natgillin/translations-raw huggingface dataset:
С това решение Съдът отменя определение на Първоинстанционния съд, с което подадената от жалбоподателя жалба за отмяна на решението на Съвета се отхвърля като недопустим поради просрочване, тъй като Първоинстанционният съд неправилно е разтълкувал понятието извинима грешка, възприемайки ограничената концепция за него.
In Pitsiorlas, the Court of Justice annulled an order of the Court of First Instance declaring inadmissible, because it was out of time, the action for annulment brought by the applicant against the Council decision on the ground that the Court of First Instance had misinterpreted the concept of excusable error by favouring a restrictive interpretation of that concept .
Съдът е посочил, че цялостното познаване на окончателния характер на решение, както и на срока за предявяване на жалбата, приложим по силата на член 230 ЕО, не изключва само по себе си правният
The Court of Justice stated that, according to settled case-law, full knowledge of the finality of a decision and of the time-limit for bringing an action under Article 230 EC does not, in itself, prevent an individual
Съдът отбелязва, че във връзка с представената от Съвета информация жалбоподателят не е имал никакво основание да оспорва „решение, с което се отказва достъпът до документ, чието съществуване всъщност дори е отречено“, и че едва на 13 ноември 1999 г., т.е близо четири седмици след изтичането на срока за обжалване на решението на Съвета, жалбоподателят е известен от ЕЦБ за факта, че Споразумението Базел—Ниборг включа доклади и протоколи с автор Комитета на управителите и Паричния комитет (Решение по дело Pitsiorlas, точка 38 по-горе, точка 34).
The Court of Justice pointed out that, in the light of the information provided by the Council, the applicant had no reason to challenge a ‘decision preventing him from having access to a document the very existence of which was essentially denied’ and that it was only on 13 November 1999, almost four weeks after the expiry of the time-limit for bringing an action against the Council decision, that the ECB informed the applicant that the Basle/Nyborg Agreement consists of reports and minutes prepared both by the Committee of Governors and the Monetary Committee (Pitsiorlas, cited in paragraph 38 above, paragraph 34).
След като жалбоподателят подава жалбата си срещу решението на Съвета от 20 януари 2000 г., т.е. в разумен срок, след като се е запознал с информацията, предоставена му от ЕЦБ, Съдът прави извода, че предявяването на въпросната жалба след срока има извинителен характер (Решение по дело Pitsiorlas, точка 38 по-горе, точка 35).
Since the applicant brought his action against the Council decision on 20 January 2000, that is to say, within a reasonable time after he was apprised of that information provided by the ECB, the Court found that the delay in bringing the action must be regarded as excusable (Pitsiorlas, cited in paragraph 38 above, paragraph 35).
От Решение по дело Pitsiorlas, точка 38 по-горе, не може да се заключи, че Съветът умишлено е укрил съществуването на доклада на Паричния комитет и че следователно принципите на добра администрация и на защитата на оправданите правни очаквания са нарушени от тази институция.
It cannot be inferred from the terms of Pitsiorlas, cited in paragraph 38 above, that the Court recognised that the Council had intentionally concealed the existence of the report of the Monetary Committee and that, consequently, the principles of sound administration and the protection of legitimate expectations had been infringed by that institution .
Несъмнено Съдът е преценил, че решението на Съвета от 30 юли 1999 г. е от естество да въведе жалбоподателя в заблуда, защото в него не е споменат
Admittedly, the Court held that the Council decision of 30 July 1999 sought to mislead the applicant, because it did not mention a document included in the Basle/
PITSIORLAS/СЪВЕТ И ЕЦБ документ, включен в Споразумението Базел—Ниборг, чието съществуване е разкрито впоследствие в писмо на ЕЦБ от 8 ноември 1999 г., и по този начин е създал в съзнанието на жалбоподателя разбираемо объркване, което обяснява защо последният не е оспорил въпросното решение в предписания срок.
Nyborg Agreement whose existence was later revealed in the ECB’s letter of 8 November 1999, and thus gave rise to a pardonable confusion in the mind of the applicant justifying his failure to challenge that decision within the time-limit prescribed.
Късното предявяване на жалбата срещу решението на Съвета е причинено от предоставянето на информация, която a posteriori се оказва частично неточна, но Съдът не е изтъкнал в тази връзка предполагаемата недобросъвестност на Съвета, въпреки че жалбоподателят обосновава обжалването, като изтъква тайно наговаряне между Съвета и ЕЦБ.
Thus, although it was found that the delay in bringing the action against the Council decision had been brought about by the provision of information which later turned out to be partially inaccurate, the Court did not confirm, in that regard, that the Council had, as supposed, acted in bad faith, even though the applicant had argued in support of his appeal that the Council and the ECB had acted in collusion.
Фактът, че отговорът на Съвета е квалифициран като заблуждаващ, не означава задължително, че с него умишлено е целено да се въведе жалбоподателят в заблуда.
The fact that the Council’s reply was described as misleading does not necessarily mean that it purposely intended to mislead the applicant .
Съдът е извлякъл всички последици в рамките на жалбата, с която е сезиран, като заключава, че предявяването на жалбата след срока има извинителен характер, без по никакъв начин да засегне същността на спора, по отношение на който не е компетентен (Решение по дело Pitsiorlas, точка 38 по-горе, точка 32).
From this, the Court drew all the inferences material to the appeal before it, in finding that the delay in bringing the action had to be regarded as excusable, without in any way addressing the basis of the dispute, on which it was not in a position to give judgment (Pitsiorlas, cited in paragraph 38 above, paragraph 32).
Фактът, че понятието за извинима грешка води началото си пряко от съображение за спазване на принципа на правна сигурност и на принципа за оправданите правни очаквания, не означава, че в Решение по дело Pitsiorlas Съдът е признал въпросните принципи за нарушени от Съвета при приемането на решението му.
The fact that the concept of excusable error arises directly out of concern for respect of the principles of legal certainty and the protection of legitimate expectations does not mean that the Court found, in Pitsiorlas, that those principles were infringed by the Council when adopting its decision.
Отвъд тълкуването на Решение по дело Pitsiorlas, точка 38 по-горе, фактите, въз основа на които почива преценката на Първоинстанционния съд, потвърждават извода за липса на въвеждане в заблуждение от страна на Съвета.
Quite apart from the interpretation of the wording in Pitsiorlas, cited in paragraph 38 above, the reality of the facts before the Court of First Instance is that they support the conclusion that the Council did not engage in misleading conduct.
От представените от ЕЦБ документи следва, че тя фактически притежава доклада на Паричния комитет, съхраняван в архивите на Комитета на управителите.
It is apparent from the ECB’s pleadings that it is indeed the ECB which is physically in possession of the report of the Monetary Committee, held in the archives of the Committee of Governors.
След като не притежава разглеждания документ, разбираемо и допустимо е, че Съветът може да не е знаел за съществуването му.
Since the Council did not have the document at issue in its possession, it is conceivable and understandable that it could have overlooked its existence .
От това следва, че жалбоподателят не е представил доказателство за въвеждане в заблуждение от страна на Съвета, състоящо се в укриване в решението му на съществуването на доклада или на други документи с автор Паричния комитет, и следователно мълчанието на Съвета относно посочените документи трябва да се тълкува като израз на незнанието му за тяхното съществуване и на изискуемото убеждение на Съвета при приемане на въпросното решение, че не съществува никакъв документ, който да отговаря на заявлението за достъп, освен доклада на Комитета на управителите.
It follows that the applicant has not furnished evidence that the Council engaged in misleading conduct consisting in the concealment, in its decision, of its knowledge of the report and other documents of the Monetary Committee; also, that the Council’s silence in respect of that committee’s documents must, therefore, be interpreted as reflecting ignorance of their existence and thus the Council’s genuine belief, at the time of adopting that decision, that there was no document, other than the report of the Committee of Governors, corresponding to the request for access .
При тези обстоятелства оплакването, което се основава на нарушение на принципите на добра администрация, на защита на оправданите правни очаквания, на задължението за мотивиране и на правото на достъп до документите, утвърдени с Решение 93/731, последвано от твърдение за въвеждане в заблуждение от страна на Съвета, трябва да се отхвърли.
Accordingly, the plea alleging infringement — as a result of allegedly misleading conduct on the part of the Council — of the principles of sound administration and the protection of legitimate interests, of the duty to give reasons and of the right laid down in Decision 93/731 of access to documents must be rejected.
Отхвърлянето на това оплакване не изчерпва въпреки това проблемите, повдигнати с трите правни основания за отмяна, изведени от нарушаването на споменатите принципи, на задължението и на решението.
However, the rejection of that plea does not resolve all of the problems raised by the three pleas in law on the basis of which annulment is sought, alleging infringement of the principles, the duty and the decision referred to above.
По нарушаването на правото на достъп до документи, утвърдени с Решение 93/731
Infringement of the right laid down in Decision 93/731 of access to documents
Съветът и Комисията одобряват Кодекс на поведение, който цели да се определят принципите за достъп до държаните от тях документи.
It should be pointed out that the Council and the Commission approved, on 6 December 1993, a code of conduct seeking to lay down the principles governing access to the documents held by them.
Кодексът за поведение съдържа по-специално следния принцип:
The code of conduct states, in particular, the following principle:
„Обществеността има възможно най-широк достъп до документите, държани от Комисията и Съвета“. [неофициален превод]
‘The public will have the widest possible access to documents held by the Commission and the Council.’
Освен това той гласи:
It also states:
„Както Комисията, така и Съветът приемат необходимите мерки за прилагане на настоящите принципи преди 1 януари 1994 г.“ [неофициален превод]
‘The Commission and the Council will severally take steps to implement these principles before 1 January 1994.’
За да осигури спазването на това задължение, на 20 декември 1993 г. Съветът приема Решение 93/731.
In order to put that commitment into effect, the Council adopted Decision 93/731 on 20 December 1993.
Член 1 от Решение 93/731 предвижда, както следва:
Article 1 of Decision 93/731 provides as follows:
Обществеността има достъп до документите на Съвета при условията, предвидени в настоящото решение.
The public shall have access to Council documents under the conditions laid down in this Decision.
Под документ на Съвета се разбира всяко писмено изявление, съдържащо действително данни, държани от тази институция, независимо от носителя, върху който то е материализирано, като се вземат предвид изключенията по член 2, параграф 2“. [неофициален превод]
“Council document” means any written text, whatever its medium, containing existing data and held by the Council, subject to Article 2(2).’
Член 2, параграф 2 от Решение 93/731 предвижда:
Article 2(2) of Decision 93/731 provides:
„Когато заявеният документ е с автор физическо или юридическо лице, или държавачленка, или друга институция, или който и да е друг национален или международен орган, заявлението не трябва да се отправи до Съвета, а направо до автора на документа“. [неофициален превод]
‘Where the requested document was written by a natural or legal person, a Member State, another Community institution or body, or any other national or international body, the application must not be sent to the Council, but direct to the author.’
II-3269, точка 58 и Решение на Първоинстанционен съд по дело British American Tobacco (Investments)/Комисия, точка 109 по-горе, точка 35), но и да се държат от институцията.
It is apparent from the wording of Article 1 of Decision 93/731 that the Council may accede to a request for access only if the documents envisaged in that request exist (Case T-123/99 JT’s Corporation v Commission [2000] ECR II-3269, paragraph 58, and British American Tobacco (Investments) v Commission, cited in paragraph 109 above, paragraph 35), and only if they are held by the Council .
Що се отнася, на първо място, до документите с автор Паричния комитет, чието съществуване е подминато с мълчание в решението на Съвета от 30 юли 1999 г., то тяхното материализиране е известно след писмото на ЕЦБ от 8 ноември 1999 г. и не е предмет на спор между страните.
As regards, first, the documents of the Monetary Committee, the existence of which was not mentioned in the Council decision of 30 July 1999, their material existence became apparent as of the ECB’s letter of 8 November 1999 and is not the subject of any discussion between the parties.
За сметка на това въпросът за държането им, който е предмет на спор между страните, трябва да се разреши, за да се отговори на правното основание, изведено от твърдяното нарушение на правото на жалбоподателя на достъп, предвидено с Решение 93/731.
The issue of who is in possession of the documents is, however, disputed by the parties and must be resolved in order to deal with the plea alleging infringement of the applicant’s right of access laid down in Decision 93/731.
Всъщност заключението за липса на въвеждане в заблуждение от страна на Съвета не е от естество да изчерпи проблемите, свързани със споменатото оплакване.
The conclusion that there was no misleading conduct on the part of the Council is not such as to resolve the problems relating to that plea.
Фактът, че мълчанието на Съвета относно документите с автор Паричния комитет трябва да се тълкува като израз на незнанието за тяхното съществуване, не означава задължително, че те не са се намирали в негово владение.
The fact that the Council’s silence in respect of the documents of the Monetary Committee must be interpreted as reflecting its ignorance of their existence does not necessarily mean that it did not hold those documents.
На теория е разбираемо непълните проверки, извършени от службите на Съвета, да доведат последния да откровения, но неправилен извод за несъществуването на документи, които при все това се съхраняват в архивите му. Такова положение би могло да породи нарушение на Решение 93/731.
It is conceivable that a less than thorough search by the Council services may have led to the Council to conclude, sincerely but wrongly, that the documents did not exist even though they were held in its archives .
Както вече беше уточнено, Съветът твърди, че разглежданите документи с автор Паричния комитет или Комитета на управителите дори не са в негово държане.
As has already been stated, the Council maintains that it is not even in possession of the relevant documents of the Monetary Committee or the Committee of Governors.
Това твърдение се потвърждава от декларациите на ЕЦБ, според които посочените в заявлението за достъп документи, включително докладът на Паричния комитет, се съхраняват в архивите на Комитета на управителите, чийто режим се урежда с член 23.3. от Процедурния правилник на ЕЦБ.
That assertion is supported by the ECB’s statements that the documents covered by the request for access, including the report of the Monetary Committee, are held in the archives of the Committee of Governors, governed by Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure.
В отговор на тези декларации жалбоподателят посочва, че „една от двете институции, Съветът или ЕЦБ, дори двете заедно, продължават да укриват истината“.
In response to those statements, the applicant states that ‘one of the two institutions, the Council or the ECB, or even both of them, continues to conceal the truth’.
Той отбелязва, че Съветът твърди, че е приложил правилото на авторство, но „че избягва да […] посочи кой понастоящем държи доклада на Паричния комитет“, и заявява, че като декларира, че всички документи с автор този комитет следва да се считат за документи на Съвета, доколкото въпросният комитет в действителност е подготвял работата на институцията, Съветът „признава, че държи доклада на Паричния комитет“.
The applicant points out that the Council asserts that it applied the authorship rule but ‘that [the Council] avoided … stating who currently holds the report of the Monetary Committee’. The applicant adds that, in declaring that all the documents of that committee are to be regarded as Council documents insofar as that committee effectively prepared that institution’s work, the Council ‘recognises that it holds the report of the Monetary Committee’.
Освен това жалбоподателят дава да се разбере, че е възможно през лятото на 1999 г. двамата ответници „да са договорили и да са решили по общо съгласие да прехвърлят на ЕЦБ въпросния доклад и други документи, свързани с ЕПС, дори всички документи на Паричния комитет, за да бъдат те защитени с 30-годишния срок по член 23.3. от Процедурния правилник на ЕЦБ“, и смята, че е необходимо да се знае как докладът на Паричния комитет е бил „поверен“ на ЕЦБ.
Moreover, the applicant suggests that the two defendants may, during the summer of 1999, have ‘negotiated and decided a common agreement to transfer to the ECB the report in question and other documents concerning the EMS, or all the documents of the Monetary Committee, in order to protect them by the time-limit of 30 years established in Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure’, and considers that it is necessary to find out how the report of the Monetary Committee was ‘entrusted’ to the ECB .
За да се разреши настоящата трудност при доказването на държането или липсата на държане на посочените в заявлението за достъп документи, следва да се приложи по аналогия съответната съдебната практика спрямо оспорването на самото съществуване на заявените документи.
In order to resolve the present difficulty regarding proof of possession — or not — of the documents covered by the request for access, it is necessary to apply, by analogy, the caselaw on arguments challenging the very existence of the documents applied for .
От съдебната практика следва, че в съответствие с презумпцията за законосъобразност, с която се ползват актовете на Общността, несъществуването на документ, достъпът до който е заявен, се презюмира, когато е направено твърдение
In that regard, it is apparent from the caselaw that, in accordance with the presumption of legality attaching to Community acts, where the institution concerned asserts that a particular document to which access has been sought
Въпреки това става въпрос за оборима презумпция, която жалбоподателят може да оспори с всички средства въз основа на относими и непротиворечиви улики (Решение по дело JT’s Corporation/Комисия, точка 131 по-горе, точка 58 и Решение по дело British American Tobacco (Investments)/Комисия, точка 109 по-горе, точка 35).
That, however, is a simple presumption that the applicant may rebut in any way by relevant and consistent evidence (JT’s Corporation v Commission, cited in paragraph 131 above, paragraph 58, and British American Tobacco (Investments) v Commission, cited in paragraph 109 above, paragraph 35).
Решението на Съвета нe съдържа изрично твърдение за това, че той не държи документи с автор Паричния комитет, което се обяснява с особеността на конкретния случай, а именно че Съветът е идентифицирал единединствен документ, който съответства на заявлението за достъп, и следователно мотивира отговора си във връзка с този документ.
The Council decision does not contain an express assertion that the Council was not in possession of documents of the Monetary Committee, the explanation for which lies in the particular nature of the present case and, specifically, in the fact that the Council identified only one document as corresponding to the request for access and thus reasoned its reply in respect of that document.
Следва да се заключи, че решението на Съвета съдържа косвено твърдението, според което не съществува друг документ, който да отговаря на заявлението за достъп, и предоставя следователно обективното, имплицитно, но необходимо съобщение за това, че не съхранява такъв документ.
The fact none the less remains that the Council decision is tacitly predicated on the assertion that there was no other document corresponding to the request for access and thus conveys — by implication, but unavoidably — the objective information that the Council was not in possession of such a document.
В конкретния случай е необходимо обаче да се установи, че жалбоподателят не е изтъкнал в представените документи относими и непротиворечиви улики, които са от естество да установят че документи с автор Паричния комитет са във владение на Съвета.
In the present case, it must be found that the applicant has not provided, in his written pleadings, relevant and consistent evidence capable of establishing that the Council was in possession of documents of the Monetary Committee.
В тази връзка следва да се подчертае, че:
It should be pointed out in that regard that:
— единствено категоричното твърдение за укриване на истината от Съвета очевидно е лишено от всякаква доказателствена сила,
— the bald assertion that the Council concealed the truth clearly has no probative value;
— доводът, според който Съветът твърди, че е приложил правилото за авторство, но „избягва да […] уточни кой държи понастоящем доклада на Паричния комитет“, е неуместен, след като се припомня освен това, че Съветът изтъква, че е приложил правилото за авторство във връзка с доклада на Комитета на управителите,
— the allegation that the Council states that it applied the authorship rule but ‘that [the Council] avoided … stating who currently holds the report of the Monetary Committee’ is irrelevant, given that, in addition, the Council claims to have applied the authorship rule in respect of the report of the Committee of Governors;
— направеният от жалбоподателя извод, а именно че признанието на Съвета за придобитото от него владение върху доклада на Паричния комитет, според което всички документи с автор този комитет следва да се считат за документи на Съвета, доколкото въпросният комитет в действителност е подготвял работата на институцията, остава необясним и неподлежащ на обяснение.
— the inference drawn by the applicant, to the effect that the Council acknowledged that it was in possession of the report of the Monetary Committee (because the Council stated that all the documents of that committee are to be regarded as Council documents since that committee effectively prepared the Council’s work), remains unexplained and inexplicable.
Що се отнася до питането на жалбоподателя относно условията, при които докладът на Паричния комитет се е озовал във владение на ЕЦБ, последната уточнява, че въпросният доклад е фигурирал по случайност в документите на Комитета на управителите, които са прехвърлени от Базел във Франкфурт по повод преместването на ЕПИ през октомври 1994 г.
As regards the applicant’s questioning of how the ECB found itself in possession of the report of the Monetary Committee, the ECB states that the report was included, by chance, among the documents of the Committee of Governors which were sent from Basle to Frankfurt when the EMI moved in October 1994.