава в Люксембург, документите, необходими за осъществяването на контрола върху задълженията им по Закона от 20 декември 2002 г., и да ги оставят при него за неопределен период след края на престацията, член 8 от този закон представлява ограничение на свободното предоставяне на услуги.
By its fourth complaint, the Commission takes the view that, by requiring undertakings whose registered office is outside Luxembourg territory and which post workers there to deposit, before the start of the posting, with an ad hoc agent residing in Luxembourg, the documents necessary for monitoring compliance with their obligations under the Law of 20 December 2002 and to leave them there for an indeterminate period after the provision of services has ceased, Article 8 of that Law constitutes a restriction on freedom to provide services.
Всъщност системата за сътрудничество и обмен на информация, предвидена в член 4 от Директива 96/71 обезсмисляла подобно задължение.
The system of cooperation and exchange of information provided for in Article 4 of Directive 96/71 makes such an obligation superfluous.
Великото херцогство Люксембург посочва най-напред, че механизмът на сътрудничество, на който се позовава Комисията, не позволява на компетентните административни органи да извършват обикновен контрол с необходимата ефикасност.
The Grand Duchy of Luxembourg states, first of all, that the cooperation mechanism to which the Commission refers does not enable the competent administrative authorities to carry out ordinary checks with the necessary effectiveness.
Понататък то уточнява, че оспорваната национална разпоредба не изисква никаква особена правна форма, що се отнася до функцията на пълномощник.
Next, it contends that the contested national provision does not require any specific legal form with respect to the role of agent.
Най-накрая, освен депозирането на необходимите за осъществяването на контрол документи при пълномощник за известен период след командировката, депозирането на последните се изисквало само в самия ден на започване на съответната престация.
Lastly, apart from the deposit of the documents necessary for monitoring with the agent for a period following the posting, the documents do not have to be lodged until the day on when the provision of services concerned begins.
Не е оспорено, че задължението, предвидено в член 8 от Закона от 20 декември 2002 г., води до допълнителни административни и финансови тежести за установените в друга държавачленка предприятия, така че от гледна точка на конкуренцията последните не са в равностойно положение с установените в приемащата държавачленка работодатели и по този начин могат да бъдат възпрени да предоставят услуги в тази държава членка.
It is not disputed that the obligation provided for in Article 8 of the Law of 20 December 2002 involves an additional administrative and financial burden for undertakings established in another Member State, so that the latter are not on an equal footing, from the point of view of competition, with employers established in the host Member State and they may be dissuaded from providing services in the latter Member State.
В действителност, от една страна, оспорваната разпоредба налага пълномощникът, при когото са депозирани изискуемите документи, да пребивава в Люксембург.
First, the contested provision requires that the agent with whom the documents are lodged reside in Luxembourg.
От друга страна, посочената разпоредба установява задължение за съхранение на документите, отнасящи се по-специално до сведенията, посочени в член 7 от Закона от 20 декември 2002 г., без обаче да определя периода, през който тези документи трябва да се съхраняват, и без да уточнява дали такова задължение засяга само периода след предоставянето на престацията или също период, предхождащ започването на престацията.
Second, that provision lays down an obligation to retain the documents relating inter alia to the information referred to in Article 7 of the Law of 20 December 2002, without, however, defining the period over which those documents must be retained or specifying whether that obligation concerns only the period after the service is provided or whether it also concerns a period prior to its commencement.
За да обоснове такова ограничаване на свободното предоставяне на услуги, Великото херцогство Люксембург изтъква необходимостта да се позволи осъществяването на ефективен контрол от Инспекцията по труда и мините за спазването на трудовото законодателство.
In order to justify such a restriction on freedom to provide services, the Grand Duchy of Luxembourg cites the need to ensure effective monitoring by the Labour and Mines Inspectorate of compliance with employment legislation.
Във връзка с това Съдът е приел, че ефикасната закрила на работниците може да налага някои документи да се държат на разположение в мястото на изпълнение на престацията или поне на достъпно и ясно идентифицирано място на територията на приемащата държавачленка за властите на тази държава, натоварени да осъществяват контрол (вж. в този смисъл Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точка 61).
In that connection, the Court has held that the effective protection of workers may require that certain documents are kept at the place where the service is provided, or at least in an accessible and clearly identified place in the territory of the host Member State, so that they are available to the authorities of that State responsible for carrying out checks (see, to that effect, Arblade and Others, paragraph 61).
Необходимо е също тези власти да не са в състояние да изпълнят задължението си за контрол ефикасно, ако това предприятие не разполага в съответната държавачленка с пълномощник или представител, който съхранява посочените документи.
However, the Court added, in paragraph 76 of Arblade and Others, that where there is an obligation to keep available and retain certain documents at the address of a natural person residing in the host Member State who holds them as the agent or representative of the employer by whom he has been designated, even after the employer has ceased to employ workers in that State, it is not sufficient, for the purposes of justifying such a restriction on the freedom to provide services, that the presence of such documents within the territory of the host Member State may make it generally easier for the authorities of that State to perform their supervisory task.
Във връзка с това Съдът е приел, че задължение за съхраняване на документите при физическо лице с местожителство на територията на приемащата държавачленка не може да бъде обосновано (вж.
It must also be shown that those authorities cannot carry out their supervisory task effectively unless the undertaking has, in that Member State, an agent or representative designated to retain the documents in question.
Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точка 77).
In that connection, the Court has held that a requirement that a natural person domiciled in the territory of a host Member State should retain documents cannot be justified (see, Arblade and Others, paragraph 77).
В случая Великото херцогство Люксембург не е представило никакво конкретно доказателство в подкрепа на тезата, че единствено съхраняването на въпросните документи от пълномощник, пребиваващ в Люксембург, би позволило на посочените органи да осъществят контрола, за който отговарят.
In this case, the Grand Duchy of Luxembourg does not submit any specific evidence in support of the argument that only the retention of the documents concerned by an agent residing in Luxembourg enables the authorities to carry out the checks for which they are responsible.
Във всеки случай определянето на работник, който се намира в мястото на предоставяне на услугите, за да предостави на разположение на компетентните национални органи документите, необходими за осъществяването на контрола, би представлявало по-малко ограничителна за свободното предоставяне на услуги мярка, която би била също така ефикасна, както оспорваното задължение.
In any event, a worker present in the place where the services were provided could be designated to ensure that documents necessary for monitoring purposes were made available to the competent national authorities, which would be a measure less restrictive of freedom to provide services and just as effective as the contested obligation.
Bпрочем следва да се напомни, че Съдът е подчертал в точка 79 от Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, че организираната система на сътрудничество и обмен на информация между държавитечленки, предвидена в член 4 от Директива 96/71, обезсмисля съхраняването на тези документи в приемащата държавачленка, след като работодателят е престанал да наема работници там.
For the rest, the Court noted, in paragraph 79 of Arblade and Others, that the organised system for cooperation and exchanges of information between Member States provided for in Article 4 of Directive 96/71 renders superfluous the retention of the documents in the host Member State after the employer has ceased to employ workers there.
Следователно Великото херцогство Люксембург не може да изисква от предприятията, които командироват работници, да направят необходимото за съхраняване на посочените документи на територията на Люксембург след предоставянето на услуги.
Consequently, the Grand Duchy of Luxembourg cannot require undertakings which post workers to do what is necessary to retain such documents on Luxembourg territory when the provision of services comes to an end.
Поради тази причина не може да се изисква и същите документи да се съхраняват от пълномощник, който пребивава в Люксембург, доколкото след като засегнатото предприятие присъства физически на територията на Люксембург по време на изпълнението на предоставянето на услугите, то въпросните документи могат да се съхраняват от командирован работник.
Nor can such documents be required to be retained by an agent residing in Luxembourg in so far as, since the undertaking concerned is physically present on Luxembourg territory when the services are provided, the documents in question may be held by a posted worker.
Най-накрая следва да се подчертае, че макар член 8, параграф 2 от Закона от 20 декември 2002 г. да не предвижда изрично задължение за съхраняване на документите, необходими за осъществяване на контрола в Люксембург, преди започването на работата, то тази разпоредба уточнява, че самоличността на пълномощника трябва да се съобщи на компетентните органи най-късно преди упражняването на предвижданата трудова дейност.
Lastly, it must be pointed out that, although Article 8(2) of the Law of 20 December 2002 does not expressly provide that documents necessary for monitoring purposes must be retained in Luxembourg before the commencement of work, that provision states that the identity of the agent must be communicated to the competent authorities prior to the employment activities envisaged at the latest.
Поради тази причина тълкуването, защитавано от Великото херцогство Люксембург, според което документите трябвало да бъдат на разположение единствено на самия ден от започване на работата, не може да се обоснове със спорната разпоредба.
Therefore, the interpretation put forward by the Grand Duchy of Luxembourg, according to which the documents do not have to be available until the date on which the work commences, has no basis in the provision in question.