natgillin/translations-raw huggingface dataset:
По мнение на Комисията обаче това не съответства на изискванията на член 3, параграф 1, буква в) от Директива 96/71, в който става дума само за „минимални ставки на заплащане“.
In the Commission’s view, however, that does not conform to the requirements of Article 3(1)(c) of Directive 96/71 which refers simply to ’minimum rates of pay’.
162 подчертават, че обхватът на националните законови, подзаконови и административни разпоредби трябва да бъде оценяван в светлината на тълкуването, което им дават националните юрисдикции.
162, indicate that the scope of national laws, regulations or administrative provisions must be assessed in the light of the interpretation placed on them by national courts.
Ако дадена национална разпоредба позволява различни тълкувания, еднота от които е в противоречие, а другото — в съответствие с правото на Общността, Комисията има за задача да докаже, че националните юрисдикции не тълкуват съответната разпоредба в съответствие с правото на Общността.
If a national provision is capable of different interpretations — one consistent with Community law and another not — it is incumbent on the Commission to prove that the national courts do not interpret the provision at issue in accordance with Community law.
В настоящото производство обаче текстът на член 1, параграф 1, точка 2 от Закона от 20 декември 2002 г. е недвусмислен и не позволява друго тълкуване, което да предполага нарушаване на член 3, параграф 1, буква в) от Директива 91/533.
However, in the present case the wording of point (2) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is unambiguous and does not allow for other interpretations pointing to an infringement of Article 3(1)(c) of Directive 91/533.
Трябва да се съгласим с Комисията, че люксембургската норма за транспониране по съдържание се отклонява от Директива 96/71.
The Commission is correct in its assertion that the wording of the Luxembourg legislation transposing Directive 96/71 differs from that of the Directive.
При разглеждане на въпроса дали дадена разпоредба на националното право противоречи на правото на Общността трябва да бъде вземано предвид
In determining whether a provision of national law conflicts
КОМИСИЯ/ЛЮКСЕМБУРГ по-непривлекателно за чуждестранните предприятия.
COMMISSION v LUXEMBOURG home State, thus rendering the provision of services in Luxembourg less advantageous to foreign undertakings.
Закона от 20 декември 2002 г., не може да бъде причислено към никоя от изброените в член 3, параграф 1 от Директива 96/71 категории, а излиза извън ядрото от общностни условия за работа.
Law of 20 December 2002 cannot be assigned to any of the categories listed in Article 3(1) of Directive 96/71; rather it goes beyond the nucleus of terms and conditions of employment prescribed by Community law.
Тъй като се основава на разрешението съгласно член 3, параграф 10 от Директива 96/71, то трябва да бъде анализирано с помощта на понятието „обществен ред“ по смисъла на Декларация № 10, чието съдържание като цяло възпроизвежда практиката на Съда относно член 49 ЕО 31.
Since the power established by Article 3(10) of Directive 96/71 constitutes the basis for that requirement, the latter must be examined in the light of the concept of public policy as provided for by Declaration No 10 which in content essentially reproduces the Court’s caselaw on Article 49 EC. 31
Понататък Съдът констатира, че свободното предоставяне на услуги като основополагащ принцип на Договора може да бъде ограничавано само с разпоредби, оправдани с императивни изисквания от обществен интерес, които се прилагат спрямо всички лица и предприятия, упражняващи дейност на територията на приемащата държавачленка, ако този интерес не е защитен с разпоредбите, които се прилагат спрямо доставчика на услуги в държаватачленка, в която е установен 33.
Moreover, the Court has held that the freedom to provide services, as one of the fundamental principles of the Treaty, may be restricted only by rules justified by overriding requirements relating to the public interest and applicable to all persons and businesses operating in the territory of the State where the service is provided, in so far as that interest is not safeguarded by the rules to which the provider of such a service is subject in the Member State where he is established. 33
Според постоянната съдебна практика член 49 ЕО изисква не само премахването на всякаква дискриминация спрямо доставчик на услуги, установен в друга държавачленка, основана на националната му принадлежност, а и отстраняването на всякакви ограничения, дори и те да важат без разлика както за местни, така и за чуждестранни доставчици, ако могат да осуетят, затруднят или направят по-непривлекателна дейността на доставчика, установен в друга държавачленка, който законосъобразно предоставя услуги там 32.
It is settled caselaw that Article 49 EC requires not only the elimination of all discrimination on grounds of nationality against service providers who are established in another Member State, but also the abolition of any restriction, even if it applies without distinction to national providers of services and to those of other Member States, which is liable to prohibit, impede or render less advantageous the activities of a service provider established in another Member State, where he lawfully provides similar services.
Според това определение е достатъчно да се приеме, че е налице ограничаване на свободата на предоставяне на услуги по смисъла на член 49 ЕО, ако люксембургската правна уредба на работата на непълно работно време и на тази на срочен договор е по-строга от действащата в изпращащата държава, което прави предоставянето на услуги в Люксембург
32 According to that definition, in order to constitute a restriction on the freedom to provide services within the meaning of Article 49 EC it is sufficient that the Luxembourg rules on parttime and fixedterm work are stricter than those applying in the
Според люксембургското правителство член 1, параграф 1, точка 8 от Закона от 20 декември 2002 г. има за цел равното третиране и равното заплащане на работниците, с което служат на легитимната според правото на Общността цел за закрила на работниците.
According to the Luxembourg Government, point (8) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 aims to secure the equal treatment and remuneration of workers and accordingly pursues the objective — regarded as legitimate in Community law — of worker protection.
Както пояснява люксембургското правителство, тази разпоредба е насочена към защита на правата на работниците, които вече са гарантирани в правния ред на Общността
It contends that this rule aims to protect worker rights that are already guaranteed in the Community legal order by
I-1905, точка 10), Решение от 12 декември 1996 г. по дело Reisebüro Broede (C-3/95, Recueil, стр. I-6511, точка 25), Решение от 9 юли 1997 г. по дело Parodi (C-222/95, Recueil, стр.
33 — Joined Cases C-49/98, C-50/98, C-52/98 to C-54/98 and C-68/98 to C-71/98 Finalarte and Others [2001] ECR I-7831, paragraph 31, and Joined Cases C-369/96 and C-376/96 Arblade and Others [1999] ECR I-8453, paragraph 34.
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА Г-ЖА TRSTENJAK — ДЕЛO C-319/06 посредством Директиви 97/81/EО 34и 1999/70/ЕО 35.
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-319/06
Освен това с нея се транспонирали единствено принципи, произтичащи от обществения ред на Общността.
Moreover, it merely transposes principles originating in the Community’s public policy.
всички държавичленки 36. Следователно въплътените в тях интереси вече са защитени с разпоредби, които се прилагат спрямо доставчика на услуги в държаватачленка, в която той е установен.
States. 36 Accordingly, the interests embodied therein are already protected by legislation to which the service provider is subject in the Member State in which he is established.
Оттук следва, че люксембургското правителство не може да се позове на императивни изисквания от обществен интерес, за да обяви националните разпоредби, съставляващи предмет на спора, за разпоредби от областта на обществения ред.
As a result, the Luxembourg Government cannot rely on overriding reasons in the public interest to declare the national rules at issue to be public policy provisions.
— Спазване на колективните трудови договори
— Compliance agreements
Фактът, че общностният законодател не е включил предмета на регулиране на споменатите директиви, т.е. работата на непълно работно време и тази на срочен договор, в член 3, параграф 1 от Директива 96/71, говори, че именно тази област на европейското трудово право не принадлежи към обществения ред на Общността.
The fact that the Community legislature did not include in Article 3(1) of Directive 96/71 the matters governed by the said directives, that is to say, the regulation of parttime and fixedterm work, points to the conclusion that this area of European employment law specifically does not fall within the scope of the Community’s public policy.
Освен това тук става дума за разпоредби, които, както признава и самото люксембургско правителство, на общностно равнище вече са предмет на Директиви 97/81 и 1999/70 и поради това трябва да бъдат транспонирани от
Moreover, as the Luxembourg Government itself concedes, the rules at issue in that regard are already addressed by Directives 97/81 and 1999/70 and, therefore, must be implemented by all Member
Във връзка със съдържащото се в член 1, параграф 1, точка 11 от Закона от 20 декември 2002 г. позоваване на „императивни разпоредби на националното право в колективни трудови договори“ на първо място възниква въпросът за съвместимостта на тази разпоредба с член 3, параграфи 1 и 10 от Директива 96/71.
As regards the reference made in point (11) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 to collective labour agreements as ’mandatory provisions falling under national public policy’, first of all the question arises as to the compatibility of that provision with Article 3(1) and (10) of Directive 96/71.
Комисията изразява съмнения относно правилното транспониране и по същество упреква Люксембург, че иска да издигне определена категория актове независимо от правната им същност и материалното им съдържание в императивни
The Commission has doubts as to the legality of the transposition and in essence alleges that Luxembourg — contrary to the terms of the power granted by Article 3(10) of Directive 96/71 — is seeking to elevate a category of instruments to mandatory provisions falling
34 — Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (СЕЕР) и Европейската конфедерация на профсъюзите (CES) (ОВ L 14, 1998 г., стр. 9).
34 — Council Directive 97/81/EC of 15 December 1997 concerning the framework agreement on parttime work concluded by UNICE, CEEP and ETUC (OJ 1998 L 14, p. 9).
Директивата гарантира на работниците, засегнати от новите гъвкави форми на работа, равно третиране с работещите на пълно работно време и по безсрочни трудови договори.
The directive guarantees to workers affected by new forms of flexible working the same treatment as full-time workers and workers with open-ended contracts.
Достъпът до работа при непълно работно време трябва да бъде облекчен, а към работодателите се отправят препоръки как да се съобразяват с желанията на работниците във връзка с гъвкавите форми на работа.
Access to parttime work should be made easier; recommendations are to be made to employers suggesting how they can take account of workers’ wishes as regards the structuring of flexible forms of work.
35 — Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за работа на срочен договор, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (СЕЕР) и Европейската конфедерация на профсъюзите (CES) (ОВ L 175, стр. 43).
35 — Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the framework agreement on fixedterm work concluded by ETUC, UNICE and CEEP (OJ 1999 L 175, p. 43).
Директивата съдържа минимални изисквания за срочни договори с цел осигуряване на равно третиране на работниците и избягване на злоупотреби чрез последователни трудови договори или трудови правоотношения от този род.
The directive contains minimum requirements with regard to fixedterm work in order to ensure the equal treatment of workers and to prevent abuse through the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Тя изисква от държавитечленки да определят санкции за нарушаване на минималните изисквания.
It calls upon the Member States to provide for sanctions in the event of a failure to comply with the minimum requirements.
Освен това предвижда специални клаузи, целящи намаляване на административната тежест, която прилагането на тези нови разпоредби би могло да породи за малки и средни предприятия.
Further, it provides for derogation clauses in order to limit the administrative burden on small and medium-sized enterprises which might result from the application of those new provisions.
Рамково споразумение за работа при непълно работно време, а на 18 март 1999 г. — Рамково споразумение за работа на срочен договор, които следва да бъдат приложени съответно чрез Директиви 97/81 и 1999/70.
36 — The general cross-industry organisations, namely the Union of Industrial and Employers’ Confederations of Europe (UNICE), the European Centre of Enterprises with Public Participation (CEEP) and the European Trade Union Confederation (ETUC) concluded on 6 June 1997 a framework agreement on parttime work and on 18 March 1999 a framework agreement on fixedterm work which were to be implemented by Directives 97/81 and 1999/70 respectively.
Както е видно от съображение 14 от Директива 97/81, съответно от съображение 15 от Директива 1999/70, е било счетено, че една директива по смисъла на член 249 ЕО се явява подходящ нормативен акт, тъй като е задължителна за държавитечленки по отношение на целите си, като същевременно им позволява да избират формата и средствата.
As follows from recital 14 in the preamble to Directive 97/81 and from recital 15 in the preamble to Directive 1999/70, a directive within the meaning of Article 249 EC was considered to be the proper instrument for implementation since it binds the Member States as to the result to be achieved, whilst leaving them the choice of form and methods.
КОМИСИЯ/ЛЮКСЕМБУРГ разпоредби на националното право в разрез с разрешението по член 3, параграф 10 от Директива 96/71.
COMMISSION v LUXEMBOURG under national public policy irrespective of their legal nature or substantive content.
Друг аспект се отнася до издигането на определена категория актове независимо от правната им същност и материалното им съдържание в разпоредби, свързани с обществения ред.
A different aspect to that question concerns the elevation of a particular category of instruments to the status of public policy provisions irrespective of their legal nature or material content.
За да се прецени дали дадена разпоредба от колективен трудов договор трябва да се счита за общозадължителна по смисъла на Декларация № 10, според мен е необходимо съответната държавачленка да определи точно разпоредбите на колективните трудови договори 38.
In order to be able to decide whether a particular rule established by collective agreement may be regarded as mandatory within the meaning of Declaration No 10, it is necessary in my view that the Member State concerned indicates precisely which rules established by collective agreement are at issue.
Общото позоваване на „колективни трудови договори“ съгласно член 1, параграф 1, точка 11 от Закона от 20 декември 2002 г. обаче има характер на бланкетна норма, лишена от нужната минимална определеност и яснота.
38However, the general reference to ’collective labour agreements’ under point (11) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 exhibits the characteristics of a blanket rule in which a minimum degree of certainty and clarity is lacking.
Последното е абсолютно необходимо, тъй като не може да се изключи вероятността за наличие на обстоятелства, при които прилагането на разпоредби на колективни трудови договори спрямо командировани работници да бъде несъвместимо със свободното предоставяне на услуги 39.
That clarity is absolutely necessary, since one cannot exclude the possibility of circumstances existing in which the application of collective agreements to posted workers is incompatible with the freedom to provide services.
Затова винаги е необходима конкретна проверка дали, обективно погледнато, въпросната разпоредба осигурява закрила на командированите работници и дали създава фактическо предим-
39Therefore, an examination on a case-by-case basis is always necessary to determine whether, when viewed objectively, the rule in question promotes the protection of posted workers and whether it confers a genuine benefit on the workers concerned which significantly augments their social protection. However, precisely that possibil-
Така Комисията повдига възражение във връзка с два аспекта на тази разпоредба, които трябва да бъдат разгледани поотделно.
Thus, the Commission finds fault with two aspects of that provision which must be examined separately.
На първо място, трябва да се съгласим с Комисията, че понятието „колективни трудови договори“ има различни значения в уводното изречение на член 1, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г., от една страна, и в точка 11 от тази разпоредба, от друга страна.
First, I agree with the Commission that different meanings attach to the term ’collective labour agreements’ as mentioned in the opening sentence of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 and in point (11) of that provision.
Докато в първия случай се споменават „общозадължителни колективни договори“, в точка 11 се говори общо за „колективни трудови договори“.
Whereas in the first situation universally applicable collective agreements are at issue, point (11) makes a general reference to ’collective agreements’.
При последните обаче може да става дума само за такива колективни трудови договори, които не са обявени за общозадължителни.
However, the latter situation can only be taken to concern collective agreements not declared universally applicable.
Все пак като такива поради еднозначната формулировка на член 3, параграф 1, второ тире от Директива 96/71, където става дума само за „колективни трудови договори, обявени за общозадължителни“, те не могат да попадат в приложното ѝ поле, от което следва, че тези колективни трудови договори не могат да бъдат разглеждани като елемент от ядрото от общностни условия за наемане на работа 37.
As such, however, given the unambiguous wording of the second indent of Article 3(1) of Directive 96/71, which refers only to ’collective agreements … which have been declared universally applicable’, they cannot fall within the Directive’s scope, with the result that those collective agreements cannot be regarded as belonging to the nucleus of Community terms and conditions of employment. 37
39 — Съдът е установил това в Решение по дело Portugaia Construções (посочено в бележка под линия 25, точки 28 и 29) във връзка с прилагането на национални разпоредби относно минималните ставки на заплащане спрямо доставчици на услуги.
39 — That was the conclusion reached by the Court in Portugaia Construções, cited in footnote 25, paragraphs 28 and 29, regarding the application of national minimum wage provisions to service providers.
Затова националните органи или юрисдикции трябва да проверяват дали, обективно погледнато, въпросната разпоредба осигурява закрила на командированите работници и дали създава фактическо предимство за засегнатите работници, което осезаемо допринася за тяхната социална закрила.
Accordingly, it held that it is for the national authorities or courts to determine whether, when viewed objectively, a contested provision promotes the protection of posted workers and whether it confers a genuine benefit on the workers concerned which significantly augments their social protection.
По този начин Съдът е изяснил, че привидно благоприятни условия за работа като минималните възнаграждения невинаги са в полза на командирования работник.
Thus the Court made it clear that national provisions governing terms and conditions of employment such as those relating to a minimum wage which are seemingly of a beneficial nature may not always work to the advantage of posted workers.
По мое мнение същото би трябвало да важи и за колективните трудови договори.
In my view, the same principle must apply with regard to collective agreements.
Вж. в този смисъл точка 237 от заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Laval un Partneri (посочено в бележка под линия 16), който препраща към Решение по дело Portugaia Construções.
To the same effect see also Advocate General Mengozzi in point 237 of his Opinion in Laval un Partneri, cited in footnote 10, who makes reference to Portugaia Construções.
37 — Без да правят точна правна оценка въз основа на Директива 96/71, Däubler, W., „Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht“, посочено в бележка под линия 10, стр.
37 — Without engaging in a precise legal analysis in the light of Directive 96/71, Däubler, W., ’Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht’, cited in footnote 10, p. 615, and Borgmann, B., ’Entsendung drittstaatsangehöriger Arbeitnehmer durch EU-Unternehmen nach Deutschland’, Zeitschrift für Ausländerrecht und Ausländerpolitik, 1993, p.
Borgmann дори смята, че императивното разпростиране на приложното поле на колективни трудови договори, които нямат общозадължително вътрешно действие, върху чуждестранни трудови договори представлява открита дискриминация на чуждестранните предприятия.
The latter author considers that the mandatory extension to foreign contracts of employment of the terms of collective labour agreements which as a matter of domestic law have not been declared universally applicable even constitutes an act of overt discrimination against foreign undertakings.
По второто правно основание ство за засегнатите работници, което осезаемо допринася за тяхната социална закрила.
The second complaint ity of carrying out a detailed examination is denied to the Court in the light of the general reference to ’collective labour agreements’.
В официалното си уведомително писмо Комисията първо обръща внимание на люксембургското правителство, че член 3, параграф 1, буква а) от Директива 96/71 задължава държавитечленки да гарантират спазването на максималната продължителност на работата и минималната продължителност на почивка от предприятия, установени в друга държава-членка.
In its letter of formal notice the Commission first drew the attention of the Luxembourg Government to the fact that Article 3(1)(a) of Directive 96/71 obliges Member States to ensure that undertakings established in another Member State observe national requirements on maximum work periods and minimum rest periods.
Тя посочва, че член 1, параграф 1, точка 3 от Закона от 20 декември 2002 г. ограничава защитата на минималната продължителност на почивка до седмичната почивка.
It pointed out that point (3) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 limits the protection concerning minimum rest periods to the weekly rest period.
Понятието „минимална продължителност на почивка“ обаче обхващало не само седмичната почивка, но и други почивки, като например дневната почивка или почивката през работно време, предвидени в членове 3 и 4 от Директива 2003/88/ЕО 41.
However, the term ’minimum rest periods’ includes not only the weekly rest period but also other rest periods such as, for example, the daily rest period or rest breaks as are provided for in Articles 3 and 4 of Directive 2003/88/EC. 41
Още в отговора си от 30 август 2004 г. люксембургското правителство признава непълното транспониране на Директива 96/71 42.
In its letter of reply of 30 August 2004 the Luxembourg Government admit-