natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Следва да се уточни, че преценката относно основната цел на инсталация се извършва въз основа на фактическите обстоятелства, които съществуват в момента на тази преценка, а именно капацитетът и функционирането на тази инсталация, или, ако съответната инсталация все още не е изградена, въз основа на плана, спрямо който се иска разрешително за експлоатиране.
Assessment of the main purpose of a plant is made on the basis of facts existing at the time of that assessment, that is to say, on the capacity and function of that plant or, if the plant in question has not yet been built, on the basis of the plan in relation to which the application for an operating permit was made.
В писменото си становище шведското правителство поддържа, че подход за квалифицирането на една инсталация, който се основава единствено на основата цел на последната, би довел до опасността от заобикаляне на целта на Директива 2000/76.
In its written observations, the Swedish Government submits that an approach to classification of a plant based solely on the main purpose of that plant could circumvent the purpose of Directive 2000/76.
По този начин тези елементи биха били освободени от по-строгите условия, приложими към инсталациите за изгаряне.
Those units would thus avoid the stricter conditions applicable to incineration plants.
Според това правителство разликата между двата типа инсталации следва по-скоро да се извършва въз основа на целта, за която е изграден съответният елемент.
According to that Government, in order to distinguish between the two types of plant, it is more appropriate to base the assessment on the purpose for which the unit in question was built.
Такова тълкуване не може да се приеме.
Such an interpretation cannot, however, be accepted.
На първо място, то е в противоречие с ясния текст на Директива 2000/76.
Firstly, it conflicts with the clear wording of Directive 2000/76.
Както Комисията изтъква в становището си пред Съда, от изричния текст на член 3, точка 5 от тази директива следва, че инсталациите за съвместно изгаряне се различават от инсталациите за изгаряне именно от гледна точка на тяхната основна цел.
As the Commission pointed out in its observations before the Court, it is apparent from the express wording of Article 3(5) of that directive that it is on the basis of their main purpose that co-incineration plants are to be distinguished from incineration plants.
В замяна на това тази разпоредба не установява никакъв критерий по отношение на целта, за която инсталацията е била изградена.
However, that provision does not specify any criterion with regard to the purpose for which the plant was built.
На второ място, както следва от съображение 24 от посочената директива, както и от член 3, параграф 1, буква б) от Директиви 75/442 и 2006/12, общностната уредба в областта на отпадъците има за цел да насърчи във възможно най-голяма степен оползотворяването на отпадъците, и по-конкретно тяхното използване като енергиен източник.
Secondly, as is apparent from recital 24 in the preamble to that directive and from Article 3(1)(b) of Directives 75/442 and 2006/12, the Community legislation on waste seeks to encourage, as far as practicable, the recovery of waste and, in particular, its use as a source of energy.
А едно прекалено ограничително тълкуване на понятието „инсталация за съвместно изгаряне“ би могло да накърни тази цел.
An overly restrictive interpretation of the concept of ‘co-incineration plant’ would be likely to hinder achievement of that objective.
Всъщност прилагането на по-задължителни норми към инсталациите, чиято основна цел е всъщност производството на енергия или на материални продукти, би могло да възпре операторите на такива елементи от предприемането или от продължаването на такава дейност.
The application of stricter rules to plants whose main purpose is effectively the gener -ation of energy or production of material products could dissuade operators of such units from commencing or continuing an activity of that kind.
На трето място, важно е да се подчертае, че обстоятелството, че една инсталация осъществява производство на енергия чрез изгаряне на отпадъци в ограничени количества, не е достатъчно само по себе си тя да бъде разглеждана като елемент, чиято основна цел е производството на енергия или на материални продукти.
Thirdly, it must be pointed out that the fact that a plant produces energy by incinerating limited volumes of waste is not in itself sufficient to regard it as a unit whose main purpose is the generation of energy or production of material products.
Всъщност посоченото съображение 24, както и член 4, параграф 2, буква б) и член 6, параграф 6 от Директива 2000/76 предвиждат изрично, когато това е осъществимо, оползотворяването на произведената топлина не само в процеса на съвместното изгаряне, но и в процеса на изгаряне.
Recital 24 in the preamble to Directive 2000/76 and Articles 4(2)(b) and 6(6) thereof expressly envisage, where it is possible, the recovery of heat produced not only in the co-incineration process but also in the incineration process.
И накрая, следва да се припомни, че Директива 2000/76 налага строги условия за двата типа инсталации и предвижда конкретни гаранции за инсталациите за съвместно изгаряне.
Finally, it must be recalled that Directive 2000/76 imposes strict conditions for both types of plant and lays down specific safeguards for co-incineration plants.
Например по силата на член 7, параграф 2, втора алинея от нея нормите за допустими емисии, установени за инсталациите за изгаряне, се прилагат и по отношение на инсталациите за съвместно изгаряне, когато
For example, under the second subparagraph of Article 7(2), the emissions limit values laid down for incineration plants also apply to co-incineration plants when more than 40% of the released heat produced comes from hazardous waste. Furthermore,
Освен това, както следва от съображение 13 от тази директива, ако поради техния капацитет инсталациите, предвидени в нея, попадат и в приложното поле на Директива 96/61, те трябва да изпълняват и разпоредбите на последната директива, по-конкретно по отношение на нормите за допустими емисии.
GÄVLE KRAFTVÄRME as is apparent from recital 13 in the preamble to that directive, if, because of their capacity, the plants referred to therein also fall within the scope of Directive 96/61, they must also comply with the provisions of that directive, in particular with regard to emissions limit values.
Както генералният адвокат посочва в точки 43—47 от своето заключение, основната цел на елемент за изгаряне трябва да следва обективно от редица фактически обстоятелства.
As the Advocate General observed in points 43 to 47 of her Opinion, the main purpose of an incineration unit must be assessed objectively on the basis of a number of facts.
В рамките на подобна преценка задача на компетентните органи е да разгледат конкретните обстоятелства за всяка инсталация.
In the context of such an assessment, it is for the competent authorities to examine the specific circumstances of each plant.
По-конкретно следва да се вземе предвид генерираният обем на производството на енергия или на материални продукти спрямо количеството на изгорените отпадъци в съответната инсталация, както и стабилността или непрекъснатият характер на това производство.
In particular, they are to take account of the volume of energy generated or material products produced in relation to the quantity of waste incinerated in the plant in question and the stability or continuity of that production.
С оглед на предходното на втория поставен въпрос следва да се отговори, че една инсталация трябва да бъде квалифицирана като „инсталация за изгаряне“ или като „инсталация за съвместно изгаряне“ по смисъла на член 3, точки 4 и 5 от Директива 2000/76, именно в зависимост от нейната основна цел.
Having regard to the foregoing, the answer to the second question must be that it is on the basis of its main purpose that a plant is to be classified as an ‘incineration plant’ or a ‘co-incineration plant’ within the meaning of Article 3(4) and (5) of Direct- ive 2000/76.
Задача на компетентните органи е да установят тази цел въз основа на преценка на фактическите обстоятелства, съществуващи в момента, в който се прави тази преценка.
It is for the competent authorities to identify that purpose on the basis of an assessment of the facts existing at the time at which that assessment is carried out.
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale civile di Roma)
(Reference for a preliminary ruling from the Tribunale civile di Roma)
„Търговски сделки — Директива 2000/35/ЕО — Борба със забавяне на плащане — Процедури за събиране на неоспорени вземания“
(Commercial transactions — Directive 2000/35/EC — Combating of late payment — Procedures for recovery of unchallenged claims)
Заключение на генералния адвокат г-жа V. Trstenjak, представено на 24 април 2008 г. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Opinion of Advocate General Trstenjak delivered on 24 April 2008 . . . . . .
Решение на Съда (първи състав) от 11 септември 2008 г. . . . . . . . . .
Judgment of the Court (First Chamber), 11 September 2008 . . . . . . . . .
Сближаване на законодателствата — Борба със забавяне на плащане по търговските сделки — Директива 2000/35 — Процедури за събиране на неоспорени вземания
Approximation of laws — Combating late payments in commercial transactions — Direct- ive 2000/35 — Procedures for recovery of unchallenged claims
(член 5 от Директива 2000/35 на Европейския парламент и на Съвета)
(European Parliament and Council Directive 2000/35, Art. 5)
Всъщност, що се отнася до процедурите за събиране на неоспорените вземания, Директива 2000/35 хармонизира единствено срока за получаване на посоченото изпълнително основание, без да урежда процедурите по принудително изпълнение, които остават подчинени на националното право на държавите-членки.
Directive 2000/35 on combating late payments in commercial transactions harmonises only the period within which an enforceable title can be obtained, but does not govern forced execution procedures, which remain subject to the national law of the Member States.
Директива 2000/35 относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална разпоредба, съгласно която кредитор, разполагащ с изпълнително основание за неоспорено вземане към публично учреждение по търговска сделка, не може да пристъпи към принудително изпълнение срещу това учреждение преди изтичането на 120-дневен срок от връчването на изпълнителното основание на посоченото учреждение.
Directive 2000/35 on combating late payment in commercial transactions is to be interpreted as not precluding a national provision, pursuant to which a creditor in possession of an enforceable title in respect of an unchallenged claim against a public authority as remuneration for a commercial transaction cannot proceed to forced execution against the public authority before a period of 120 days has elapsed since service of the enforceable title on the authority.
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТГ-ЖА V. TRSTENJAK, представено на 24 април 2008 година 1
OPINION OF ADVOCATE GENERALTRSTENJAK delivered on 24 April 2008 1
„Икономическият и социален комитет на 29 май 1997 г. прие становище „Зелената книга на Комисията за обществените поръчки в Европейския съюз: размисъл за бъдещето.“
‘On 29 May 1997 the Economic and Social Committee adopted an opinion on the Commission’s Green Paper on Public procurement in the European Union: Exploring the way forward …’
Съображение 5 от Директива 2000/35 гласи:
Recital 5 states that:
Този въпрос се поставя в рамките на производство по принудително изпълнение пред Tribunale civile di Roma, започната от дружеството Caffaro Srl (наричано по-нататък „Caffaro“) срещу общинско публично предприятие със седалище в Рим, Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C (наричано по-нататък „USL“), въз основа на изпълнително основание, получено от Caffarо в съответствие с националната правна уредба, с която Директива 2000/35 е транспонирана в националното право.
That question was raised in enforcement proceedings brought before the Tribunale civile di Roma (Rome Civil District Court) by the company Caffaro Srl (‘Caffaro’) against Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C (the ‘USL’) under an enforceable title obtained by Caffaro in accordance with the national legislation incorporating Directive 2000/35 into national law.
1 — Език на оригиналния текст: словенски.
1 — Original language: Slovenian.2 — OJ 2000 L 200, p. 35.
„Комисията публикува на 4 юни 1997 г. план за действие в полза на единния пазар, подчертавайки, че забавата за плащане представлява все по-сериозно препятствие за успеха на единния пазар.“
‘On 4 June 1997 the Commission published an action plan for the single market, which underlined that late payment represents an increasingly serious obstacle for the success of the single market.’
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА Г-ЖА V. TRSTENJAK — ДЕЛО C-265/07
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-265/07
В съображение 7 от Директива 2000/35 се отбелязва: от Договора, защото е желателно предприемачите да могат да търгуват своите продукти в целия вътрешен пазар при условия, които гарантират, че трансграничните сделки не представляват по-голям риск от продажбите вътре в държавачленка.
Treaty as entrepreneurs should be able to trade throughout the internal market under conditions which ensure that transborder operations do not entail greater risks than domestic sales.
„Сериозно административно и финансово бреме тежи на предприятията, в частност на малките и средните, поради крайно дългите срокове на плащане и на забавата за плащане.
‘Heavy administrative and financial burdens are placed on businesses, particularly small and medium-sized ones, as a result of excessive payment periods and late payment.
Освен това, тези проблеми представляват една от основните причини за неплатежоспособност, заплашваща оцеляването на предприятията, и водят до загуба на много работни места.“
Moreover, these problems are a major cause of insolvencies threatening the survival of businesses and result in numerous job losses.’
Съображение 15 от Директива 2000/35 гласи:
Recital 15 states:
Съображения 9 и 10 от Директива 2000/35 поясняват:
Recitals 9 and 10 state that:
Съществуващите различия между държавитечленки по отношение на правилата и практиките за плащане представляват препятствие за нормалното функциониране на вътрешния пазар.
‘This Directive only defines the term “enforceable title” but does not regulate the various procedures of forced execution of such a title and the conditions under which forced execution of such a title can be stopped or suspended.’
Ефектът от това е значително ограничаване на търговските сделки между държавите-членки.
(10) This has the effect of considerably limiting commercial transactions between Member States.
Това е в противоречие с член 14
This is in contradiction with Article 14 of the
Съображение 22 от Директива 2000/35 определя:
Recital 22 states:
„Настоящата директива трябва да урежда всички търговски сделки, независимо дали се извършват между частни или държавни предприятия или между предприятия и държавни органи предвид факта, че последните извършват значителен брой плащания към фирмите.
‘This Directive should regulate all commercial transactions irrespective of whether they are carried out between private or public undertakings or between undertakings and public authorities, having regard to the fact that the latter handle a considerable volume of payments to business.
Следователно, тя трябва също да урежда всички търговски сделки между основните предприятия по договора и техните доставчици и подизпълнители.“
It should therefore also regulate all commercial transactions between main contractors and their suppliers and subcontractors.’
Съображение 23 от Директива 2000/35 гласи:
Recital 23 states:
Член 5 („Процедури за събиране на неоспорените вземания“) от Директива 2000/35 предвижда:
Article 5 of Directive 2000/35, headed ‘Recovery procedures for unchallenged claims’, provides as follows:
„Член 5 от настоящата директива изисква процедурата за събиране на неоспорените вземания да приключва в кратък срок в съответствие с националното законодателство, но не изисква от държавитечленки да приемат особена процедура или да изменят съществуващите си правни процедури по специален начин […].“
‘Article 5 of this Directive requires that the recovery procedure for unchallenged claims be completed within a short period of time in conformity with national legislation, but does not require Member States to adopt a specific procedure or to amend their existing legal procedures in a specific way.’
Държавитечленки следят за това изпълнително основание независимо от размера на дълга, да може да бъде получено нормално деветдесет календарни дни, след като кредиторът е подал жалба [да се чете: „жалба или молба“] или в съда или пред друг компетентен орган, когато не се оспорват дългът или процедурни въпроси.
Member States shall ensure that an enforceable title can be obtained, irrespective of the amount of the debt, normally within 90 calendar days of the lodging of the creditor’s action or application at the court or other competent authority, provided that the debt or aspects of the procedure are not disputed.
Държавитечленки изпълняват това задължение съгласно съответните им законови, подзаконови и административни разпоредби.
This duty shall be carried out by Member States in conformity with their respective national legislation, regulations and administrative provisions.
Съответните подзаконови
The respective national legislation, regulations and administrative provisions shall
Съгласно член 2 („Определения“), точка 5 от Директива 2000/35: национални законови, и административни
Article 2 of Directive 2000/35 sets out definitions; paragraph 5 thereof provides as follows:
Член 6, параграф 2 от Директива 200/35 предвижда: разпоредби се прилагат при същите условия за всички кредитори, които са установени в Европейската общност.
Article 6(2) of Directive 2000/35 reads as follows: apply the same conditions for all credit- ors who are established in the European Community.
Сроковете по-долу не вземат предвид при изчисляването на срока от деветдесет календарни дни, споменат в параграф 1:
The 90 calendar day period referred to in paragraph 1 shall not include the following:
„Държавите-членки могат да запазят или да приемат по-благоприятни за кредиторите разпоредби от необходимите за спазване на настоящата директива.“ а) сроковете, необходими за съобщаване и призоваване;
‘Member States may maintain or bring into force provisions which are more favourable to the creditor than the provisions necessary to comply with this Directive.’
Директива 2000/35 е транспонирана в италианското право с Decreto Legislativo
Directive 2000/35 was implemented in the Italian legal order by means of Legislative Decree No 231 of 9 October 2002 (‘Legislative Decree No 231/2002’).
[Законодателен декрет] № 231 от 9 октомври 2002 г. 4(наричан по-нататък
4 Article 5 of Direct- ive 2000/35 was implemented by means of Article 9 of Legislative Decree No 231/2002, which amended various provisions of the Italian Code of Civil Procedure 5in order to speed up the procedure for obtaining the enforceable title for the recovery of unchallenged claims.
Разпоредбите на настоящия член не накърняват също разпоредбите на Конвенцията от Брюксел за юрисдикцията и изпълнението на решения по граждански и търговски дела [да се чете: „Брюкселската конвенция относно компетентността и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела]““ 3.
This Article shall be without prejudice to the provisions of the Brussels Convention on Jurisdiction and [the] Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters.’ 3
4 — Decreto Legislativo от 9 октомври 2002 г., № 231 (GURI № 249 oт 23 октомври 2002 г.). В доктрината вж. например Kindler, P., „Umsetzung der EG-Zahlungsverzugsrichtlinie in Italien“, Recht der Internationalen Wirtschaft, Nr. 4/2003, S. 241.
4 — Legislative Decree No 231 of 9 October 2002 (GURI No 249 of 23 October 2002). In the literature, see, for example, Kindler, P., ‘Umsetzung der EG-Zahlungsverzugs-richtlinie in Italien’, Recht der Internationalen Wirtschaft, No 4/2003, p. 241.
5 — Codice di procedura civile, GURI № 253 от 28 октомври 1940 г., изменен.
5 — Codice di procedura civile (GURI No 253 of 28 October 1940), as amended.
№ 669/1996, в редакцията му, изменена с член 147 от Закон № 388/2000, гласи:
CAFFARO means of Article 147 of Law No 388/2000, provides as follows:
От акта за препращане е видно, че в Италия процедурата за получаване на изпълнително основание съгласно член 641 от Гражданския процесуален кодекс протича по следния начин.
According to the order for reference, in Italy the procedure for obtaining an enforceable title under Article 641 of the Code of Civil Procedure is as follows.
В срок от 30 дни след подаване на молбата съдът издава акт, с който се нарежда на длъжника да плати дълга.
Within 30 days of the lodging of the application the court delivers the decree ordering the debtor to pay the debt.
Този акт се връчва в срок от десет дни.
The decree is served within about 10 days.
Актът разпорежда, че длъжникът трябва да плати дълга си в срок от 40 дни или в същия срок да подаде възражение.
The decree lays down that the debtor must make the payment within 40 days or challenge the order within the same timelimit.
Ако в този срок длъжникът нито оспорва, нито плаща своя дълг, след изтичането му кредиторът получава изпълнително основание за принудително събиране на дължимото вземане.
If within that period the debtor does not challenge the order or pay the debt, upon expiry of the period the creditor obtains the enforceable title for forced execution of the acknowledged claim.
Кредиторът трябва да връчи изпълнителното основание на длъжника, за да може на негова основа да поиска принудителното изпълнение.
A creditor intending to take enforcement action must serve the enforceable title on the debtor.
„Държавните учреждения и публичните организации с нестопанска цел приключват процедурите по изпълнение на съдебните решения и на допуснатите за изпълнение арбитражни решения, включващи задължение за заплащане на парична сума, в 120-дневен срок от връчването на изпълнителното основание.
‘State authorities and non-economic public bodies shall complete the procedures for the execution of court rulings and arbitration awards having executive effect and entailing an obligation to pay sums of money within 120 days of service of the enforceable title.
Кредиторът не може да пристъпи към принудително изпълнение, нито към връчване на заповедта за плащане, преди изтичането на този срок.“
Before expiry of that period the creditor shall not be entitled to proceed to forced execution against the said authorities and bodies nor may enforcement orders be put in place.’
III — Факти, главно производство и преюдициални въпроси
III — Facts, dispute in the main proceedings and question referred for a preliminary ruling
Decreto-legge № 669 от 31 декември 1996 г. 6(наричан по-нататък „Decretolegge № 669/1996“ [Декрет-закон № 669/1996], изменен със Закон № 30 от 28 февруари 1997 г.
Special rules regarding forced execution against public authorities are set out in Decree-Law No 669 of 31 December 1996 6(‘Decree-Law No 669/1996’), rati- fied with amendments by means of Law No 30 of 28 February 1997 7 and Article 147 of Law No 388 of 23 December 2000 8(‘Law No 388/2000’).
7 и с член 147 от Закон № 388 от 23 декември 2000 г.
Article 147 of Law
По силата на член 147 от Закон № 388/2000 срокът за отлагане на изпълнението е удължен от 60 на 120 дни.
No 388/2000 extended the period for the postponement of execution from 60 to 120 days.
Член 14, параграф 1 от Decreto-legge
Article 14 of Decree-Law No 669/1996, which was ratified with amendments by
8 — Legge 23 dicembre 2000, № 388 (Редовна притурка № 219 към GURI № 302 от 29 декември 2000 г.).
8 — Law No 388 of 23 December 2000 (GURI No 302 of 29 December 2000 — Ordinary Supplement No 219).