natgillin/translations-raw huggingface dataset:
С тази разпоредба на държавитечленки се вменява ясно задължение за изготвяне на планове за действие както в случай на опасност от превишаване на пределно допустимите стойности, така и в случай на опасност от превишаване на алармените прагове.
That provision places the Member States under a clear obligation to draw up action plans both where there is a risk of the limit values being exceeded and where there is a risk of the alert thresholds being exceeded.
Това тълкуване, което следва от самия прочит на член 7, параграф 3 от Директива 96/62, се потвърждава всъщност в дванадесето съображение от същата.
That interpretation, which follows from a straightforward reading of Article 7(3) of Directive 96/62, is, moreover, confirmed in the 12th recital in the preamble to the directive.
Казаното по повод на пределно допустимите стойности важи а fortiori по отношение на алармените прагове, за които впрочем член 2 от същата тази директива, в който се определят различните използвани в нея изрази, предвижда, че държавитечленки „следва незабавно да предприемат стъпките, предвидени в настоящата директива.“
What is laid down in relation to the limit values applies all the more with regard to the alert thresholds, in respect of which, moreover, Article 2 — which defines the various terms used in the dir -ective — provides that ‘immediate steps shall be taken by the Member States as laid down in this Directive’.
Впрочем по силата на постоянната практика на Съда частноправните субекти могат да се позовават спрямо публичните власти на безусловните и достатъчно точни разпоредби на дадена директива (вж. в този смисъл Решение от 5 април 1979 г. по дело Ratti, 148/78, Recueil, стp. 1629, точка 20).
In addition, the Court has consistently held that individuals are entitled, as against public bodies, to rely on the provisions of a directive which are unconditional and sufficiently precise (see, to that effect, Case 148/78 Ratti [1979] ECR 1629, paragraph 20).
JANECEK национални органи и юрисдикции трябва да тълкуват, доколкото е възможно, разпоредбите на вътрешното право в смисъл, съвместим с разпоредбите на тази директива (вж. в този смисъл Решение от 13 ноември 1990 г. по дело Marleasing, C-106/89, Recueil, стp. I-4135, точка 8).
JANECEK law, as far as possible, in a way that is compatible with the purpose of that dir -ective (see, to that effect, Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8).
Когато такова тълкуване не може да бъде направено, тези органи не трябва да се съобразяват с нормите на националното право, несъвместими с посочената директива.
Where such an interpretation is not possible, they must disapply the rules of national law which are incompatible with the directive concerned.
Както многократно напомня Съдът, би било несъвместимо със задължителния характер, който се признава на директивата с член 249 ЕО, да се изключи по принцип възможността за заинтересованите лица да се позовават на задължението, което тя налага.
As the Court of Justice has noted on numerous occasions, it is incompatible with the binding effect which Article 249 EC ascribes to a directive to exclude, in principle, the possibility of the obligation imposed by that directive being relied on by persons concerned.
Това съображение важи особено за директива, чиято цел е да се овладее, както и да се намали замърсяването на атмосферата и която цели при това положение опазване на общественото здраве.
That consideration applies particularly in respect of a directive which is intended to control and reduce atmospheric pollution and which is designed, therefore, to protect public health.
Решение от 30 май 1991 г. по дело Комисия/Германия, С-361/88 и Решение от 30 май 1991 г. по дело Комисия/Германия, C-59/89, посочени по-горе, както и Решение от 17 октомври 1991 г., по дело Комисия/Германия).
Thus, the Court has held that, whenever the failure to observe the measures required by the directives which relate to air quality and drinking water, and which are designed to protect public health, could endanger human health, the persons concerned must be in a position to rely on the mandatory rules included in those directives (see Case C-361/88 Commission v Germany; Case C-59/89 Commission v Germany; and Case C-58/89 Commission v Germany).
От изложеното по-горе следва, че физическите или юридическите лица, пряко засегнати от опасността от превишаване на пределно допустими стойности или на алармени прагове, при положение че съществува такава опасност, трябва да могат да постигнат изготвянето на план за действие от компетентните органи, като при необходимост сезират компетентните юрисдикции.
It follows from the foregoing that the natural or legal persons directly concerned by a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded must be in a position to require the competent authorities to draw up an action plan where such a risk exists, if necessary by bringing an action before the competent courts.
Обстоятелството, че тези лица разполагат с други възможности за действие, а именно с правото да изискват от компетентните органи да предвидят конкретни мерки за намаляване на замърсяването на околната среда, както според препращащата юрисдикция предвижда германското право, е без значение в това отношение.
The fact that those persons may have other courses of action available to them — in particular, the power to require that the competent authorities lay down specific measures to reduce pollution, which, as indicated by the referring court, is provided for under German law — is irrelevant in that regard.
Всъщност от една страна, Директива 96/82 не съдържа никакви ограничения относно мерките, които могат да бъдат взети по силата на други разпоредби на вътрешното право, а от друга страна, въвежда напълно специфични средства за планиране с оглед, както се посочва в дванадесето съображение от нея, на опазването на околната среда „като цяло“ и като се държи сметка за всички обстоятелства, които трябва да бъдат взети предвид, като например изискванията за функционирането на промишлените или транспортните съоръжения.
Directive 96/62 does not place any restrictions on the measures which may be adopted pursuant to other provisions of national law; moreover, it contains wording that is quite specific with regard to planning for the purposes, as stated in the 12th recital in the preamble to the directive, of protecting the environment ‘as a whole’, taking account of all the factors to be considered, such as, in particular, the requirements for the operation of industrial installations or travel.
При това положение на първия въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 3 от Директива 96/62 трябва да се тълкува в смисъл, че в случай на опасност от превишаване на пределно допустими стойности или на алармени прагове пряко засегнатите частноправни субекти трябва да могат да изискват изготвянето на план за действие от компетентните национални органи, дори ако по силата на вътрешното право разполагат с други възможности за действие, с цел да накарат тези органи да предприемат мерки за борба със замърсяването на атмосферата.
The answer to the first question must therefore be that Article 7(3) of Directive 96/62 must be interpreted as meaning that, where there is a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded, persons directly concerned must be in a position to require the competent national authorities to draw up an action plan, even though, under national law, those persons may have other courses of action available to them for requiring those authorities to take measures to combat atmospheric pollution.
По съдържанието на плана за действие
The content of action plans
С втория и третия си въпрос Bundesverwaltungsgericht пита дали компетентните национални органи имат задължението да въведат мерки, които в краткосрочен план биха позволили да се достигне пределно допустимата стойност, или могат да се ограничат до взимане на такива, които биха позволили да се намали превишаването и да се ограничи неговата продължителност и които при това положение са от естество да създадат възможност за постепенно подобряване на положението.
By its second and third questions, the Bundesverwaltungsgericht is asking whether the competent national authorities are obliged to lay down measures which, in the short term, would ensure that the limit value is attained, or whether they can confine themselves to taking measures to ensure a reduction in instances of the limit value being exceeded or limits on their duration and which are, consequently, liable to make it possible for the situation to be improved gradually.
Съгласно член 7, параграф 3 от Директива 96/62, плановете за действие трябва да указват мерките, „които трябва да бъдат предприети в краткосрочен план в случаите, когато съществува опасност от превишаване на пределно допустимите стойности и/или алармените прагове, с оглед намаляването на посочената опасност и ограничаване продължителността на подобни явления“.
According to Article 7(3) of Directive 96/62, action plans must include the measures ‘to be taken in the short term where there is a risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded, in order to reduce that risk and to limit the duration of such an occurrence’.
От самите тези изрази следва, че държавитечленки нямат задължението да вземат такива мерки, които да не допуснат настъпването на никакво превишаване на пределно допустими стойности.
It follows from that very wording that the Member States are not obliged to take measures to ensure that those limit values and/or alert thresholds are never exceeded.
Напротив, от структурата на посочената директива, с която се цели общо намаляване на замърсяването на околната среда, се установява, че държавитечленки трябва да вземат мерки, годни да сведат до минимум опасността от превишаване на пределно допустимите стойности и неговата продължителност, с оглед на всички обстоятелства към момента и на засегнатите интереси.
On the contrary, it is apparent from the broad logic of the directive — which seeks an integrated reduction of pollution — that it is for the Member States to take measures capable of reducing to a minimum the risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded and the duration of such an occurrence, taking into account all the material circumstances and opposing interests.
От тази гледна точка следва да се отбележи, че ако държавитечленки разполагат с право на преценка, то с оглед на неговото упражняване член 7, параграф 3 от Директива 96/62 съдържа предели, които могат да бъдат изтъкнати пред националните юрисдикции (вж. в този смисъл Решение от 24 октомври 1996 г. по дело Kraaijeveld и др., C-72/95, Recueil, стp.
It must be noted in this regard that, while the Member States thus have a discretion, Article 7(3) of Directive 96/62 includes limits on the exercise of that discretion which may be relied upon before the national courts (see, to that effect, Case C-72/95 Kraaijeveld and Others [1996] ECR I-5403, paragraph 59), relating to the adequacy of the measures which must be included in the action plan with the aim of reducing the risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded and the duration of such an occurrence, taking into account the balance which must be maintained between that objective and the various opposing public and private interests.
При това положение на втория и на третия въпрос следва да се отговори, че под контрола на националния съд държавитечленки имат само задължението в рамките на план за действие в краткосрочна перспектива да вземат мерките, които са годни да сведат до минимум опасността от превишаване на пределно допустимите стойности или на алармените прагове и постепенно да ги върнат към нива, разположени под тези стойности или под тези прагове, с оглед на фактическите обстоятелства и на съвкупността от засегнатите интереси.
Therefore, the answer to the second and third questions must be that the Member States are obliged, subject to judicial review by the national courts, only to take such measures — in the context of an action plan and in the short term — as are capable of reducing to a minimum the risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded and of ensuring a gradual return to a level below those values or thresholds, taking into account the factual circumstances and all opposing interests.
(Преюдициално запитване, отправено от High Court (Ирландия)
(Reference for a preliminary ruling from the High Court (Ireland))
„Директива 2004/38/ЕО — Право на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавачленка — Членове на семейството, граждани на трета страна — Граждани на трета страна, влезли в приемащата държавачленка, преди да станат съпрузи на гражданин на Общността“
(Directive 2004/38/EC — Right of Union citizens and their family members to move and reside freely in the territory of a Member State — Family members who are nationals of nonmember countries — Nationals of nonmember countries who entered the host Member State before becoming spouses of Union citizens)
Гражданство на Европейския съюз — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавитечленки — Директива 2004/38 — Право на влизане и на пребиваване на гражданите на трети страни, членове на семействата на общностни граждани
Citizenship of the European Union — Right of free movement and residence in the territory of the Member States — Directive 2004/38 — Right of entry and residence of nationals of nonmember countries who are family members of Community nationals
(Директива 2004/38 на Европейския парламент и на Съвета)
(European Parliament and Council Directive 2004/38)
Свободно движение на хора — Работници — Право на пребиваване на членовете на семейството — Право на пребиваване на съпруга, гражданин на трета страна
Freedom of movement for persons — Workers — Right of residence of family members — Right of residence of a spouse who is a national of a nonmember country
(член 10 от Регламент № 1612/68 на Съвета)
(Council Regulation No 1612/68, Art. 10)
Гражданство на Европейския съюз — Свободно движение на хора — Работници — Свобода на установяване — Свободно предоставяне на услуги — Компетентност на Общността да приема необходимите мерки с цел да гарантира свободното движение на гражданите на Съюза
Citizenship of the European Union — Freedom of movement for persons — Workers — Freedom of establishment — Freedom to provide services — Competence of the Community to adopt the necessary measures to ensure freedom of movement of Union citizens
(член 3, параграф 1, буква в) ЕО, член 18, параграф 2 ЕО, членове 40 ЕО, 44 ЕО и 52 ЕО; Директива 2004/38 на Европейския парламент и на Съвета)
(Arts 3(1)(c) EC, 18(2) EC, 40 EC, 44 EC and 52 EC; European Parliament and Council Directive 2004/38)
Гражданство на Европейския съюз — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавитечленки — Директива 2004/38 — Бенефициери
Citizenship of the European Union — Right of free movement and residence in the territory of the Member States — Directive 2004/38 — Beneficiaries
(член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 на Европейския парламент и на Съвета)
(European Parliament and Council Directive 2004/38, Art. 3(1))
Всъщност съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 тя се прилага за всички граждани на Съюза, които се движат или пребивават в държавачленка, различна от тази, на която са граждани, и за членовете на техните семейства, така както са определени в член 2, точка 2 от тази директива, които ги придружават или се присъединяват към тях в тази държавачленка.
the directive applies to all Union citizens who move to or reside in a Member State other than that of which they are a national, and to their family members as defined in point 2 of Article 2 of the directive who accompany them or join them in that Member State.
Впрочем определението за членове на семейство, дадено в член 2, точка 2 от Директива 2004/38, не прави разграничение според това дали те вече са пребивавали законно или не в друга държавачленка.
The definition of family members in point 2 of Article 2 of Directive 2004/38 does not distinguish according to whether or not they have already resided lawfully in another Member State.
Директива 2004/38 относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавитечленки за изменение на Регламент № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 и 93/96 не допуска правна уредба на държавачленка, която изисква от гражданина на трета страна, съпруг на гражданин на Съюза, пребиваващ в тази държавачленка, на която не е гражданин, да е пребивавал законно в друга държавачленка преди пристигането си в приемащата държавачленка, за да се ползва от разпоредбите на тази директива.
Directive 2004/38 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation No 1612/68 and repealing Directives 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 and 93/96 precludes legislation of a Member State which requires a national of a nonmember country who is the spouse of a Union citizen residing in that Member State but not possessing its nationality to have previously been lawfully resident in another Member State before arriving in the host Member State, in order to benefit from the provisions of that directive.
Нито една разпоредба на Директива 2004/38 не обвързва своето прилагане по отношение на членовете на семейството на гражданин на Съюза с условието те да са пребивавали предварително в държавачленка.
As regards family members of a Union citizen, no provision of Direct- ive 2004/38 makes the application of the directive conditional on their having previously resided in a Member State. As Article 3(1) of Directive 2004/38 states,
Освен това член 5, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 2 от същата директива предоставят ползването на правото на влизане, на пребиваване до три месеца и на пребиваване за повече от три месеца в приемащата държавачленка на граждани на трети страни, членове на семейството на гражданин
Moreover, Articles 5, 6(2) and 7(2) of Directive 2004/38 confer the rights of entry, of residence for up to three months, and of residence for more than three months in the host Member State on nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen whom they accompany or join in that Member State, without any
предвижда възможността за приемащата държавачленка да изисква документи, доказващи евентуално предварително законно пребиваване в друга държавачленка.
does not provide for the possibility of the host Member State asking for documents to demonstrate any prior lawful residence in another Member State.
(вж. точки 49—53, 70 и 80; точка 1 от диспозитива)
(see paras 49-53, 70, 80, operative part 1)
Обратно на постановеното от Съда в неговото Решение от 23 септември 2003 г. по дело Akrich (C-109/01, Recueil, стр. I-9607), за да се ползва от правата, предвидени в член 10 от Регламент № 1612/68 относно свободното движение на работници в Общността, не би могло да се изисква от гражданина на трета страна, който е съпруг на гражданин на Съюза, да пребивава законно в държаватачленка, когато се премества в друга държавачленка, в която гражданинът на Съюза мигрира или е мигрирал.
Contrary to what the Court held in Case C-109/01 Akrich [2003] ECR I-9607, it cannot be required that, in order to benefit from the rights provided for in Article 10 of Regulation No 1612/68 on freedom of movement for workers within the Community, the national of a nonmember country who is the spouse of a Union citizen must be lawfully resident in a Member State when he moves to another Member State to which the citizen of the Union is migrating or has migrated.
Всъщност ползването от подобни права не би могло да зависи от предварително законно пребиваване на подобен съпруг в друга държавачленка.
In particular, the first subparagraph of Article 5(2) of Directive 2004/38 provides that nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen are required to have an entry visa, unless they are in possession of the valid residence card referred to in Article 10 of that directive.
По-конкретно член 5, параграф 2, първа алинея от Директива 2004/38 гласи, че от гражданите на трети страни, членове на семейството на гражданин на Съюза, се изисква да притежават входна виза, освен ако не притежават валидната карта за пребиваване, посочена в член 10 от същата директива.
In that, as follows from Articles 9(1) and 10(1) of Directive 2004/38, the residence card is the document that evidences the right of residence for more than three months in a Member State of the family members of a Union citizen who are not nationals of a Member State, the fact that Article 5(2) provides for the entry into the host Member State of family members of a Union citizen who do not have a residence card shows that Dir -ective 2004/38 is capable of applying also to family members who were not already lawfully resident in another Member State.
(вж. точки 53, 54 и 58; точка 1 от диспозитива)
(see paras 53, 54, 58, operative part 1)
Общностният законодател е компетентен да урежда, както е направил с Директива 2004/38 относно правото
The Community legislature has competence to regulate, as it did by Direct- ive 2004/38 on the right of citizens of
Също така член 10, параграф 2 от Директива 2004/38, който изброява изчерпателно документите, чието представяне може да се изисква от гражданите на трети страни, членове на семейството на гражданин на Съюза, за да им бъде издадена карта за пребиваване, не
Similarly, Article 10(2) of Directive 2004/38, which lists exhaustively the documents which nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen may have to present to the host Member State in order to have a residence card issued,
РЕЗЮМЕ — ДЕЛО C-127/08 когато към този момент членовете на неговото семейство не пребивават законно на територията на друга държавачленка.
SUMMARY — CASE C-127/08 already lawfully resident in the territory of another Member State.
на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавитечленки, за изменение на Регламент № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 и 93/96, влизането и пребиваването на гражданите на трети страни, членове на семейството на гражданин на Съюза, в държавачленка, в която последният е упражнил своето право на свободно движение, включително и когато към този момент членовете на семейството не са законно пребиваващи в друга държавачленка.
the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation No 1612/68 and repealing Directives 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 and 93/96, the entry and residence of nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen in the Member State in which that citizen has exercised his right of freedom of movement, including where the family members were not already lawfully resident in another Member State.
Поради това трябва да се отхвърли анализът, според който, без да се засяга действието на дял IV от трета част от Договора, държавитечленки запазвали изключителното правомощие да уреждат първото влизане на територията на Общността на членовете на семейството на гражданин на Общността, които са граждани на трети страни.
Consequently, the interpretation that the Member States retain exclusive competence, subject to Title IV of Part Three of the Treaty, to regulate the first access to Community territory of family members of a Union citizen who are nationals of nonmember countries must be rejected.