natgillin/translations-raw huggingface dataset:
На трето място, Комисията поддържа, че в своето Решение 2003/549 е отговорила имплицитно на искането относно обхвата на Директивата ХПКВ, като проверила допустимостта на уведомлението съгласно обичайната практика.
In the third place, the Commission submits that it implicitly replied in its Decision 2003/549 to the request concerning the scope of the SCCPs Directive, by checking the admissibility of the notification, as is customary.
Нейното мнение по този въпрос било ясно изложено в съображения 32—39 от посоченото решение и тя стигнала до заключението, че искането на Кралство Нидерландия трябва да се счита за допустимо. По-конкретно в съображение 34
The Commission’s views on this issue were clearly set out in recitals 32 to 39 in the preamble to the Decision, and it concluded that the request submitted by the Kingdom of the Netherlands had to be considered admissible.
Следователно противно на това, което Кралство Нидерландия поддържало в своята жалба, Решение 2003/549 не се ограничавало до просто продължаване на срока, предвиден в член 95, параграф 6 ЕО, което се потвърждавало от факта, че в обжалваното решение Комисията не разглеждала повече въпроса за обхвата на хармонизирането, извършено с Директивата ХПКВ.
Contrary to the claims made by the Kingdom of the Netherlands in its application, Decision 2003/549 does not simply extend the period provided for in Article 95(6) EC, which is confirmed by the fact that, in the contested decision, the Commission no longer addresses the issue of the extent of harmonisation carried out by the SCCPs Directive .
Във връзка с този въпрос обжалваното решение имало само потвърждаващ характер и не можело по никакъв начин да предизвика самостоятелни правни последици, които в качеството си на такива да бъдат предмет на жалба за отмяна по смисъла на член 230 ЕО.
As regards that question, the contested decision is thus only confirmatory and does not have any independent legal effects capable, as such, of being the subject of an action for annulment for the purposes of Article 230 EC.
Ако Кралство Нидерландия не е споделяло анализа на Комисията относно преценката на допустимостта на уведомлението му от 17 януари 2003 г., то е трябвало да оспори Решение 2003/549.
If the Kingdom of the Netherlands did not agree with the Commission’s analysis in respect of the assessment of the admissibility of its notification of 17 January 2003, it ought to have contested Decision 2003/549.
След като не е направило това в предписания в член 230 ЕО срок, то не можело да оспорва сега становището относно допустимостта, изразено от Комисията в посоченото решение, като се възползва от възможностите за обжалване на последващо решение на Комисията.
Having failed to do so within the period prescribed by Article 230 EC, it cannot now contest the position on admissibility taken by the Commission in that decision by availing itself of the possibility to bring an action against a later Commission decision.
Това щяло да доведе до неоснователно продължаване на срока, предвиден в член 230 ЕО.
That would amount to an unjustified extension of the time-limit prescribed by Article 230 EC.
Кралство Нидерландия поддържа, на първо място, че обжалваното решение било много повече от просто потвърждаване на Решение 2003/549, което се отнасяло само до продължаването на срока.
The Kingdom of the Netherlands submits in the first place that the contested decision represents far more than a mere confirmation of Decision 2003/549, which concerned only the extension of the time-limit.
Всъщност становището на Комисията, според което се изисквало одобрение съгласно член 95, параграф 6 ЕО, имало за последица, от една страна, че националните мерки можело да бъдат запазени само за ограничен период от време, а от друга страна, че забраната за ХПКВ, предвидена в нидерландските разпоредби, щяла да има по-огра-ничен обхват от този, който се целял с тях.
The Commission’s position, according to which approval under Article 95(6) EC is required, would entail, first, that national measures could be maintained only for a limited period and, second, that the scope of the prohibition of SCCPs as provided for under Netherlands legislation would be more limited than intended .
Следователно обжалваното решение
It is therefore the contested
НИДЕРЛАНДИЯ/КОМИСИЯ довело до сериозна промяна в правното положение на Кралство Нидерландия, тъй като ограничило свободата му на действие за запазване на националните му разпоредби, както по отношение на обхвата ѝ, така и във времето.
NETHERLANDS v COMMISSION decision which brought about a distinct change in the legal position of the Netherlands, in that it limited its freedom to maintain its national provisions, both in terms of scope and duration .
На второ място, нидерландското правителство напомня, че в контактите си с Комисията то винаги е посочвало, че счита, че видовете употреба на ХПКВ, които не са посочени в Директивата ХПКВ, не попадат в нейното приложно поле и поради това то можело да ги запази в националната си правна уредба, без да е длъжно да прибягва към член 95, параграф 4 ЕО.
In the second place, the Netherlands Government recalls that it always stated in its contacts with the Commission that it considered that uses of SCCPs to which no reference is made in the SCCPs Directive did not fall within the scope of that directive and that, for that reason, it could maintain them in its national legislation without having to resort to Article 95(4) EC.
То изтъква, че главното му искане към Комисията е тя да се произнесе относно необходимостта от уведомяване съгласно член 95, параграф 4 ЕО, което следвало от факта, че в писмото от 17 януари 2003 г. нидерландското правителство първо разяснявало причините, поради които в случая не било необходимо уведомяване съгласно член 95, параграф 4 ЕО, като същевременно изразявало надежда, че Комисията ще се произнесе в кратък срок по въпроса относно свободата на действие, с която то разполага за запазване на националните си разпоредби, и след това искало от Комисията да изрази позиция относно необходимостта от такова уведомление, което щяло да бъде отправено само „доколкото е целесъобразно и оправдано от правна гледна точка“.
Therefore, the Netherlands Government submits that it primarily asked the Commission to take a decision on whether a notification under Article 95(4) EC was required, which can be inferred from the fact that, in the letter of 17 January 2003, the Netherlands Government first explained why a notification under Article 95(4) EC was not required in the present case, at the same time expressing hope that the Commission would take a decision, within a short period, on the discretion it had to maintain its national legislation and, further, requested the Commission to adopt a position on the need for such a notification, which was made only ‘so far as relevant and required by law’.
Следователно искането Комисията да одобри запазването на съответните национални мерки било отправено само при условията на евентуалност, а именно „в случай че Комисията прецени, че видовете употреба, забранени с Решение 95/1 на ПАРКОМ, но които не са забранени от Директивата от 25 юни 2002 г., попадат в приложното поле на тази директива“.
It was therefore only in the alternative — that is ‘in the event that the Commission consider[ed] that uses prohibited by PARCOM Decision 95/1 which [were] not equally prohibited by the Directive of 25 June 2002 [fell] within the scope of that Directive’ — that it requested the Commission to approve the maintenance of the national measures in question.
На трето място, като приема, че допустимостта на уведомлението е била разгледана в съображения 32—39 от Решение 2003/549, нидерландското правителство подчертава, че диспозитивът на това решение се отнасял само до продължаването на срока, предвиден в член 95, параграф 6 ЕО, така че жалба срещу това решение била недопустима.
In the third place, while acknowledging that the admissibility of the notification was assessed in recitals 32 to 39 in the preamble to Decision 2003/549, the Netherlands Government stresses that the operative part of the decision concerns only the extension of the period referred to in Article 95(6) EC, so that an action against that decision would not have been admissible.
Изразените в мотивите на даден акт позиции не можело да бъдат предмет на жалба за отмяна, освен ако самите те не формират същинската основа на диспозитива на този акт (Определение на Съда от 28 януари 2004 г. по дело Нидерландия/Комисия, C-164/02, Recueil, стр. I-1177, точка 21), какъвто не бил настоящият случай.
Positions expressed in the statement of reasons on which a measure is based are not the proper subject of actions for annulment unless they constitute the essential basis for the operative part of that measure (Order in Case C-164/02 Netherlands v Commission [2004] ECR I-1177, paragraph 21), which is not the case here.
На четвърто място, нямало никакво съмнение, че Решение 2003/549 имало временен характер спрямо обжалваното решение.
In the fourth place, there is no doubt that, in relation to the contested decision, Decision 2003/549 is a provisional decision.
Кралство Нидерландия твърди освен това, че ако се приеме, че Решение 2003/549 е можело да бъде предмет на правно средство за защита, фактът, че то не е било обжалвано, не можел да бъде пречка за допустимостта на жалба, подадена срещу обжалваното решение.
In addition, the Kingdom of the Netherlands submits that — assuming that Decision 2003/549 was a measure against which actions may be brought — the fact that it was not challenged cannot constitute an impediment to the admissibility of the action brought against the contested decision.
Според постоянната съдебна практика актове и решения, които подлежат на обжалване съгласно член 230 ЕО, са мерките, които произвеждат задължително правно действие, което може да засегне интересите на жалбоподателя (Решение на Съда от 11 ноември 1981 г. по дело IBM/Комисия, 60/81, Recueil, стр. 2639, точка 9 и Решение на Съда от 22 юни 2000 г. по дело Нидерландия/
According to consistent case-law, a measure producing binding legal effects capable of affecting the interests of the applicant is an act or decision which may be the subject of an action for annulment under Article 230 EC (Case 60/81 IBM v Commission [1981] ECR 2639, paragraph 9, and Case C-147/96 Netherlands v
Комисия, C-147/96, Recueil, стр. I-4723, точка 25; Определение по дело Нидер-ландия/Комисия, точка 44 по-горе, точка 18, Определение на Първоинстанционния съд от 30 март 2006 г. по дело Korkmaz и др./Комисия, T-2/04, все още непубликувано в Recueil, точка 33).
Commission [2000] ECR I-4723, paragraph 25; Order in Netherlands v Commission, cited in paragraph 44 above, paragraph 18; Order of 30March 2006 in Case T-2/04 Korkmaz and Others v Commission, not published in the ECR, paragraph 33).
Нещо повече, безспорно е, че обикновено писмено изразяване на становище от дадена институция не би могло да представлява решение, което да е от такова естество, че да бъде предмет на жалба за отмяна, тъй като то нито може, нито има за цел да породи такива последици (Решение на Съда от 5 октомври 1999 г. по дело Нидерландия/Комисия, C-308/95, Recueil, стр. I-6513, точка 27).
Moreover, it is not disputed that a mere written expression of opinion by an institution cannot constitute a decision of such a nature as to form the basis of an action for annulment since it is neither capable of producing nor intended to produce any legal effects (Case C-308/95 Netherlands v Commission [1999] ECR I-6513, paragraph 27).
В конкретния случай с писмо от 17 януари 2003 г. нидерландското правителство изпраща две молби до Комисията.
In the present case, by letter of 17 January 2003, the Netherlands Government submitted two requests to the Commission .
От една страна, то иска от Комисията да изрази позиция по въпроса за обхвата на приложното поле на Директивата ХПКВ, като изтъква становището, че видовете употреба, забранени с Решение 95/1 на ПАРКОМ, които не са били изрично забранени с Директивата ХПКВ, не попадат в сферата на хармонизиране на последната, така че можело да бъдат разрешени или забранени от националното законодателство, без за целта да е необходимо решение на Комисията.
First, it requested the Commission to adopt a position on the question of the scope of the SCCPs Directive, by putting forward the view that uses prohibited by PARCOM Decision 95/1 that were not expressly prohibited by the SCCPs Directive were not within the field of harmonisation under the Directive, so that they could be authorised or prohibited by national legislation without a Commission decision being required for that purpose.
От друга страна, то иска, в случай че Комисията счете, че националните разпоредби, предмет на уведомяването, попадат в приложното поле на Директивата ХПКВ, тя да се произнесе относно запазването им съгласно процедурата, предвидена в член 95, параграфи 4 и 6 ЕО.
Second, it requested that — should the Commission find that the notified national provisions fell within the scope of the SCCPs Directive — the Commission take a view on their maintenance in accordance with the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC.
Според обясненията на нидерландското правителство фактът, че с едно и също писмо Кралство Нидерландия е поискало от Комисията да се произнесе относно необходимостта от одобрение съгласно член 95, параграф 6 ЕО, което се оспорва от него, и официално е поискало такова одобрение, се дължи на
The Kingdom of the Netherlands used the same letter to ask the Commission to decide on the need for approval under Article 95(6) EC, which it disputes, and formally to request such approval because — as explained by
Необходимо е да се добави, че от изпратените на 25 юни 2001 г. до Комисията и до Съвета писма е видно, че по време на процедурата по приемане на Директивата ХПКВ нидерландското правителство е изразило своята загриженост относно факта, че предложението за директива предоставяло по-ниско ниво на закрила от предвиденото от Решение 95/1 на ПАРКОМ, и е повдигнало въпроса за това доколко е подходящо да се приеме общностна мярка за хармонизиране, която би му попречила да изпълни своите международни задължения като страна по Конвенцията OSPAR.
It is apparent from the letters sent to the Commission and the Council on 25 June 2001 that the Netherlands Government had expressed concerns during the procedure for adopting the SCCPs Directive that the draft directive did not provide the same level of protection as that provided for in PARCOM Decision 95/1, and that it had questioned the appropriateness of adopting a Community harmonisation measure which would prevent it, as a party to the OSPAR Convention, from complying with its international obligations.
Тази позиция била потвърдена при приемането на Директивата ХПКВ, като нидерландската делегация е гласувала против тази директива и е заявила в декларация при гласуването от 24 април 2002 г., че прилагането на Директива за ХПКВ щяло да направи невъзможно за Кралство Нидерландия да изпълнява международните си задължения съгласно Конвенцията от Париж и Решение 95/1 на ПАРКОМ.
That position was confirmed at the time of adoption of the SCCPs Directive, with the Netherlands delegation voting against that directive and stating in a voting declaration made on 24 April 2002 that the implementation of a directive on SCCPs would make it impossible for the Kingdom of the Netherlands to discharge its international obligations under the Paris Convention and PARCOM Decision 95/1.
Въпросът за изпълнението на тези задължения е повдигнат и в точка 6 от дял 5 от писмото от 17 януари 2003 г.
The question of how those obligations are to be fulfilled was raised once more in Section 5(6) of the letter of 17 January 2003.
Като иска отмяна на обжалваното решение само доколкото Комисията счита, че запазването на съответните национални разпоредби е изисквало нейното разрешение съгласно член 95, параграф 6 ЕО, Кралство Нидерландия оспорва позицията на Комисията по първото му искане, съдържащо се в писмото от 17 януари 2003 г., а именно искането относно обхвата на хармонизирането, извършено с Директивата ХПКВ.
By requesting that the contested decision be annulled only insofar as the Commission took the view that the maintenance of the national provisions at issue required its approval under Article 95(6) EC, the Kingdom of the Netherlands seeks to contest the position adopted by the Commission in relation to the first request set out in the letter of 17 January 2003, namely the request concerning the extent of harmonisation under the SCCPs Directive .
С други думи преценката на Комисията относно основателността на съображенията, изложени от Кралство Нидерландия, за да запази в сила националните разпоредби, за които е отправено уведомлението, не е предмет на настоящия спор, който се отнася само до тълкуването от страна на Комисията на обхвата на хармонизирането, извършено с Директивата ХПКВ.
In other words, the Commission’s assessment of the merits of the grounds put forward by the Kingdom of the Netherlands for maintaining notified national provisions in force is not part of the subjectmatter of the proceedings, which concern only the interpretation by the Commission of the extent of harmonisation under the SCCPs Directive .
Следователно трябва да се установи дали позицията на Комисията, оспорвана от Кралство Нидерландия, съставлява обжалваем акт, доколкото тя е предполагала, че за запазването в сила на националните разпоредби, предмет на уведомяването, е било необходимо разрешение по смисъла на член 95, параграф 6 ЕО.
It must therefore be determined whether the position which the Commission adopted and which the Kingdom of the Netherlands contests — insofar as it implied that authorisation for the purposes of Article 95(6) EC was required to maintain in force the notified national provisions — constitutes a challengeable act.
На първо място, следва да се припомнят текстът и смисълът на процедурата, предвидена в член 95, параграфи 4 и 6 ЕО.
In the first place, the terms of and the rationale for the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC should be recalled.
Първо, член 95, параграф 4 ЕО предвижда, че ако след приемането на дадена общностна мярка за хармонизиране една държавачленка счете за необходимо да запази националните разпоредби на основание значими нужди, посочени в член 30 ЕО или отнасящи се до защитата на околната или работната среда, тя уведомява Комисията за тях и посочва основанията за тяхното запазване.
First, Article 95(4) EC provides that if, after the adoption of a Community harmonisation measure, a Member State deems it necessary to maintain national provisions on grounds of major needs referred to in Article 30 EC, or relating to the protection of the environment or the working environment, it is to notify the Commission of these provisions as well as the grounds for maintaining them.
Следователно от текста на тази разпоредба произтича, че именно държаватачленка трябва да реши да отправи уведомлението и с това да инициира процедурата, предвидена в член 95, параграфи 4 и 6 ЕО, което предполага, че тя предварително определя дали е необходимо разрешение на Комисията, за да може въпросните национални разпоредби да бъдат запазени.
It is therefore apparent from the wording of that provision that it is the Member State which has to decide to make a notification and thereby to start the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC, which presupposes that the Member State establishes beforehand whether the national provisions in issue have to be authorised by the Commission in order to be maintained in force.
Фактът, че целта на тази процедура е съответната държавачленка да може да получи разрешение за запазване на национални разпоредби, които са несъвместими с мярката за хармонизиране, се потвърждава освен това от изискването на член 95, параграф 4 ЕО тази държавачленка да посочи основанията в подкрепа на своето искане.
In addition, the grounds referred to in Article 95(4) EC which the Member State is required to provide in support of its request confirm that this procedure is intended to give the Member State concerned the opportunity to obtain authorisation to maintain national provisions that are incompatible with the harmonisation measure.
Второ, това тълкуване се подкрепя от съдебната практика, като Съдът вече е постановил, че процедурата, предвидена в член 95, параграфи 4 и 6 ЕО се инициира не от общностна институция, а от държавачленка, и решението на общностната институция се взема просто в отговор на тази инициатива.
Second, that interpretation is supported by the case-law, the Court of Justice having already held that the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC is initiated not by a Community institution but by a Member State, with the decision of the Community institution being adopted merely in response to that initiative.
Освен това Съдът е уточнил, че след като държавачленка уведоми Комисията за национални разпоредби, които са предмет на дерогация, процедурата продължава с етап, по време на който Комисията извършва преценка на фактите по преписката, за да провери дали са изпълнени необходимите условия, и който приключва с вземането на окончателно решение за разрешаване или забрана на тези национални разпоредби.
The Court of Justice has moreover explained that following notification by a Member State of derogating national provisions to the Commission, the procedure continues with a phase during which the Commission carries out an assessment of the facts in the file to determine whether the requisite conditions are fulfilled, and ends with the final decision approving or prohibiting those national provisions.
За целта Комисията е длъжна да провери основателността на съображенията, изложени от държаватачленка (Решение на Съда от 21 януари 2003 г. по дело Германия/Комисия, C-512/99, Recueil, стр. I-845, точка 44).
To that end, it falls to the Commission to examine whether the grounds put forward by the Member State are well founded (Case C-512/99 Germany v Commission [2003] ECR I-845, paragraph 44).
Трето, следва да се отбележи, че от съдебната практика е видно, че националните разпоредби, посочени в член 95, параграф 4 ЕО, са разпоредби, които са съществували преди общностната мярка за хармонизиране и следователно са били известни на общностния законодател, но той не е могъл или не е възнамерявал да се ръководи от тях за целите на хармонизирането.
Third, it is apparent from the caselaw that the national provisions referred to in Article 95(4) EC are provisions that predated the Community harmonisation measure and were therefore known to the Community legislature, but that the Community legislature could not or did not seek to be guided by them for the purpose of harmonisation .
Ето защо се счита за приемливо държаватачленка да може да поиска нейните собствени правила да останат в сила, при условие че те са обосновани от значими нужди, посочени в член 30 ЕО или отнасящи се до защитата на околната или работната среда (Решение по дело Германия/Комисия, точка 57 по-горе, точка 41 и Решение по дело Дания/Комисия, точка 56 по-горе, точка 58).
It was therefore considered acceptable for the Member State to request that its own rules remain in force, on condition that such national provisions must be justified on grounds of the major needs referred to in Article 30 EC or relating to the protection of the environment or the working environment (Germany v Commission, cited in paragraph 57 above, paragraph 41, and Denmark v Commission, cited in paragraph 56 above, paragraph 58).
Обстоятелството, че смисълът на член 95, параграф 4 ЕО почива на факта, че преди приемането на общностната мярка за хармонизиране общностният законодател е познавал различните национални законодателства, предполага, че различните нива на закрила и основанията за тях вече са били обсъдени и отчетени в момента на приемане на такава мярка.
The rationale behind Article 95(4) EC lies in the fact that the Community legislature was aware of the different national laws in place before the harmonisation measure was adopted, which means that the different levels of protection and the grounds for them had already been discussed and taken into consideration at the time that measure was adopted .