natgillin/translations-raw huggingface dataset:
В този смисъл Total France може да носи отговорност за понасянето на разходите за обезвреждане на нефтените отпадъци, тъй като това дружество е произвело мазута, но също и ако то е произвело нефтените отпадъци.
It is thus possible that Total France is responsible for bearing the cost of disposing of the oil waste because it produced the heavy fuel oil, but also in the event that it produced the oil waste.
Понасянето на разходите може да се възложи на Total international Ltd само ако то е произвело нефтените отпадъци.
Total International Ltd can be ordered to bear the cost only if it produced the oil waste.
Относно определянето на лицето, което следва да понесе разходите съгласно член 15 от Рамковата директива за отпадъците на основание на принципа „замърсителят плаща“
Selection of the party responsible for bearing the costs under Article 15 of the Waste Framework Directive in accordance with the polluterpays principle
Съдът обаче тълкува член 15 от Рамковата директива за отпадъците другояче.
However, the Court has given a different interpretation to Article 15 of the Waste Framework Directive.
Решението по дело Van de Walle се е отнасяло до горива, които са изтекли от бензиностанция и са замърсили околната земна повърхност.
The judgment in Van de Walle concerned fuel leaked from a service station which contaminated the surrounding land.
Отговорност за това по принцип носи управителят на бензиностанцията, закупил горива за целите на дейността си, който следователно се е явявал техен притежател и ги е съхранявал за нуждите на своята дейност, когато горивата са се превърнали в отпадъци по смисъла на член 1, буква б) от Директива 75/442 73.
The responsible party in principle was the manager of the service station, who had bought the fuel to meet the service station’s operating needs, was therefore the holder and, for the purpose of his operations, had it in stock when it became waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Единствено ако лошото състояние на хранилищните съоръжения на бензиностанцията и изтичането на горива следва по изключение да се приемат за резултат от нарушение на договорните задължения или от други действия от страна на снабдяващото бензиностанцията с горива петролно предприятие, във връзка с които може да бъде реализирана отговорността му, то това предприятие може да носи отговорност.
73 Only if exceptionally the poor condition of the service station’s storage facilities and the leak of hydrocarbons could be attributed to a disregard of contractual obligations by the petroleum undertaking which supplied that service station, or to any actions which could render that undertaking liable, could that undertaking be responsible.
В такъв случай дейността на петролното предприятие би генерирала отпадъци по смисъла на член 1, буква б) от Директива 75/442 и съответното предприятие би могло да се счита за притежател на тези отпадъци 74.
Then the activities of that undertaking could be considered to have produced waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442 and it could accordingly be regarded as the holder of the waste. 74
Понататък възниква въпросът дали Total France и евентуално Total international Ltd трябва да понесат разходите за обезвреждане на отпадъците само поради факта че попадат в кръга лица, посочен в член 15 от Рамковата директива за отпадъците.
The question also arises whether Total France and possibly Total International Ltd must bear the cost of disposing of the oil waste because they fall within the group of persons referred to in Article 15 of the Waste Framework Directive.
В този смисъл според Съда разходите трябва да се поемат от този, който е произвел отпадъците 75.
According to the Court, the cost is therefore to be borne by the person who produced the waste.
От друга страна, посочените в член 15 лица обозначават
75 However, Article 15 designates only the group of those who may pos-
73 — Решение по дело Van de Wаlle и др. (посочено в бележка под линия 27, точка 59).
73 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 59).
74 — Решение по дело Van de Wаlle и др. (посочено в бележка под линия 27, точка 60).
74 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 60).
75 — Решение по дело Van de Wаlle и др. (посочено в бележка под линия 27, точка 58).
75 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 58).
В действителност Комисията изглежда се основава на това, че всички лица, посочени в член 15 от Рамковата директива за отпадъците, могат да бъдат задължени да понесат разходите за обезвреждане на отпадъците.
In fact, the Commission seems to take the view that all those referred to in Article 15 of the Waste Framework Directive may be required to bear the cost of disposing of waste.
За разлика от това в съдебното заседание Обединеното кралство застъпва позицията, че член 15 от Рамковата директива за отпадъците не установява правила относно отговорността, по-специално тъй като там не е
On the other hand, at the hearing the United Kingdom maintained that Article 15 of the Waste Framework Directive does not establish any rules on liability, in
COMMUNE DE MESQUER само кръга на възможните субекти, които евентуално следва да понесат разходите и сред които съгласно принципа „замърсителят плаща“ следва да бъде избран този, който да понесе разходите.
sibly be responsible for bearing the cost, from whom it is necessary to select the person who is to bear the costs, in accordance with the polluterpays principle.
Въпреки това някои разпоредби относно третирането на отпадъци възлагат разходите за обезвреждането им по принцип на производителя на продукта, който е станал отпадък.
Nevertheless, some rules on dealing with waste impose the cost of its disposal in principle on the producer of the product which became waste.
Във връзка с това Комисията препраща към Директива 2006/66/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 6 септември 2006 година относно батерии и акумулатори и отпадъци от батерии и акумулатори и за отмяна на Директива 91/157/ЕИО 77, член 8 от която предвижда, че производителят на батерии и акумулатори трябва да поеме разходите за тяхното обезвреждане 78.
In this connection the Commission refers to Directive 2006/66/EC of 6 September 2006 on batteries and accumulators and waste batteries and accumulators and repealing Directive 91/157/EEC, 77Article 8 of which provides that producers of batteries and accumulators are to bear the costs of their disposal as waste.
Съгласно член 15 от Директива 94/62/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 1994 година относно опаковките и отпадъците от опаковки 79държавите-членки могат също така да възлагат разходите за управление на съответните отпадъци на производителя на опаковката 80.
78 In addition, under Article 15 of European Parliament and Council Directive 94/62/EC of 20 December 1994 on packaging and packaging waste 79 the Member States may impose the costs of disposal under the law on waste on the producer of the packaging. 80
Това тълкуване на принципа „замърсителят плаща“ като принцип на разпределение на разходите съответства на текстовете на други езици, които за разлика от текста на немски език не използват понятие за причинно-следствена връзка („Verursacherprinzip“), а просто гласят, че замърсителят плаща („Polluter pays“, „pollueur-payeur“).
This interpretation of the polluterpays principle, as a principle governing the apportionment of costs, is consistent with other language versions which — unlike the German version — do not use a notion of causality, but state that the polluter pays (polluter pays, pollueur-payeur).
В съответствие с това Съдът разбира принципа „замърсителят плаща“ като израз на принципа на пропорционалност, който задължава държавитечленки, а също и общностния законодател, да не натоварват никого с разходи, които с оглед на фактическата ситуация не се явяват необходими 76.
Accordingly, the Court has interpreted the polluterpays principle as an expression of the proportionality principle, which requires the Member States — and the Community legislature — to refrain from imposing on anyone costs that are unnecessary having regard to the circumstances.
Отнесено към правния режим относно отпадъците, това обстоятелство на първо място налага извода, че никой не следва да понася разходите за обезвреждане на отпадъци, които са произлезли от другиго.
With regard to the law on waste, it can be inferred, first of all, that a person cannot bear the cost of disposing of waste which comes from others.
По-скоро принципът „замърсителят плаща“ може и трябва да бъде допълнително конкретизиран.
Those rules have their basis in the fact that Article 15 of the Waste Framework Directive, and in particular the polluterpays principle referred to therein, do not constitute clear and definitive rules on responsibility for costs.
Когато определен продукт се превърне в отпадък, последният му притежател принципно е производител на отпадъка, тъй като той изхвърля продукта.
If a product becomes waste, the final holder is in principle the producer of the waste since he discards the product.
Според становището на Total от това личи, че отговорността на производителя на продукта за разходите — която е възможна съгласно член 15 от Рамковата директива за отпадъците — противоречи на принципа „замърсителят плаща“.
As Total argues, responsibility for costs on the part of the producer of the product — as is possible under Article 15 of the Waste Framework
78 — Подобни разпоредби се съдържат в член 5, параграф 4 от Директива 2000/53/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 септември 2000 година относно излезлите от употреба превозни средства (ОВ L 269, стр.
78 — Similar rules are contained in Article 5(4) of Directive 2000/53/EC of 18 September 2000 on end-of life vehicles (OJ 2000 L 269, p.
142) и член 8 от Директива 2002/96/ЕО от 27 януари 2003 година относно отпадъци от електрическо и електронно оборудване (ОЕЕО) (ОВ L 37, стр.
34) and in Article 8 of Directive 2002/96/EC of 27 January 2003 on waste electrical and electronic equipment (OJ 2002 L 37, p. 24).
80 — Решение от 16 февруари 2006 г. по дело Plato Plastik Robert Frank (C-26/05, Recueil, стр. I-24, точка 34).
80 — Order in Case C-26/05 Plato Plastik Robert Frank [2006] ECR I-24, paragraph 34.
Съдилищата трябва да прилагат конкретизираните разпоредби, в случай на нужда да ги тълкуват и при определени обстоятелства да проверяват дали те съответстват на принципа „замърсителят плаща“.
Courts must apply and if necessary interpret that clarification and possibly verify whether it respects the limits of the polluterpays principle.
Този принцип се явява мерило за всяко национално транспониране на член 15 от Рамковата директива за отпадъците, но обвързва също и общностния законодател, тъй като е заложен в член 174, параграф 2 от Договора като фундамент на политиката в областта на околната среда.
That principle is the criterion for any national transposition of Article 15 of the Waste Framework Directive, but it is also binding on the Community legislature since it is laid down in Article 174(2) of the Treaty as the basis for environmental policy.
Отговорността на производителя за разходите има няколко преимущества.
If the producer has to pay for disposal, there is an incentive to design the product in such a way that it can be disposed of as inexpensively as possible.
Това изпълнява заложената в член 174, параграф 1, трето тире ЕО цел за разумно и рационално използване на природните ресурси и съответства на принципа по член 174, параграф 2 ЕО, според който замърсяването на околната среда трябва да се отстранява приоритетно още при източника.
This is consistent with the objective laid down in the third indent of Article 174(1) EC of prudent and rational utilisation of natural resources and the principle under Article 174(2) EC that environmental damage should as a priority be rectified at source.
Същевременно производителят може да включи разходите за обезвреждане в цената и така да ги прехвърли на последния притежател като фактически производител на отпадъка.
At the same time, the producer can integrate disposal costs into the price and pass them on to the final holder as the actual producer of the waste.
Най-сетне, този правен режим за разходите премахва стимула за последния притежател да изхвърли продукта по незаконосъобразен начин, за да си спести разходите за обезвреждането му.
Lastly, this arrangement for costs removes any incentive for the final holder to dispose of the product illegally in order to save disposal costs.
Все пак определени цели и принципи, посочени в член 174, трябва да бъдат претеглени един спрямо друг.
There is however a need to strike a balance between certain of the objectives and principles mentioned in Article 174.
Приложението на критериите също така има комплексен характер.
The implementation of those criteria is also complex.
Поради това съдебният контрол по необходимост трябва да се ограничи до въпроса дали при правното регламентиране предпоставките за прилагане на член 174 ЕО не са били явно неправилно преценени 81.
The review by the Court must therefore necessarily be limited to the question whether there was a manifest error of appraisal regarding the conditions for the application of Article 174 EC. 81
Специалните разпоредби относно отговорността на производителя обаче подкрепят разбирането, че за да може разходите за обезвреждането да се възложат на производителя на продукта, е необходима изрична разпоредба в този смисъл.
However, the special rules on the responsibility of the producer also suggest that the imposition of the disposal costs on the producer of the product requires express provision to that effect.
По-конкретно, описаните преимущества се проявяват само ако производителят и последният притежател познават правната уредба относно понасянето на разходите.
In particular, the benefits described occur only if the producer and the final holder are aware of the arrangements governing costs.
На този фон принципно не може да бъде оспорено решение на общностния или на националния законодател да възложи разходите за обезвреждане на отпадъците на производителя на продукта, от който са произлезли тези отпадъци.
Against this background, there can be no objection in principle to a decision by the Community legislature or by the national legislature to order the producer of a product from which waste came to bear the cost of its disposal.
При повечето продукти именно производителят трябва да вземе предвид обстоятелството, че при използването им по предназначение те все някога се превръщат в отпадъци.
In the case of most products the producer must assume that they will become waste at some time when they are used as intended.
Така с производството на стоки производителят създава отпадъци и съответно носи отговорност съгласно принципа „замърсителят плаща“.
By producing economic goods the producer therefore causes waste and is therefore also responsible in accordance with the polluterpays principle.
81 — Решение от 14 юли 1998 г. по дело Hi-Tech (C-284/95, Recueil, стр. I-4301, точка 37) и Решение от 15 декември 2005 г. по дело Гърция/Комисия (C-86/03, Recueil, стр.
81 — Case C-284/95 Hi-Tech [1998] ECR I-4301, paragraph 37, and Case C-86/03 Greece v Commission [2005] ECR I-10979, paragraph 88, both regard to the Community legislature.
Впрочем разсъжденията относно отговорността за разходите при използването на продуктите по предназначение не могат да бъдат отнесени изцяло и към отпадъците, които възникват при извънредни обстоятелства.
Moreover, the considerations relating to responsibility for costs where products are used as intended cannot be applied unreservedly to waste which is created through extraordinary events.
Настоящият случай илюстрира това: при използването на продуктите по предназначение, т.е. при изгарянето на мазута, в атмосферата се отделят газови отпадъци, които съгласно член 2, параграф 1, буква а) от Рамковата директива за отпадъците не попадат
This is illustrated by the present case: when heavy fuel oil is used as intended, that is to say when it is combusted, gaseous derivatives which do not fall within the scope of the law on waste under Article 2(1)(a) of the Waste Framework
COMMUNE DE MESQUER от изложените по-горе разсъждения би следвало, че след корабокрушение тези дружества като производител на мазута и/или като продавач, съответно наемател на кораба, трябва да понесат разходите за обезвреждане на нефтените отпадъци, ако може да им се търси отговорност за съпричиняване на изтичането на мазута.
COMMUNE DE MESQUER solely on the basis of Article 15 of the Waste Framework Directive, it would follow from the above considerations that as the producer of heavy fuel oil and/or the seller and carrier they may be ordered to bear the cost of disposing of oil waste following a shipping accident in so far as they can be accused of contributing personally to causing the leak of the heavy fuel oil.
в приложното поле на правната уредба относно отпадъците, както и евентуално твърди отпадъци в ограничено количество.
Directive accumulate in the atmosphere, and possibly to a lesser extent solid waste. Its disposal would have been relatively inexpensive since it accumulates in a power station which is already equipped for that purpose.
Тяхното обезвреждане може да се извърши при относително ниски разходи, тъй като те се генерират в електроцентрала, която предварително е оборудвана за целта.
After the heavy fuel oil leaks and mixes with water and sediment, however, very much larger quantities of waste are created which can be collected and disposed of only with great difficulty.
Разпоредба от директива като член 15 от Рамковата директива за отпадъците обаче не може сама по себе си да поражда задължения за частноправен субект, така че позоваването на самата директива не е възможно срещу частноправен субект 82.
However, a directive provision like Article 15 of the Waste Framework Directive cannot of itself impose obligations on an individual and cannot therefore be relied upon as such against an individual.
Затова условията на член 15 могат да бъдат приложени спрямо дружествата Total само доколкото намират основание във френското право.
82The stipulations of Article 15 can therefore be applied as against the Total companies only in so far as they have a basis in French law.
Това е обяснението за Решението по дело Van de Walle: рискът от възникване на отпадъци при инцидент се носи от онзи, който може да предотврати инцидента.
This is the explanation for the judgment in Van de Walle: the risk of the creation of waste as a result of an accident is borne by the person who is able to prevent the accident.
Само по изключение отговорност носят и други лица, ако може да им се търси отговорност за съпричиняване на замърсяването.
Other persons are responsible only exceptionally where they can be accused of contributing independently to causing the waste.
Възможно е френското право да не допуска отговорност на дружествата Total.
French law might preclude liability on the part of the Total companies.
Действащата във Франция разпоредба на член III, алинея 4, буква с) от Конвенцията за отговорността по принцип изключва възможността за предявяване на иск за обезщетяване на вреди срещу наемателя на кораба.
Article III(4)(c) of the Liability Convention, which applies in France, precludes in principle any claim for compensation against a charterer.
Изключения се допускат само ако щетата е в резултат на негово действие или бездействие, извършено с намерение да се причини щета или поради неблагоразумие и със съзнанието, че може да се причини такава щета.
Exceptions arise only when the damage resulted from the charterer’s personal act or omission, committed with the intent to cause such damage, or recklessly and with knowledge that such damage would probably result.
Компетентните юрисдикции следва да преценят дали това изключване на отговорността е приложимо по отношение на дружествата Total 83.
The competent courts must decide whether that exclusion from liability is applicable to the Total companies. 83
По прилагането към настоящия случай
Application to the present case
83 — Решението на Tribunal de grande instance de Paris от 16 януари 2008 г. (посочено в бележка под линия 15, стр.
83 — The judgment of the Tribunal de grande instance de Paris of 16 January 2008 (cited in footnote 15, p.
235) я изключва по отношение на Total S.A.
35) ruled this out in the case of Total S.A.
Изключването на отговорността все пак не изглежда несъвместимо с член 15 от Рамковата директива за отпадъците дори когато съответните лица са съпричинили замърсяването, а представлява допустимо пълно използване на свободата на преценка, която принципът „замърсителят плаща“ предоставя на държавитечленки при транспонирането.
However, the exclusion from liability does not appear to be incompatible with Article 15 of the Waste Framework Directive, even if the persons concerned contributed to causing the waste, but is a permissible full utilisation of the scope which the polluterpays principle allows the Member States in connection with implementation.
съвместими с принципа „замърсителят плаща“.
of liability under Article III(4) of the Liability Convention, in particular vis-à-vis the charterer under Article III(4)(c), are compatible with the polluterpays principle.
От една страна, искове могат да се предявяват пряко срещу тези лица при повишена отговорност, а именно ако щетите от замърсяването са резултат от тяхно действие или бездействие, извършени с намерение да се причини щета или поради неблагоразумие и със съзнанието, че може да се причини такава щета.
First of all, claims can be made directly against those persons, in the event of increased responsibility, where the damage resulted from their personal act or omission, committed with the intent to cause such damage, or recklessly and with knowledge that such damage would probably result.
От друга страна, собственикът може да предяви срещу тях регресен иск съгласно член III, алинея 5 от Конвенцията за отговорността.
Secondly, the owner may have recourse against them under Article III(5) of the Liability Convention.
Така се гарантира, че съгласно принципа „замърсителят плаща“ и тези лица може да понесат разходите с оглед на своя дял в съпричиняването на замърсяването.
It is therefore ensured that these persons too may be ordered to bear costs for their contribution in accordance with the polluterpays principle.
Подобно искане би следвало да се разгледа, ако например дружества от групата Total изцяло или частично носят отговорност за инцидента с кораба, както е констатирал Tribunal de grande instance 85и както Комисията и Франция считат за възможно.
It would be necessary to examine such a claim in particular if the Total companies are partially or wholly responsible for the ship’s accident, as the Tribunal de grande instance found 85 and as the Commission and France also consider to be possible.
Конвенцията за отговорността и Конвенцията FUND 92 уточняват разпределението на отговорността за разходите при морски инциденти с нефт.
The Liability Convention and the Fund Convention clarify the apportionment of responsibility for costs in connection with oil accidents at sea.
Предприетото с Конвенцията за отговорността „фокусиране“ на отговорността за разходите върху корабособственика съответства на принципа „замърсителят плаща“.
The channelling of responsibility for costs to the owner of the ship under the Liability Convention is consistent with the polluterpays principle.
По правило при инциденти той отговаря за това, че товарът на неговия кораб е станал отпадък, тъй като той носи отговорността за управлението и състоянието на кораба, който експлоатира или чието експлоатиране възлага другиму.
As a rule, in the event of an accident the owner is responsible for the cargo of his ship becoming waste since he has responsibility for the command and condition of the ship which he operates or has operated.
За определени случаи, в които трети лица са отговорни за щетата, член III, алинеи 2 и 3 предвиждат освобождаване на корабособственика от отговорност.
For certain cases where third parties are responsible for the damage, Article III(2) and (3) provide for exemption from liability for the ship’s owner.