natgillin/translations-raw huggingface dataset:
От това следва, че посочената такса попада в приложното поле на член 12, параграф 7 от Директива 97/33 и поради това за нея трябва да бъдат наложени същите условия за определяне както и за таксата за взаимно свързване stricto sensu, а именно спазването на принципа на ориентиране на тарифите спрямо разходите.
It follows that the charge is within the scope of Article 12(7) of Directive 97/33 and must therefore be subject to the same pricing conditions as the interconnection charge stricto sensu, namely with due regard to the principle of the cost orientation of tariffs.
Установен в член 7, параграф 2 от Директива 97/33, този принцип изисква таксата да се определя в зависимост от действителните разходи.
That principle, laid down in Article 7(2) of Directive 97/33, requires that charges be derived from actual costs.
Следователно е необходимо да се приеме, че член 12, параграф 7 от Директива 97/33 не допуска националният регулаторен орган да разрешава такса за свързване, чийто размер не се определя в зависимост от разходите, въпреки че тя има същите характеристики като таксата за взаимно свързване и се събира като допълнение към тази такса.
Consequently, it is clear that Article 12(7) of Directive 97/33 does not allow a national regulatory authority to approve a connection charge the rate of which is not cost-oriented, when it has the same characteristics as an interconnection charge and is levied as a supplement to such a charge.
Нещо повече, безспорно е също, че тарифното ребалансиране на Deutsche Telekom с цел тарифите на този оператор да се адаптират към действителните разходи и да се преустанови кръстосаното субсидиране на възнагражденията за наем на абонатни линии, което се посочва от препращащата юрисдикция и се изразява в използване на част от възнагражденията, платени от крайните потребители за услуги по свързване, за компенсиране на дефицита, резултат от разходите за свързване, започва през 1996 г., но не е завършено през 2002 г.
Moreover, it is also undisputed that Deutsche Telekom’s tariff rebalancing, intended to adapt its rates to actual costs and to bring to an end the form of cross-subsidisa-tion from subscriber line rental fees, as reported by the referring court, consisting in the use of a proportion of the fees paid by end-users for connection services as compensation for the deficit relating to the costs of local loop provision, was initiated in 1996, but was not completed in 2002.
Не се оспорва и фактът, че задълженията за универсална услуга не са определени в Германия и че следователно не са възложени на Deutsche Telekom, доколкото нуждите, които те трябвало да удовлетворят, са посрещнати от обичайните пазарни механизми.
It is moreover equally uncontested that universal service obligations have not been defined in Germany and have therefore not been imposed on Deutsche Telekom, since the needs to be met by such obligations have been met through normal market forces.
При все това с цел удовлетворяването на тези нужди от свободния пазар следва да се провери дали правилата в областта на конкуренцията са запазени в сила и гарантирани.
None the less, to ensure that those needs continue to be met through the forces of the free market, it is necessary to ensure that the rules of competition are maintained and safeguarded.
Налага се изводът обаче, от една страна, че съществуването на такса за свързване като разглежданата в главните производства всъщност позволява финансирането на дефицита на оператора на абонатна мрежа, който има господстващо положение на пазара, от абонатите на други оператори на взаимно свързани мрежи, и от друга страна, че такова финансиране, което се извършва независимо от финансирането на задълженията за универсална услуга, противоречи на принципа за свободна конкуренция.
It is evident, first, that the existence of a connection charge such as that at issue in the main proceedings makes it possible in fact for the deficit of the market-domi-nant subscriber network operator to be funded by the subscribers of the other operators of interconnected networks and, secondly, that such funding, which is separate from any funding of universal service obligations, is contrary to the principle of free competition.
В това отношение, противно на поддържаното от Deutsche Telekom, не е явно, че тази такса има за цел предотвратяване на нарушенията на конкуренцията между операторите, които са инвестирали в далекосъобщителна мрежа, и другите оператори, които навлизат на местния пазар.
Contrary to what is contended by Deutsche Telekom, it is not obvious that the charge serves to prevent distortions of competition between operators which have invested in a telecommunications network and other operators which are new entrants to the local market.
Всъщност не се оспорва, че разглежданата в главните производства такса за свързване води единствено до закрила на оператора на абонатната мрежа, който има господстващо положение на пазара, позволявайки му да поддържа за телефонните разговори на своите абонати по-ниски от действителните цени и така да финансира собствения си дефицит.
It is not disputed that the effect of the connection charge at issue in the main proceedings is only to protect the market-dominant subscriber network operator by enabling it to maintain a cost for the calls of its own subscribers which is below the actual cost and, accordingly, to fund its own deficit.
Освен това следва да се отбележи, че макар член 4в от Директива 90/388 да не предвижда срок за изпълнение на задължението за ребалансиране на тарифите, факт е, че на няколко места в Директива 96/19 се посочва, че това ребалансиране трябва да се извърши постепенно във времето, за да се улесни отварянето на пазара на далекосъобщенията към конкуренцията.
Moreover, although Article 4c of Directive 90/388 does not lay down a period within which the obligation to rebalance tariffs must be fulfilled, the fact remains that several elements of Directive 96/19 indicate that the rebalancing was to be carried out at a sustained rate in order to facilitate the opening of the telecommunications market to competition.
Всъщност от тълкуването на съображение 5 от Директива 96/19, във връзка със съображение 20 от същата директива, както и от член 4в от Директива 90/388 следва,
Indeed, it is clear from recital 5 in the preamble to Directive 96/19 in conjunction with recital 20 therein, and from Article 4c of Directive 90/388, that the Member States were bound to bring an end to restrictions on rebalancing as soon as
(Решение от 7 януари 2004 г. по дело Комисия/Испания, C-500/01, Recueil, стp. I-583, точка 32).
2008 — JOINED CASES C-152/07 TO C-154/07 possible after the entry into force of Directive 96/19, and at the latest by 1 January 1998 (see Case C-500/01 Commission v Spain [2004] ECR I-583, paragraph 32).
Ако това ребалансиране не бъде завършено до 1 януари 1998 г., държавитечленки са длъжни да изпратят до Комисията доклад за своите планове за постепенно премахване на съществуващия дисбаланс на тарифите, като този доклад следва да съдържа подробен график за изпълнение на тези планове.
Failing completion of that rebalancing before 1 January 1998, the Member States were bound to send a report to the Commission on their plans for the phasing-out of the remaining tariff imbalances, that report to contain a detailed timetable for implementation of those plans.
Тази фаза трябва да бъде завършена до 1 януари 2000 г.
That phase was to be completed before 1 January 2000.
Следва да се заключи обаче, че § 43, алинея 6 от TKG от 1996 г., в редакцията му в сила от 1 декември 2002 г., се въвежда след 1 януари 2000 г. — крайна дата за завършването на това тарифно ребалансиране, предвид това, че германското правителство не е представило на Комисията план за ребалансиране.
However, it is clear that Paragraph 43(6) of the TKG 1996, in the version taking effect on 1 December 2002, comes after 1 January 2000, the final date for completion of that tariff rebalancing, while the Federal Republic of Germany has not submitted any rebalancing plan to the Commission.
При всички положения разпоредба като съдържащата се в четвъртото изречение от посочения § 43, алинея 6 не насърчава оператора на абонатна мрежа, който получава предвидената в нея такса за свързване, да премахне дефицита, настъпил вследствие коригирането на тарифите.
In any event, a provision such as that in the fourth sentence of Paragraph 43(6) does not encourage the subscriber network operator in receipt of the connection charge to take steps to eliminate the deficit incurred by adjusting its rates.
От това следва, че Директива 90/388 не позволява на националния регулаторен орган да разрешава събирането от оператора на абонатната мрежа, който има господстващо положение на пазара, на такса за свързване в допълнение към таксата за взаимно свързване за 2003 г.
It follows that Directive 90/388 does not allow a national regulatory authority to approve the levy, by the market-dominant subscriber network operator, of a connection charge which is additional to the interconnection charge for the year 2003.
От всичко, изложено по-горе следва, че на първия въпрос трябва да се отговори, че член 12, параграф 7 от Директива 97/33 и член 4в от Директива 90/388, във връзка със съображения 5 и 20 от Директива 96/19, трябва да се тълкуват в смисъл, че националният регулаторен орган не може да задължава оператор на свързваща мрежа, която е взаимно свързана с обществена мрежа, да заплаща на оператора на абонатната мрежа, който има господстващо положение на пазара, такса за свързване, която е допълнителна по отношение на таксата за взаимно свързване и с която се цели компенсиране на възникналия за последния дефицит в резултат от предоставянето на абонатна линия за 2003 г.
It follows from all of the foregoing that the answer to the first question must be that Article 12(7) of Directive 97/33 and Article 4c of Directive 90/388, the latter read in conjunction with recitals 5 and 20 in the preamble to Directive 96/19, must be interpreted as precluding a national regulatory authority from requiring an operator of a network interconnected with a public network to pay to the market-dominant subscriber network operator a connection charge which is additional to an interconnection charge and is intended to compensate the latter operator for the deficit incurred as a result of providing the local loop for the year 2003.
Предвид отговора на първия въпрос е необходимо да се отговори на поставения втори въпрос, с който препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали при обстоятелства като тези в главните производства даден частноправен субект може да се позове пред нея на член 4в от Директива 90/388 и на член 12, параграф 7 от Директива 97/33.
In the light of the answer given to the first question, an answer must be given to the second question, by which the referring court asks essentially whether, in circumstances such as those of the main proceedings, an individual can rely before that court on Article 4c of Directive 90/388 and Article 12(7) of Directive 97/33.
В това отношение следва да се напомни, че според постоянната съдебна практика една директива не може сама по себе си да поражда задължения за частноправен субект, а единствено права.
It should be recalled that, according to settled caselaw, a directive cannot of itself impose obligations on an individual, but can only confer rights.
Решение от 7 януари 2004 г. по дело Wells, C-201/02, Recueil, стp. I-723, точка 56 и цитираната съдебна практика).
Consequently, an individual may not rely on a directive against a Member State where it is a matter of a State obligation directly linked to the performance of another obligation falling, pursuant to that directive, on a third party (see Case C-201/02 Wells [2004] ECR I-723, paragraph 56 and caselaw cited).
Решение по дело Wells, посочено по-горе, точка 57 и цитираната съдебна практика).
On the other hand, mere adverse repercussions on the rights of third parties, even if the repercussions are certain, do not justify preventing an individual from relying on the provisions of a directive against the Member State concerned (see Wells, paragraph 57 and caselaw cited).
В главните производства, както посочва генералният адвокат в точка 104 от своето заключение, споровете пред препращащата юрисдикция са между частни лица и съответната държавачленка, представлявана от националния регулаторен орган, който е взел оспорваното решение и който единствен има право да определя разглежданата в главните производства тарифа, както и тарифата за взаимно свързване, към която тя се добавя.
In the main proceedings, as pointed out by the Advocate General at point 104 of his Opinion, the actions before the referring court have been brought by private persons against the Member State concerned, represented by the national regulatory authority which made the contested decision and has sole competence to set the rates of both the connection charge at issue in the main proceedings and the interconnection charge to which the former is added.
Следователно трябва да се приеме, че Deutsche Telekom се явява трето лице по отношение на спора пред препращащата юрисдикция и може единствено да понесе отрицателните последици от това, че този оператор събира разглежданата в главните производства такса и че при премахване на тази такса, той
It is clear that Deutsche Telekom is a third party in relation to the dispute before the referring court and is capable only of suffering adverse repercussions because it levied the connection charge at issue in the main proceedings and because, if that charge were removed, it would have to increase its own subscribers’ rates. Such
Предвид горното следва да се провери дали член 4в от Директива 90/388 и член 12, параграф 7 от Директива 97/33 отговарят на условията за произвеждане на непосредствено действие.
Having regard to the foregoing, the Court must determine whether Article 4c of Directive 90/388 and Article 12(7) of Directive 97/33 fulfil the conditions necessary to produce direct effect.
От една страна обаче, член 4в, трета алинея от Директива 90/388 отговаря на тези критерии, тъй като в него се посочва ясно, че ребалансирането на тарифите по принцип трябва да бъде завършено преди 1 януари 1998 г. или найкъсно до 1 януари 2000 г. и че това задължение е безусловно.
First, the third paragraph of Article 4c of Directive 90/388 satisfies those criteria, given that it is clear that tariff rebalancing must, as a general rule, be completed before 1 January 1998 or at the latest by 1 January 2000, and that that obligation is unconditional.
От друга страна, същото се отнася и до член 12, параграф 7 от Директива 97/33, тъй като тази разпоредба определя ограниченията, на които трябва да отговарят такси като разглежданата в главните производства.
Secondly, the same is true of Article 12(7) of Directive 97/33, since that provision defines the restrictions to which charges such as those at issue in the main proceedings are subject.
Следователно разпоредбите на член 4в от Директива 90/388 и на член 12, параграф 7 от Директива 97/33 изпълняват всички изискуеми условия за произвеждане на непосредствено действие.
Consequently, the provisions of Article 4c of Directive 90/388 and Article 12(7) of Directive 97/33 fulfil all the conditions necessary to produce direct effect.
От изложеното по-горе следва, че на втория отправен въпрос трябва да се отговори, че член 4в от Директива 90/388 и член 12, параграф 7 от Директива 97/33 произвеждат непосредствено действие и частноправните субекти могат да се позовават пряко на тях пред национална юрисдикция, за да оспорят решение на националния регулаторен орган.
It follows from all of the foregoing that the answer to the second question referred must be that Article 4c of Directive 90/388 and Article 12(7) of Directive 97/33 produce direct effect and can be relied on directly before a national court by individuals to challenge a decision of the national regulatory authority.
С оглед на обстоятелството, че за страните по главните производства настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
Since these proceedings are, for the parties to the main proceedings, a step in the actions pending before the national court, the decision on costs is a matter for that court.
(Преюдициално запитване, отправено от Finanzgericht Düsseldorf)
(Reference for a preliminary ruling from the Finanzgericht Düsseldorf)
„Директива 2003/96/ЕО — Правна рамка на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията — Член 14, параграф 1, буква a) — Освобождаване от заплащане на данъци за енергийните продукти, използвани за производство на електроенергия — Възможност за данъчно облагане поради причини, свързани с опазването на околната среда — Пряко действие на освобождаването от заплащане на данъци“
(Directive 2003/96/EC — Community framework for the taxation of energy products and electricity — Article 14(1)(a) — Exemption for energy products used to produce electricity — Option to impose taxation for reasons of environmental policy — Direct effect of the exemption)
Решение на Съда (трети състав) от 17 юли 2008 г. . . . . . . . . . . . .
Judgment of the Court (Third Chamber), 17 July 2008 . . . . . . . . . . . .
Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Облагане на енергийните продукти и на електроенергията — Директива 2003/96
Tax provisions — Harmonisation of laws — Taxation of energy products and electricity — Directive 2003/96
(член 14, параграф 1, буква a) от Директива 2003/96 на Съвета)
(Council Directive 2003/96, Art. 14(1)(a))
Обстоятелството, че с уводна формула член 14, параграф 1 запазва за държавитечленки свобода на преценка по отношение на условията с цел осигуряване на точното и ясно прилагане на освобождаването от заплащане на данъци, не е от естество да постави под въпрос безусловния характер на въпросното задължение за освобождаване от данък.
SUMMARY — CASE C-226/07 fact that the introductory wording of Article 14(1) affords Member States a degree of latitude with regard to the conditions for ensuring the correct and straightforward application of the exemption does not affect the unconditional character of that exemption obligation.
Член 14, параграф 1, буква a) от Директива 2003/96 относно преструктурирането на правната рамка на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти, доколкото предвижда освобождаване от предвиденото в тази директива данъчно облагане за енергийните продукти, използвани за производството на електроенергия, има пряко действие, в смисъл че частноправен субект може да се позове на него пред националните юрисдикции — що се отнася до период, през който съответната държавачленка не е транспонирала в предписания срок тази директива в своето национално право — в рамките на спор, който го противопоставя на митническите органи на тази държава, за да избегне прилагането на национална правна уредба, несъвместима с тази разпоредба, и следователно да получи възстановяване на данък, който ѝ противоречи.
Article 14(1)(a) of Directive 2003/96 restructuring the Community framework for the taxation of energy products and electricity, in so far as it provides for the exemption from taxation under that directive of energy products used to produce electricity, has direct effect in the sense that it may be relied upon by an individual before national courts — in relation to a period of time during which the Member State concerned was in default of its obligation to transpose that directive into its national law within the prescribed period — in a dispute between that individual and the customs authorities of that State, for the purpose of having national legislation which is incompatible with that provision disapplied and, consequently, obtaining a refund of tax which infringed that provision.
Последният извод не се отслабва от предвидената в член 14, параграф 1, буква a), второ изречение от Директива 2003/96 възможност за държавитечленки да облагат въпросните продукти поради причини, свързани с опазването на околната среда, при положение че това ограничаване на правилото за освобождаване има само евентуален характер и че държавачленка, която не е използвала тази възможност, не може да се позовава на собствения си пропуск, за да откаже на данъкоплатец да се ползва от освобождаване, което той може легитимно да претендира по силата на Директива 2003/96
The latter finding is not invalidated by the fact that Member States may, under the second sentence of Article 14(1)(a) of Dir -ective 2003/96, impose taxation on the products in question for reasons of environmental policy, since that is merely a potential limitation to the exemption rule and since a Member State which has not exercised that option cannot rely on its own failure to do so in order to refuse a taxpayer the benefit of an exemption which he may legitimately claim under Directive 2003/96.
Всъщност задължението за освобождаване от предвиденото в тази директива данъчно облагане на енергийните продукти, предназначени за производство на електроенергия, е формулирано достатъчно точно и безусловно, за да предоставя на частноправните субекти правото да се позовават на него пред националния съд, с цел да се противопоставят на национална правна уредба, несъвместима с директивата.
The obligation to exempt from tax ation under that directive energy products intended to produce electricity is expressed in terms sufficiently precise and unconditional to confer on individuals the right to rely on it in proceedings before national courts with a view to contesting national rules that are incompatible with it. The
По дело C-226/07 с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Finanzgericht [Съд по финансовите въпроси] Дюселдорф (Германия) с акт от 27 април 2007 г., постъпил в Съда на 7 май 2007 г., в рамките на производство по дело
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Finanzgericht Düsseldorf (Germany), made by decision of 27 April 2007, received at the Court on 7 May 2007, in the proceedings
СЪДЪТ (трети състав), състоящ се от: г-н A. Rosas, председател на състав, г-н J. N. Cunha Rodrigues, г-н J. Klučka, г-н A. Ó Caoimh (докладчик) и г-н Aл. Арабаджиев, съдии,
THE COURT (Third Chamber), composed of A. Rosas, President of the Chamber, J.N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh (Rapporteur) and A. Arabadjiev, Judges,
РЕШЕНИЕ ОТ 17.7.2008 г. — ДЕЛО C-226/07 генерален адвокат: г-н M. Poiares Maduro, секретар: г-н B. Fülöp, администратор, предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 април 2008 г., като има предвид становищата, представени:
Advocate General: M. Poiares Maduro, Registrar: B. Fülöp, Administrator, having regard to the written procedure and further to the hearing on 10 April 2008, after considering the observations submitted on behalf of:
— за италианското правителство, от г-н I. M. Braguglia, в качеството на представител, подпомаган от г-н G. Albenzio, avvocato dello Stato,
— the Italian Government, by I.M. Braguglia, acting as Agent, and G. Albenzio, avvocato dello Stato,
— за Комисията на Европейските общности, от г-н W. Mölls, в качеството на представител,
— the Commission of the European Communities, by W. Mölls, acting as Agent,
FLUGHAFEN KÖLN/BONN предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение, постанови настоящото
FLUGHAFEN KÖLN/BONN having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion, gives the following
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 14, параграф 1, буква a) от Директива 2003/96/ЕО на Съвета от 27 октомври 2003 година относно преструктурирането на правната рамка на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията (ОВ L 283, стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 98).
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Article 14(1)(a) of Council Directive 2003/96/EC of 27 October 2003 restructuring the Community framework for the taxation of energy products and electricity (OJ 2003 L 283, p. 51).