natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Следва по-нататък да се установи, че предвидените в член 60 ЕО и в член 301 ЕО правомощия могат да бъдат упражнени само след приемане на предвиждащи действие на Общността обща позиция или общо действие съгласно разпоредбите от Договора за ЕС относно ОВППС.
Next, it is to be noted that the powers provided for in Articles 60 EC and 301 EC may be exercised only in pursuance of the adoption of a common position or joint action by virtue of the provisions of the EC Treaty relating to the CFSP which provides for action by the Community.
Въпреки че приемането на такъв акт задължава Общността в рамките на Договора за ЕО да вземе мерките, които се налагат от този акт, това задължение предполага, когато става въпрос за прилагане на резолюция на Съвета за сигурност, приета на основание глава VII от Устава на Организацията на Обединените нации, че при изготвянето на тези мерки Общността трябва надлежно да отчете съдържанието и целите на съответната резолюция, както и съответните задължения във връзка с такова прилагане, произтичащи от Устава на Организацията на Обединените нации.
Although, because of the adoption of such an act, the Community is bound to take, under the EC Treaty, the measures necessitated by that act, that obligation means, when the object is to implement a resolution of the Security Council adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations, that in drawing up those measures the Community is to take due account of the terms and objectives of the resolution concerned and of the relevant obligations under the Charter of the United Nations relating to such implementation.
От друга страна, Съдът вече е приел, че с оглед тълкуването на спорния регламент следва също да се имат предвид текстът и предметът на Резолюция 1390 (2002), към чието въвеждане в законодателството на Общността е насочен регламентът, както това е посочено в четвъртото му съображение (Решение по дело Möllendorf и Möllendorf-Niehuus, посочено по-горе, точка 54 и цитираната съдебна практика).
Furthermore, the Court has previously held that, for the purposes of the interpretation of the contested regulation, account must also be taken of the wording and purpose of Resolution 1390 (2002) which that regulation, according to the fourth recital in the preamble thereto, is designed to implement (Möllendorf and Möllen­dorf­Niehuus, paragraph 54 and caselaw cited).
Трябва обаче да се посочи, че Уставът на Организацията на Обединените нации не налага избор на установен модел за прилагане на резолюциите, приети от Съвета за сигурност на основание глава VII от този устав, тъй като те трябва да се прилагат в съответствие с предвидените от вътрешния правен ред на всяка членка на ООН условия и ред, които са приложими в това отношение.
It must however be noted that the Charter of the United Nations does not impose the choice of a particular model for the implementation of resolutions adopted by the Security Council under Chapter VII of the Charter, since they are to be given effect in accordance with the procedure applicable in that respect in the domestic legal order of each Member of the United Nations.
Всъщност Уставът на Организацията на Обединените нации по принцип оставя на членовете на ООН свобода да избират между различни възможни модели за приемане на такива резолюции в техния вътрешен правен ред.
The Charter of the United Nations leaves the Members of the United Nations a free choice among the various possible models for transposition of those resolutions into their domestic legal order.
От всички тези съображения следва, че принципите, на които се подчинява създаденият от Организацията на Обединените нации международен правен ред, не предполагат, че е изключен съдебен контрол за вътрешната законосъобразност на спорния регламент с оглед на основните права поради обстоятелството, че целта на този акт е да бъде приложена резолюция на Съвета за сигурност, приета на основание глава VII от Устава на Организацията на Обединените нации.
It follows from all those considerations that it is not a consequence of the principles governing the international legal order under the United Nations that any judicial review of the internal lawfulness of the contested regulation in the light of fundamental freedoms is excluded by virtue of the fact that that measure is intended to give effect to a resolution of the Security Council adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations.
От друга страна, съдебен имунитет на общностен акт, какъвто е спорният регламент, като следствие от принципа за предимство в международноправен план на задълженията, произтичащи от Устава на Организацията на Обединените нации, и в частност на тези, свързани с прилагането на резолюциите на Съвета за сигурност, приети на основание глава VII от този устав, изобщо не намира опора в Договора за ЕО.
What is more, such immunity from jurisdiction for a Community measure like the contested regulation, as a corollary of the principle of the primacy at the level of international law of obligations under the Charter of the United Nations, especially those relating to the implementation of resolutions of the Security Council adopted under Chapter VII of the Charter, cannot find a basis in the EC Treaty.
Безспорно е вярно, че Съдът вече е приел, че член 234 от Договора за ЕО (понастоящем, след изменение, член 307 ЕО) може, ако са налице условията за неговото прилагане, да позволи отклонения дори от първичното право, например от член 113 от Договора за ЕО, отнасящ се до общата търговска политика (вж. в този смисъл Решение по дело Centro-Com, посочено по-горе, точки 56—61).
Admittedly, the Court has previously recognised that Article 234 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 307 EC) could, if the conditions for application have been satisfied, allow derogations even from primary law, for example from Article 113 of the EC Treaty on the common commercial policy (see, to that effect, Centro­Com, paragraphs 56 to 61).
Вярно е също, че член 297 ЕО имплицитно допуска пречки за функционирането на общия пазар, до които биха довели мерките, приемани от държавачленка за изпълнение на международните задължения, поети от нея с оглед на поддържането на международния мир и сигурност.
It is true also that Article 297 EC implicitly permits obstacles to the operation of the common market when they are caused by measures taken by a Member State to carry out the international obligations it has accepted for the purpose of maintaining international peace and security.
Въпреки това тези разпоредби не биха могли да се възприемат в смисъл, че допускат отклонение от принципите на свободата, демокрацията, както и спазването на правата на човека и основните свободи, прогласени като основа на Съюза в член 6, параграф 1 ЕС.
Those provisions cannot, however, be understood to authorise any derogation from the principles of liberty, democracy and respect for human rights and fundamental freedoms enshrined in Article 6(1) EU as a foundation of the Union.
Всъщност при никакво положение член 307 ЕО не би могъл да позволи да се поставят под въпрос принципи, които са част от самите основи на общностния правен ред, сред които защитата на основните права, включваща контрол от страна на общностния съд за законосъобразността на общностните актове относно тяхното съответствие с тези основни права.
Article 307 EC may in no circumstances permit any challenge to the principles that form part of the very foundations of the Community legal order, one of which is the protection of fundamental rights, including the review by the Community judicature of the lawfulness of Community measures as regards their consistency with those fundamental rights.
Съдебен имунитет на спорния регламент по отношение на контрола за неговото съответствие с основните права, изведен от твърдяното абсолютно предимство на резолюциите на Съвета за сигурност, чието прилагане се цели с този акт, не би могъл да бъде обоснован и с мястото, което биха заемали задълженията, произтичащи от Устава на Организацията на Обединените нации, в йерархията на нормите от общностния правен ред, ако бяха включени в тази йерархия.
Nor can an immunity from jurisdiction for the contested regulation with regard to the review of its compatibility with fundamental rights, arising from the alleged absolute primacy of the resolutions of the Security Council to which that measure is designed to give effect, find any basis in the place that obligations under the Charter of the United Nations would occupy in the hierarchy of norms within the Community legal order if those obligations were to be classified in that hierarchy.
Наистина член 300, параграф 7 ЕО предвижда, че споразуменията, сключени при условията, посочени в този член, са задължителни за институциите на Общността и за държавитечленки.
Article 300(7) EC provides that agreements concluded under the conditions set out in that article are to be binding on the institutions of the Community and on Member States.
Така по силата на тази разпоредба, ако беше приложима към Устава на Организацията на Обединените нации, той би се ползвал с предимство по отношение на актовете от вторичното общностно право (вж. в този смисъл Решение от 3 юни 2008 г. по дело Intertanko и др., C-308/06, Сборник, стp. I-4057, точка 42 и цитираната съдебна практика).
Thus, by virtue of that provision, supposing it to be applicable to the Charter of the United Nations, the latter would have primacy over acts of secondary Community law (see, to that effect, Case C-308/06 Intertanko and Others [2008] ECR I-4057, paragraph 42 and caselaw cited).
Това предимство в общностноправен план не би се разпростряло обаче до първичното право и по-специално до общите принципи, част от които са основните права.
That primacy at the level of Community law would not, however, extend to primary law, in particular to the general principles of which fundamental rights form part.
Това тълкуване се потвърждава от параграф 6 на същия член 300 ЕО, според който, освен ако не бъде изменено предварително, международно споразумение не може да влезе в сила, ако Съдът е постановил отрицателно становище за неговата съвместимост с Договора за ЕО.
That interpretation is supported by Article 300(6) EC, which provides that an international agreement may not enter into force if the Court has delivered an adverse opinion on its compatibility with the EC Treaty, unless the latter has previously been amended.
Въпреки това пред Съда се поддържа, по-специално в съдебното заседание, че подобно на Европейския съд по правата на човека, който в множество наскоро постановени решения обявява, че не е компетентен да упражнява контрол за съответствието на определени актове, приети в рамките на прилагането на резолюции на Съвета за сигурност на основание глава VII от Устава на Организацията на Обединените нации, общностните юрисдикции би трябвало да се въздържат от упражняване на контрол за законосъобразността на спорния регламент с оглед на основните права, след като целта и на този акт е да бъдат приложени такива резолюции.
It has however been maintained before the Court, in particular at the hearing, that the Community judicature ought, like the European Court of Human Rights, which in several recent decisions has declined jurisdiction to review the compatibility of certain measures taken in the implementing of resolutions adopted by the Security Council under Chapter VII of the Charter of the United Nations, to refrain from reviewing the lawfulness of the contested regulation in the light of fundamental freedoms, because that regulation is also intended to give effect to such resolutions.
В това отношение следва да се установи, че както впрочем е посочил и самият Европейски съд по правата на човека, е налице основна разлика между същността на актовете, за които става въпрос в посочените решения и по отношение на които тази юрисдикция е приела, че не е компетентна да упражнява контрол за съответствие с ЕКПЧ, и същността на други актове, за които нейната компетентност изглежда неоспорима (вж. Евр. съд за правата на човека Решение Behrami и Behrami с/у Франция и Saramati с/у Франция, Германия и Норвегия от 2 май 2007 г., все още непубликувано в Recueil des arrêts et décisions, § 151).
In this respect, it is to be found that, as the European Court of Human Rights itself has noted, there exists a fundamental difference between the nature of the measures concerned by those decisions, with regard to which that court declined jurisdiction to carry out a review of consistency with the ECHR, and the nature of other measures with regard to which its jurisdiction would seem to be unquestionable (see Behrami and Behrami v. France and Saramati v. France, Germany and Norway of 2 May 2007, not yet published in the Reports of Judgments and Decisions, §151).
Всъщност макар по някои от делата, с които е бил сезиран, Европейският съд по правата на човека да е приел, че не е компетентен ratione personae, тези дела са се отнасяли до действия, за които като универсална организация, изпълняваща императивни задачи за колективна сигурност, ООН пряко носи отговорност,
While, in certain cases before it the European Court of Human Rights has declined jurisdiction ratione personae, those cases involved actions directly attributable to the United Nations as an organisation of universal jurisdiction fulfilling its imperative collective security objective, in particular actions of a subsidiary organ of the UN
KADI И AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION/СЪВЕТ И КОМИСИЯ и по-специално са се отнясяли до действията на спомагателен орган, създаден съгласно глава VII от Устава на Организацията на Обединените нации, или до действия, предприети в рамките на упражняването на правомощия, валидно делегирани от Съвета за сигурност при прилагане на същата глава, а не до действия, за които носят отговорност държавите, ответници пред посочения Съд, като освен това тези действия не са осъществени на територията на тези държави и не произтичат от решения на техни органи.
KADI AND AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v COUNCIL AND COMMISSION created under Chapter VII of the Charter of the United Nations or actions falling within the exercise of powers lawfully delegated by the Security Council pursuant to that chapter, and not actions ascribable to the respondent States before that court, those actions not, moreover, having taken place in the territory of those States and not resulting from any decision of the authorities of those States.
От друга страна, в параграф 151 от посоченото по-горе Решение по дело Behrami и Behrami с/у Франция и Saramati с/у Франция, Германия и Норвегия, Европейският съд по правата на човека сочи, че в случая, по който е постановил посоченото по-горе Решение по дело Bosphorus Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi с/у Ирландия от 30 юни 2005 г.
By contrast, in paragraph 151 of Behrami and Behrami v. France and Saramati v. France, Germany and Norway, the European Court of Human Rights stated that in the case leading to its judgment in Bosphorus Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi v. Ireland, concerning a seizure measure carried out by the authorities of the respondent State on its territory following a decision by one of its ministers, it had recognised its competence, notably ratione personae, vis-à-vis the respondent State, despite the fact that the source of the contested measure was a Community regulation taken, in its turn, pursuant to a resolution of the Security Council.
В настоящия случай трябва да се установи, че спорният регламент не би могъл да се разглежда като акт, за който ООН пряко носи отговорност като действие на един от неговите спомагателни органи, създаден съгласно глава VII от Устава на Организацията на Обединените нации, или като действие, предприето в рамките на упражняване на правомощия, валидно делегирани от Съвета за сигурност при прилагане на същата глава.
In the instant case it must be declared that the contested regulation cannot be considered to be an act directly attributable to the United Nations as an action of one of its subsidiary organs created under Chapter VII of the Charter of the United Nations or an action falling within the exercise of powers lawfully delegated by the Security Council pursuant to that chapter.
Освен това при всяко положение въпросът за компетентността на Съда да се произнесе относно действителността на спорния регламент се поставя в коренно различен контекст.
In addition and in any event, the question of the Court’s jurisdiction to rule on the lawfulness of the contested regulation has arisen in fundamentally different circumstances.
Наистина, както беше напомнено в точки 281—284 от настоящото решение, упражняваният от Съда контрол за действителността на всеки общностен акт с оглед на основните права, трябва да се разглежда в една правна общност като израз на конституционна гаранция, произтичаща от Договора за ЕО като
As noted above in paragraphs 281 to 284, the review by the Court of the validity of any Community measure in the light of fundamental rights must be considered to be the expression, in a community based on the rule of law, of a constitutional
Всъщност въпросът за компетентността на Съда се поставя в рамките на самостоятелния вътрешен правен ред на Общността, към който спада спорният регламент и в който Съдът е компетентен да упражнява контрол за действителността на общностните актове с оглед на основните права.
The question of the Court’s jurisdiction arises in the context of the internal and autonomous legal order of the Community, within whose ambit the contested regulation falls and in which the Court has jurisdiction to review the validity of Community measures in the light of fundamental rights.
Освен това бяха изложени доводи, с които се поддържа, че като се има предвид, че общностните институции трябва да зачитат институциите на Организацията на Обединените нации, Съдът трябвало да откаже да упражни контрол за законосъобразността на спорния регламент с оглед на основните права, дори такъв контрол да е възможен, при положение че основните права са достатъчно защитени в рамките на режима на санкции, установен от Организацията на Обединените нации, като се има предвид по-специално процедурата за преразглеждане, значително подобрена напоследък с множество резолюции на Съвета за сигурност.
It has in addition been maintained that, having regard to the deference required of the Community institutions vis-à-vis the institutions of the United Nations, the Court must forgo the exercise of any review of the lawfulness of the contested regulation in the light of fundamental rights, even if such review were possible, given that, under the system of sanctions set up by the United Nations, having particular regard to the re-examination procedure which has recently been significantly improved by various resolutions of the Security Council, fundamental rights are adequately protected.
Според Комисията Съдът не би трябвало да се намесва по никакъв начин, докато съответните частноправни субекти или образувания разполагат с приемлива възможност за изслушване в рамките на посочения режим на санкции, благодарение на механизма за административен контрол, представляващ част от правната система на Организацията на Обединените нации.
According to the Commission, so long as under that system of sanctions the individuals or entities concerned have an acceptable opportunity to be heard through a mechanism of administrative review forming part of the United Nations legal system, the Court must not intervene in any way whatsoever.
В това отношение следва найнапред да се посочи, че макар с приемането на множество резолюции на Съвета за сигурност действително да са внесени промени в режима на ограничителни мерки, установен от Организацията на Обединените нации, както що се отнася до включването в обобщения списък, така и що се отнася до заличаването от него (вж. специално Резолюция 1730 (2006) от 19 декември 2006 година и Резолюция 1735 (2006) от 22 декември 2006 година), тези промени са настъпили след приемането на спорния регламент, така че по принцип не биха могли да бъдат взети предвид във връзка с настоящите жалби.
In this connection it may be observed, first of all, that if in fact, as a result of the Security Council’s adoption of various resolutions, amendments have been made to the system of restrictive measures set up by the United Nations with regard both to entry in the summary list and to removal from it [see, in particular, Resolutions 1730 (2006) of 19 December 2006, and 1735 (2006) of 22 December 2006], those amendments were made after the contested regulation had been adopted so that, in principle, they cannot be taken into consideration in these appeals.
При всяко положение наличието на процедура по преразглеждане пред Комитета по санкциите в рамките на този режим на Организацията на Обединените нации, дори като се имат предвид неотдавна внесените в нея промени, не би могло да доведе до общ съдебен имунитет в рамките на вътрешния правен ред на Общността.
In any event, the existence, within that United Nations system, of the re-examination procedure before the Sanctions Committee, even having regard to the amendments recently made to it, cannot give rise to generalised immunity from jurisdiction within the internal legal order of the Community.
Всъщност такъв имунитет, който би представлявал съществено отклонение от предвидения от Договора за ЕО режим на съдебна защита на основните права, не изглежда обоснован, след като тази процедура за преразглеждане очевидно не предлага гаранциите на съдебна защита.
Indeed, such immunity, constituting a significant derogation from the scheme of judicial protection of fundamental rights laid down by the EC Treaty, appears unjustified, for clearly that re-examination procedure does not offer the guarantees of judicial protection.
В това отношение, макар вече да е възможно всяко лице или образувание да се обърне пряко към Комитета по санкциите, като представи молбата си за заличаване от обобщения списък в тъй наречения „събирателен“ пункт, налага се изводът, че процедурата пред този комитет остава основно от дипломатическо и междудържавно естество, тъй като съответните физически лица и образувания не разполагат с реална възможност да защитят своите права и тъй като посоченият комитет взима решенията си с консенсус и всеки от неговите членове има право на вето.
In that regard, although it is now open to any person or entity to approach the Sanctions Committee directly, submitting a request to be removed from the summary list at what is called the ‘focal’ point, the fact remains that the procedure before that Committee is still in essence diplomatic and intergovernmental, the persons or entities concerned having no real opportunity of asserting their rights and that committee taking its decisions by consensus, each of its members having a right of veto.
В това отношение от насоките на Комитета по санкциите, последно изменени на 12 февруари 2007 г., следва, че подалият молба за заличаване не може по никакъв начин сам да защити правата си в процедурата пред Комитета по санкциите, нито да определи представител за тази цел, като само правителството на държавата, в която пребивава или на която е гражданин, има право евентуално да представи съображения по тази молба.
The Guidelines of the Sanctions Committee, as last amended on 12 February 2007, make it plain that an applicant submitting a request for removal from the list may in no way assert his rights himself during the procedure before the Sanctions Committee or be represented for that purpose, the Government of his State of residence or of citizenship alone having the right to submit observations on that request.
Освен това тези насоки не задължават Комитета по санкциите да уведоми посочения подател на молба за заличаване за причините и доказателствата, въз основа на които е вписан в обобщения списък, нито да му предостави макар и ограничен достъп до тези данни.
Moreover, those Guidelines do not require the Sanctions Committee to communicate to the applicant the reasons and evidence justifying his appearance in the summary list or to give him access, even restricted, to that information.
На последно място, в случай, че този комитет отхвърли молбата за заличаване, за него не съществува никакво задължение за мотивиране.
Last, if that Committee rejects the request for removal from the list, it is under no obligation to give reasons.