natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ако националната правна уредба попада в приложното поле на Директива 80/987 за сближаване на законодателствата на държавитечленки относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател, изменена с Директива 2002/74, в случаите на състояние на неплатежоспособност, настъпило между датата на влизането в сила на последната директива и изтичането на срока за транспонирането ѝ, националният съд е длъжен да гарантира прилагането на тази национална правна
Where rules of national law fall within the scope of Directive 80/987, relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, as amended by Directive 2002/74, the national courts are bound, as regards a state of insolvency occurring between the date of the entry into force of Directive 2002/74 and the deadline for transposition of that directive into national law, to ensure that the application of
(вж. точки 36, 37 и 39; точка 2 от диспозитива)
(see paras 36, 37, 39, operative part 2)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
JUDGMENT OF THE COURT (Fourth Chamber)17 January 2008 *
17 януари 2008 година *
In Case C-246/06,
По дело C-246/06 с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Испания) с акт от 7 април 2006 г., постъпил в Съда на 2 юни 2006 г., в рамките на производство по дело
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Spain), made by decision of 7 April 2006, received at the Court on 2 June 2006, in the proceedings
СЪДЪТ (четвърти състав), състоящ се от: г-н K. Lenaerts, председател на състав, г-жа R. Silva de Lapuerta, г-н E. Juhász, г-н J. Malenovský и г-н T. von Danwitz (докладчик), съдии,
THE COURT (Fourth Chamber), composed of K. Lenaerts, President of the Chamber, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, J. Malenovský and T. von Danwitz (Rapporteur), Judges,
* Език на производството: испански.
* Language of the case: Spanish.
РЕШЕНИЕ ОТ 17.1.2008 г. — ДЕЛО C-246/06 генерален адвокат: г-н P. Mengozzi, секретар: г-н R. Grass, предвид изложеното в писмената фаза на производството, като има предвид становищата, представени:
Advocate General: P. Mengozzi, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
— за словенското правителство от г-жа M. Remic, в качеството на представител,
— the Slovenian Government, by M. Remic, acting as Agent,
— за Комисията на Европейските общности от г-н J. Enegren и г-н R. Vidal Puig, в качеството на представители, предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение, постанови настоящото
— the Commission of the European Communities, by J. Enegren and R. Vidal Puig, acting as Agents, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion, gives the following
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Дирeктива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (ОВ L 283, стр.
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Council Direct ive 80/987/EEC of 20 October 1980 relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer (OJ 1980 L 283, p.
197), изменена с Директива 2002/74/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 г. (ОВ L 270, стр.
23), as amended by Directive 2002/74/EC of the European Parliament and of the Council of 23 September 2002 (OJ 2002 L 270, p.
149, наричана по-нататък „Директива 80/987“).
10) (‘Directive 80/987’).
Запитването е отправено в рамките на спор между г-жа Velasco Navarro и Fondo de Garantía Salarial (Fogasa) (Фонд за гарантиране на заплатата, наричан по-нататък „Fogasa“) по повод отказа на последния да изплати — на основание на своята субсидиарна отговорност — обезщетение на заинтересованата за незаконното ѝ уволнение, като се има предвид, че плащането на това обезщетение е предвидено в съдебна спогодба, постигната между г-жа Velasco Navarro и нейния работодател.
The reference has been made in the course of proceedings brought by Ms Velasco Navarro against the Fondo de Garantía Salarial (Wages Guarantee Fund; ‘Fogasa’) concerning its refusal to pay her, by virtue of its secondary liability, compensation for unfair dismissal, the payment of that compensation having been agreed under a judicial conciliation settlement between Ms Velasco Navarro and her former employer.
Правна уредба
Legislative framework
Общностна правна уредба
Community legislation
Член 1, параграф 1 от Директива 80/987 предвижда, че „[н]астоящата директива се прилага за вземания на работниците и служителите, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения, и съществуващи срещу работодатели, които се намират в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1“.
Article 1(1) of Directive 80/987 provides that ‘[t]his Directive shall apply to employees’ claims arising from contracts of employment or employment relationships and existing against employers who are in a state of insolvency within the meaning of Article 2(1)’.
Член 2, параграф 2 от посочената директива уточнява, че тя не засяга националното право по отношение на определянето на понятията „работник или служител“, „работодател“, „заплащане“, „придобито право“ и „евентуално право“.
Article 2(2) of Directive 80/987 states that the directive is without prejudice to national law as regards the definition of the terms ‘employee’, ‘employer’, ‘pay’, ‘right conferring immediate entitlement’ and ‘right conferring prospective entitlement’.
Член 3, параграф 1 от Директива 80/987 в първоначалната си редакция предвижда:
Article 3(1) of Directive 80/987, in its initial version, provided:
„Държавите-членки приемат необходимите мерки, така че гарантиращи институции, ако не е уговорено друго в член 4, да осигурят изплащането на дължимите вземания на работници или служители, които произтичат от трудови договори или от трудови правоотношения и се отнасят до заплащане за периода, предшестващ определена дата.“
‘Member States shall take the measures necessary to ensure that guarantee institutions guarantee, subject to Article 4, payment of employees’ outstanding claims resulting from contracts of employment or employment relationships and relating to pay for the period prior to a given date.’
Член 3, параграф 1 от първоначалната редакция на Директива 80/987 става член 3, първа алинея в редакцията след изменението с Директива 2002/74 — разпоредба, която вече гласи следното:
Article 3(1) of Directive 80/987, in its initial version, has become the first paragraph of Article 3 in the version following the amendment by Directive 2002/74 and is now worded as follows:
„Държавите-членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращият орган гарантира, ако не е уговорено друго в член 4, изплащането на дължимите вземания, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително, тогава, когато се предвижда от националното законодателство, от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.“
‘Member States shall take the measures necessary to ensure that guarantee institutions guarantee, subject to Article 4, payment of employees’ outstanding claims resulting from contracts of employment or employment relationships, including, where provided for by national law, severance pay on termination of employment relationships.’
Член 2, параграф 1, първа и втора алинея от Директива 2002/74 предвижда:
The first and second subparagraphs of Article 2(1) of Directive 2002/74 state:
„Държавите-членки въвеждат в сила необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят с настоящата директива преди 8 октомври 2005 г.
‘Member States shall bring into force the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with this Directive before 8 October 2005.
Те прилагат разпоредбите, посочени в първата алинея, при всяко положение на неплатежоспособност на работодател, настъпило след влизането в сила на разпоредбите на настоящата директива.“
They shall apply the provisions referred to in the first subparagraph to any state of insolvency of an employer occurring after the date of entry into force of those provisions.’
Съгласно член 3 от Директива 2002/74 тя влиза в сила на 8 октомври 2002 г.
In accordance with Article 3 thereof, Directive 2002/74 entered into force on 8 October 2002.
Член 33, параграфи 1 и 2 от Кралския законодателен указ 1/1995 от 24 март 1995 година относно одобряването на преработения текст на Закона за статута на работниците (Estatuto de los Trabajadores, BOE № 75 от 29 март 1995 г., стр.
Article 33(1) and (2) of Legislative Royal Decree 1/1995 of 24 March 1995 approving the amended text of the Workers’ Statute (Estatuto de los Trabajadores, BOE No 75 of 29 March 1995, p.
9654), в редакцията си съгласно Закон 60/1997 от 19 декември 1997 г.
9654), in the version following from Law 60/1997 of 19 December 1997 (BOE No 304 of 20 December 1997, p.
37453, наричан по-нататък „Статута на работниците“) предвижда:
37453) (‘the Workers’ Statute’) provides:
Фондът за гарантиране на заплатата […] изплаща на работниците сумата на дължимите заплати, неизплатени поради неплатежоспособност, спиране на плащанията, несъстоятелност или съдебно оздравяване на търговците.
The Wages Guarantee Fund … shall pay to workers the remuneration owed to them in the event of insolvency, suspension of payments, bankruptcy or judicial administration of their employers.
За целите на предходната алинея за заплата се смята сумата, призната за такава в съдебната спогодба или в съдебното решение по отношение на всички вземания, посочени в член 26, параграф 1, както и допълнителните обезщетения за „salarios de tramitación“ [заплати по време на производството], евентуално присъдени от компетентния правораздавателен орган […].
For the purposes of the preceding subparagraph, remuneration shall include the amount which the conciliation settlement or the judicial decision recognises as such on the basis of the definition laid down in Article 26(1), as well as supplementary compensation in respect of “salarios de tramitación” [wages for the period between the dismissal and disposal of proceedings], awarded where appropriate by the competent court …
В посочените в предходния параграф случаи Фондът за гарантиране на заплатата изплаща обезщетенията, признати със съдебно или административно решение в полза на работниците поради уволнение или прекратяване на трудовия им договор в съответствие с член 50, член 51 и член 52, буква в) от настоящия закон, но не повече от една годишна заплата, като се приема, че дневната заплата, служеща като основа за изчисляване, не може да надхвърля удвоения размер на минималната работна заплата.
The Wages Guarantee Fund, in the cases referred to in the previous paragraph, shall pay the compensation fixed by judgment or administrative decision in favour of workers on account of their dismissal or of the cancellation of their contracts in accordance with Articles 50, 51 and 52(c) of this Law, up to a maximum of one year’s pay, it being understood that the daily wage taken as the basis for that computation may not exceed twice the minimum interprofessional wage.
Към обезщетенията, които подлежат на изплащане от Fogasa по силата на член 33, параграф 2 от Статута на работниците, се включват и предвидените в член 56, параграф 1 от същия статут обезщетения за незаконно уволнение, при следните условия:
Compensation for unfair dismissal, as provided for in Article 56(1) of the Workers’ Statute, is included in the types of compensation to be paid by Fogasa pursuant to Article 33(2) of the Workers’ Statute, under the following conditions:
Работодателят е длъжен да не прекъсва социалното осигуряване на работника за времето, съответстващо на заплатите, посочени по-горе в буква б).“
The employer shall continue to register the worker with the social security authorities during the period corresponding to the remuneration referred to in point (b) of the first subparagraph.’
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
The dispute in the main proceedings and the questions referred for a preliminary ruling
Г-жа Velasco Navarro, жалбоподателка по главното производство, е служител на дружеството Camisas Leica SL (наричано по-нататък „Camisas Leica“) от 28 май 1998 г. до 27 декември 2001 г., когато това дружество я уволнява.
Ms Velasco Navarro, the claimant in the main proceedings, was a member of the staff of Camisas Leica SL (‘Camisas Leica’) for the period from 28 May 1998 until 27 December 2001, when she was dismissed by that company.
На 13 май 2002 г. г-жа Velasco Navarro и Camisas Leica постигат съдебна спогодба, съгласно която това дружество, от една страна, признава незаконния характер на уволнението на г-жа Velasco Navarro и от друга, се задължава да ѝ изплати обезщетението за уволнение и „salarios de tramitación“, предвидени в член 56 от Статута на работниците.
On 13 May 2002, Ms Velasco Navarro and Camisas Leica reached a judicial conciliation settlement, under which Camisas Leica acknowledged that Ms Velasco Navarro had been unfairly dismissed and agreed to pay her compensation for dismissal and the ‘salarios de tramitación’, as provided for in Article 56 of the Workers’ Statute.
На основание на предварително съдебно решение за обявяване на неплатежоспособността на Camisas Leica, постановено на 5 март 2003 г. от същата юрисдикция по искане на това дружество, г-жа Velasco Navarro иска от Fogasa да ѝ изплати сумата, съответстваща на посоченото обезщетение и на „salarios de tramitación“, които нейният бивш работодател не ѝ е платил.
On the basis of a provisional insolvency order concerning Camisas Leica, made on 5 March 2003 by the same court at the company’s request, Ms Velasco Navarro sought payment from Fogasa of the sum, due by way of compensation for dismissal and ‘salarios de tramitación’, that her former employer had not paid her.
Fogasa се съгласява да изплати на жалбоподателката по главното производство сумата от 3 338,88 EUR за „salarios de tramitación“, но решава, че г-жа Velasco Navarro няма право да получи сумата от 2 696,89 EUR, която тя претендира като обезщетение за уволнение, с мотива че тази сума не е призната със съдебно решение или друг съдебен акт.
Fogasa agreed to pay Ms Velasco Navarro the sum of EUR 3 338.88 by way of ‘salarios de tramitación’, but took the view that she was not entitled to the amount of EUR 2 696.89 that she claimed as compensation for dismissal, on the ground that that compensation had not been awarded by judgment or other judicial decision.
Г-жа Velasco Navarro оспорва отказа на Fogasa да ѝ изплати посоченото обезщетение за уволнение пред Juzgado de lo Social Único de Algeciras.
Ms Velasco Navarro challenged Fogasa’s refusal to pay her compensation for dismissal before the Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Single Social Court, Algeciras).
Според разясненията, дадени от националната юрисдикция в мотивите на акта за препращане, в член 33, параграф 2 от Статута на работниците испанското законодателство предвижда изплащане на обезщетенията, дължими при прекратяване на трудово правоотношение, но единствено ако са признати със съдебно или административно решение в полза на работниците поради уволнение или прекратяване на трудовия им договор.
According to the explanation submitted by the national court in the grounds for the order for reference, by Article 33(2) of the Workers’ Statute, Spanish law provides for the payment of severance pay, but only where entitlement to such compensation is recognised by a judgment or administrative decision in favour of the workers on account of their dismissal or the termination of the contract.
Препращащата юрисдикция смята, че посочената национална разпоредба противоречи на общностния принцип на равенството, утвърден в практиката на Съда, и по-специално в точка 30 от Определение от 13 декември 2005 г. по дело Guerrero Pecino (C-177/05, Recueil, стр. I-10887).
The referring court regards that provision of national law as contrary to the Community principle of equal treatment as enshrined in the caselaw of the Court, and, in particular, in paragraph 30 of the order of 13 December 2005 in Case C-177/05 Guerrero Pecino [2005] ECR I-10887.
Съгласно тази съдебна практика сходните обезщетения, определени в съдебни спогодби, също трябва да се разглеждат като обезщетения по смисъла на член 3, първа алинея от Директива 80/987.
According to that caselaw, compensation of the same type, determined by a judicial conciliation procedure, must also be regarded as severance pay within the meaning of the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987.
Посочената юрисдикция отбелязва, че Директива 2002/74 е в сила към датата, на която е обявена неплатежоспособността на Camisas Leica, а именно 5 март 2003 г.
The referring court points out that Directive 2002/74 was already in force on 5 March 2003, the date on which it declared Camisas Leica insolvent.
Тя посочва, че макар срокът за транспониране на тази директива да е изтекъл на 8 октомври 2005 г., испанският законодател не е предприел действия по прилагането ѝ, тъй като е убеден, че действащото от 21 декември 1997 г. вътрешно испанско законодателство е изцяло съобразено с посочената директива.
It considers that, even though the period allowed for transposition expired on 8 October 2005, the Spanish legislature took no steps to implement Directive 2002/74 because of its conviction that the Spanish domestic legislation, in force since 21 December 1997, fully complied with that directive.
Кралство Испания е транспонирало Директива 2002/74, в частност поради наличието на празноти в националното законодателство.
The referring court concludes that it cannot therefore be maintained that the Kingdom of Spain had transposed Directive 2002/74 by 8 October 2005 because, in fact, the national legislation is not yet complete.
Препращащата юрисдикция също посочва, че в съдебното заседание пред нея Fogasa изтъква довода, че г-жа Velasco Navarro не можела да се позовава на Директива 2002/74, нито на тълкуването ѝ с посоченото по-горе Определение по дело Guerrero Pecino, тъй като предварителното съдебно решение за обявяване на неплатежоспособността на Camisas Leica, макар и постановено след датата на влизането в сила на тази директива, а именно след 8 октомври 2002 г., при всички положения предхожда датата, до която държавитечленки са били длъжни да предприемат мерки за транспонирането ѝ, а именно 8 октомври 2005 г.
The referring court also states that, at the hearing before it, Fogasa argued that Ms Velasco Navarro could not rely upon Directive 2002/74 — or on the interpretation of that directive which results from the order in Guerrero Pecino — since in any event the date of the provisional insolvency order against Camisas Leica, albeit later than the date of the entry into force of Directive 2002/74 (8 October 2002), falls before the date on which the Member States were to have taken the measures to transpose that directive (8 October 2005).
При тези условия Juzgado de lo Social Único de Algeciras решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
It is in those circumstances that the Juzgado de lo Social Único de Algeciras decided to stay proceedings and to refer the following questions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
„1) Когато препращащата юрисдикция приеме за установено, че поради неправомерно бездействие на държаватачленка към 8 октомври 2005 г. вътрешното законодателство не е било съобразено с Директива 2002/74 и с тълкуването ѝ от Съда с оглед на общностния принцип на равенството, утвърден в Определение [по дело Guerrero Pecino, посочено по-горе], необходимо ли е да се приеме, че тази директива има непосредствено действие и обвързва държавната гарантираща институция Fogasa от следващия ден, а именно от 9 октомври 2005 г.?
‘(1) Where it has been found by the national court that the domestic legislation, which is incomplete, did not comply, on 8 October 2005, with Directive 2002/74 and its interpretation by the Court of Justice (with regard to the Community principle of equal treatment) in the order in [Guerrero Pecino], must that directive be regarded as having direct effect as regards Fogasa, the State guarantee institution, with effect from the following day (9 October 2005)?
2) При утвърдителен отговор на първия въпрос необходимо ли е също така Директива 2002/74, предвид нейния по-благоприятен характер за работника и по-неблагоприятен за държавата, която не е изпълнила задълженията си, да се прилага непосредствено в случаите, когато неплатежоспособността е настъпила — след постигането на съдебна спогодба, непредвидена във вътрешното законодателство поради празноти в него — между датата на влизането в сила на директивата — 8 октомври 2002 г., и крайния срок, а именно 8 октомври 2005 г., в който испанската държава е трябвало да въведе в сила необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобрази с посочената директива?“
(2) If the answer to Question 1 is in the affirmative, is the direct effect of Directive 2002/74 also to apply (because it is more beneficial to the worker and less beneficial to the State which has failed to fulfil its obligations) to a declared state of insolvency — following a court conciliation agreement not provided for in the incomplete domestic legislation — between the date of entry into force of the directive (8 October 2002) and the date by which the Spanish State was to have adopted the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with the provisions of the directive (8 October 2005)?’
С двата си въпроса препращащата юрисдикция иска да установи дали член 3, първа алинея от Директива 80/987, който все още не е транспониран в правния ред на държавачленка, има непосредствено действие, а при утвърдителен отговор — от коя дата лицата могат непосредствено да се позовават на тази разпоредба, за да се противопоставят на институция като Fogasa.
By its two questions, the referring court asks whether the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, not yet transposed into the national law of a Member State, has direct effect and, if so, from which date that provision can be relied upon directly against an institution such as Fogasa.
Доколкото по същество целят да се установи дали посочената разпоредба е годна да породи непосредствено действие между датата на влизането си в сила и датата, на която изтича срокът за транспониране, двата въпроса е уместно да бъдат разгледани заедно.
Since both those questions turn, in essence, on whether the provision is capable of having direct effect between the date of its entry into force and the deadline for its transposition, it is appropriate to consider them together.
Препращащата юрисдикция поставя тези два въпроса, като се основава на посоченото по-горе Определение по дело Guerrero Pecino.
The referring court refers the two questions on the basis of the order in Guerrero Pecino.
В него Съдът тълкува Директива 80/987 по искане на същата препращаща юрисдикция, която е сезирала Съда и по настоящото производство, и във връзка със същия случай на неплатежоспособност, но както се уточнява в точка 23 от определението — единствено в хипотезата, че към съответната дата Директива 2002/74 вече е била транспонирана в националния правен ред — обстоятелство, което следва да се провери от препращащата юрисдикция.
Although, in that order, the Court interpreted Directive 80/987 at the request of the same national court as that which has referred questions to the Court in the present proceedings and with regard to the same issue of insolvency, it did so — as it pointed out at paragraph 23 of that order — exclusively on the assumption that Directive 2002/74 had already been transposed into national law at the relevant date, a matter which it was for the national court to verify.