natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Правилата относно предотвратяването на замърсяването с нефт са включени в приложение I към Конвенция Marpol 73/78.
The regulations for the prevention of pollution by oil are set out in Annex I to Marpol 73/78.
Съгласно правило 9 от това приложение, под условие на разпоредбите на правила 10 и 11 от посоченото приложение и на параграф 2 от правило 9, всяко изхвърляне в морето на нефт или нефтени смеси от кораби, за които се прилага настоящото приложение, е забранено, освен ако не са спазени определени изчерпателно изброени условия.
Regulation 9 of Annex I states that, subject to the provisions of Regulations 9(2), 10 and 11, any discharge into the sea of oil or oily mixtures from ships to which that annex applies is to be prohibited except when certain exhaustively listed conditions are satisfied.
Правило 10 от посоченото приложение I предвижда методи за предотвратяване на нефтено замърсяване от кораби, които работят в специални пространства.
Regulation 10 of Annex I lays down methods for the prevention of oil pollution from ships while operating in special areas.
Съгласно правило 11 от същото приложение, озаглавено „Изключения“:
Regulation 11 of that annex, headed ‘Exceptions’, states:
Всяко такова изхвърляне е
(b) the discharge into the sea of oil or oily mixture resulting from damage to a ship or its equipment:
Правилата относно предотвратяване на замърсяването от вредни течни вещества са включени в приложение II към Конвенция Marpol 73/78.
The regulations for the control of pollution by noxious liquid substances are set out in Annex II to Marpol 73/78.
Правило 5 от това приложение забранява изхвърлянето в морето на веществата, визирани в споменатото приложение, освен ако не са спазени определени изчерпателно изброени условия.
Regulation 5 of Annex II prohibits discharge into the sea of the substances covered by that annex, except when certain exhaustively listed conditions are satisfied.
Правило 6, букви а)—c) от същото приложение възпроизвежда с аналогични формулировки изключенията, предвидени от правило 11, букви а)—c) от приложение I към Конвенция Marpol 73/78.
Regulation 6(a) to (c) of that annex sets out, in analogous terms, the exceptions provided for in Regulation 11(a) to (c) of Annex I.
Съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2005/35:
Article 3(1) of Directive 2005/35 provides:
Член 4 от Директивата гласи:
Article 4 of Directive 2005/35 provides:
„Държавите-членки обезпечават, че изхвърлянето на замърсяващи вещества от корабите в кое да е от пространствата по член 3, параграф 1 се счита за нарушение, ако е извършено преднамерено [да се чете: „умишлено“], по небрежност [да се чете: „поради самонадеяност“] или поради сериозна небрежност [да се чете: „поради груба небрежност“].
‘Member States shall ensure that shipsource discharges of polluting substances into any of the areas referred to in Article 3(1) are regarded as infringements if committed with intent, recklessly or by serious negligence.
Тези нарушения се считат за криминални престъпления [да се чете: „се считат за престъпления“] поради и при обстоятелствата, предвидени в Рамково решение 2005/667/ПВР, допълващо настоящата директива.“
These infringements are regarded as criminal offences by, and in the circumstances provided for in, Framework Decision 2005/667/JHA supplementing this Directive.’
Съгласно член 5 от Директива 2005/35:
Article 5 of Directive 2005/35 states:
Изхвърлянето на замърсяващи вещества в кое да е от пространствата по член 3, параграф 1 не се счита за нарушение, ако удовлетворява условията, дадени в приложение I, правила 9, 10, правило 11, буква а) или правило 11, буква c), или в приложение II, правило 5, правило 6, буква а) или правило 6, буква c) към [Конвенция] Marpol 73/78.
A discharge of polluting substances into any of the areas referred to in Article 3(1) shall not be regarded as an infringement if it satisfies the conditions set out in Annex I, Regulations 9, 10, 11(a) or 11(c) or in Annex II, Regulations 5, 6(a) or 6(c) of Marpol 73/78.
Изхвърлянето на замърсяващи вещества в кое да е от пространствата по член 3, параграф 1, букви в), г) и д) не се счита за нарушение от собственика, капитана или екипажа, когато се действа на отговорност на капитана, ако удовлетворява условията, дадени в приложение I, правило 11, буква b) или в приложение II, правило 6, буква b) към [Конвенция] Marpol 73/78.“
A discharge of polluting substances into the areas referred to in Article 3(1)(c), (d) and (e) shall not be regarded as an infringement for the owner, the master or the crew when acting under the master’s responsibility if it satisfies the conditions set out in Annex I, Regulation 11(b) or in Annex II, Regulation 6(b) of Marpol 73/78.’
Съгласно член 8 от Директива 2005/35:
Article 8 of Directive 2005/35 provides:
Държавитечленки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че нарушенията по смисъла на член 4 са предмет на ефективни, пропорционални и възпиращи санкции, които могат да включват наказателни или административни санкции.
Member States shall take the necessary measures to ensure that infringements within the meaning of Article 4 are subject to effective, proportionate and dissuasive penalties, which may include criminal or administrative penalties.
Всяка държавачленка предприема мерките, необходими за да гарантира, че санкциите по параграф 1 се прилагат към всяко лице, признато за отговорно за нарушение по смисъла на член 4.“
Each Member State shall take the measures necessary to ensure that the penalties referred to in paragraph 1 apply to any person who is found responsible for an infringement within the meaning of Article 4.’
Жалбоподателите в главното производство са група организации в сектора на морския транспорт, представляваща съществена част от последния.
The claimants in the main proceedings comprise a group of organisations within the maritime shipping industry representing substantial proportions of that industry.
Те подават пред препращащата юрисдикция жалба за проверка на законосъобразността („judicial review“) на прилагането на Директива 2005/35.
They applied to the High Court of Justice of England and Wales, Queen’s Bench Division (Administrative Court), for judicial review in relation to the implementation of Directive 2005/35.
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) По отношение на проливите, използвани за международно корабоплаване, изключителната икономическа зона или еквивалентната зона на държавачленка и откритото море, недействителен ли е член 5, параграф 2 от [Директива 2005/35], доколкото ограничава изключенията, посочени в правило 11, буква b) от приложение I и в правило 6, буква b) от приложение II от [Конвенция] Marpol 73/78, до собствениците, капитаните или членовете на екипажа?
‘(1) In relation to straits used for international navigation, the exclusive economic zone or equivalent zone of a Member State and the high seas, is Article 5(2) of Directive 2005/35/EC invalid in so far as it limits the exceptions in Annex I Regulation 11(b) of [Marpol] 73/78 and in Annex II Regulation (6)(b) of [Marpol] 73/78 to the owners, masters and crew?
2) По отношение на териториалните морски води на държава-членка: a) недействителен ли е член 4 от Директива [2005/35], доколкото изисква от държавитечленки да считат грубата небрежност за критерий за отговорността за изхвърляне на замърсяващи вещества, и/или б) недействителен ли е член 5, параграф 1 от Директива [2005/35], доколкото изключва приложението на изключенията, посочени в правило 11, буква b) от приложение I и в правило 6, буква b) от приложение II към [Конвенция] Marpol 73/78?
(b) Is Article 5(1) of the Directive invalid in so far as it excludes the application of the exceptions in Annex I Regulation 11(b) of [Marpol] 73/78 and in Annex II Regulation (6)(b) of [Marpol] 73/78?
3) Зачита ли член 4 от Директива [2005/35], изискващ от държавитечленки да приемат национални мерки, които включват като критерий за отговорност грубата небрежност и санкционират изхвърлянията в териториалните морски води, правото на мирно преминаване, предвидено от Конвенцията [от Монтего Бей], и евентуално, недействителен ли е член 4 в това отношение?
(3) Does Article 4 of the Directive, requiring Member States to adopt national legislation which includes serious negligence as a standard of liability and which penalises discharges in territorial sea, breach the right of innocent passage recognised in [UNCLOS], and if so, is Article 4 invalid to that extent?
4) Зачита ли употребата на израза „груба небрежност“ в член 4 от Директива [2005/35] принципа на правната сигурност, и евентуално, недействителен ли е член 4 в това отношение?“
(4) Does the use of the phrase “serious negligence” in Article 4 of the Directive infringe the principle of legal certainty, and if so, is Article 4 invalid to that extent?’
Френското правителство поставя въпроса за допустимостта на преюдициалното запитване, тъй като според него препращащата юрисдикция не е изложила обстоятелствата, при които е сезирана. За разлика от дела като British American Tobacco (Investments) и Imperial Tobacco (C-491/01, Recueil, стр.
The French Government questions whether the reference for a preliminary ruling is admissible, the national court having, in its view, failed to set out the circumstances in which the case has been brought before it.
В това отношение следва да се припомни, че когато пред национална юрисдикция се повдига въпрос относно действителността на акт, приет от институциите на Европейската общност, тази юрисдикция трябва да прецени дали за постановяване на нейното решение е необходимо решение в тази връзка и в резултат да поиска от Съда да се произнесе по този въпрос.
In that regard, it is to be remembered that, when a question on the validity of a measure adopted by the institutions of the European Community is raised before a national court, it is for that court to decide whether a decision on the matter is necessary to enable it to give judgment and, consequently, whether it should request the Court to rule on that question.
Следователно щом въпросите на националния съд се отнасят до действителността на общностна норма, Съдът принципно е длъжен да се произнесе (Решение по дело British American Tobacco (Investments) и Imperial Tobacco, посочено по-горе, точка 34, както и цитираната съдебна практика).
Accordingly, where the national court’s questions relate to the validity of a provision of Community law, the Court is obliged in principle to give a ruling (British American Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco, paragraph 34 and the caselaw cited).
Съдът може да откаже да се произнесе по зададен от национална юрисдикция преюдициален въпрос единствено когато е съвсем очевидно, че поисканото от националната юрисдикция тълкуване или преценка на действителността на дадено общностно правило няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство или когато проблемът е от хипотетично естество (Решение по дело British American Tobacco (Investments) и Imperial Tobacco, посочено по-горе, точка 35, както и цитираната съдебна практика).
It is possible for the Court to refuse to give a preliminary ruling on a question submitted by a national court only where, inter alia, it is quite obvious that the ruling sought by that court on the interpretation or validity of Community law bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose or where the problem is hypothetical (British American Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco, paragraph 35 and the caselaw cited).
В конкретния случай от акта за препращане е видно, че жалбоподателите в главното производство са подали пред High Court of Justice жалба за проверка на законосъобразността, насочена към оспорване на транспонирането на Директива 2005/35 в Обединеното кралство, както и че могат да подадат подобна жалба, дори ако към датата на подаването ѝ срокът, предвиден за транспониране на Директивата, все още не е изтекъл и за транспонирането ѝ не са приети никакви национални мерки.
In the present case, it is clear from the order for reference that the claimants in the main proceedings have made an application to the High Court for judicial review of implementation of Directive 2005/35 in the United Kingdom and that they may make such an application even though, when the application was made, the period prescribed for implementation of the directive had not yet expired and no national implementing measures had been adopted.
Освен това пред Съда не се оспорва релевантността на поставените въпроси за разрешаването на спора в главното производство, тъй като приемането на национални мерки за транспониране на директива в правния ред на Обединеното кралство може да зависи от условието тази директива да е действителна (вж. Решение по дело British American Tobacco (Investments) и Imperial Tobacco, посочено по-горе, точка 37).
Nor is it disputed before the Court of Justice that the questions submitted are relevant to the outcome of the main proceedings, as the adoption of national measures designed to transpose a directive into domestic law in the United Kingdom may be subject to the condition that the directive be valid (see British American Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco, paragraph 37).
Следователно не е съвсем очевидно, че поисканата от националната юрисдикция преценка на действителността на Директива 2005/35 няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство или засяга проблем от хипотетично естество.
It is therefore not obvious that the ruling sought by the national court on the validity of Directive 2005/35 bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose or concerns a hypothetical problem.
По преюдициалните въпроси
Consideration of the questions referred for a preliminary ruling
Със своите въпроси от първи до трети препращащата юрисдикция иска по същество от Съда да прецени действителността на членове 4 и 5 от Директива 2005/35 с оглед на правило 9 и правило 11, буква b) от приложение I към Конвенция Marpol 73/78, 5 и на правило 6, буква b) от приложение II към тази
By its first three questions, the national court essentially requests the Court of Justice to assess the validity of Articles 4 and 5 of Directive 2005/35 in the light of Regulations 9 and 11(b) of Annex I, and Regulations 5 and 6(b) of Annex II, to Marpol 73/78
Жалбоподателите в главното производство, а също така и гръцкото, кипърското и малтийското правителство, поддържат, че в много отношения членове 4 и 5 от Директива 2005/35 не зачитат нито Конвенция Marpol 73/78, нито Конвенцията от Монтего Бей.
The claimants in the main proceedings and the Greek, Cypriot and Maltese Governments submit that Articles 4 and 5 of Directive 2005/35 do not comply with Marpol 73/78 or UNCLOS in several respects.
По-специално, предвиждайки отговорност за груба небрежност, тези членове въвеждали по-строг режим на отговорност за инцидентни изхвърляния в сравнение с предвидения в член 4 от Конвенция Marpol 73/78 във връзка с правило 9 и правило 11, буква b) от приложение I към тази конвенция, както и с правило 5 и правило 6, буква b) от приложение II към нея.
In particular, by laying down that liability is to be incurred for serious negligence, those articles establish a stricter liability regime for accidental discharges than that laid down in Article 4 of Marpol 73/78, read in conjunction with Regulations 9 and 11(b) of Annex I, and Regulations 5 and 6(b) of Annex II, to that Convention.
В това отношение жалбоподателите в главното производство и горепосочените правителства изхождат от идеята, че законосъобразността на Директива 2005/35 може да се преценява с оглед на Конвенцията от Монтего Бей, като се има предвид, че тъй като Общността е страна по тази конвенция, последната е неразделна част от общностния правен ред.
The claimants in the main proceedings and the abovementioned governments proceed on the basis that the legality of Directive 2005/35 may be assessed in the light of UNCLOS, since the Community is a party thereto and it thus forms an integral part of the Community legal order.
Според тях законосъобразността на посочената директива може да се прецени и с оглед на Конвенция Marpol 73/78.
In their submission, the directive’s legality may also be assessed in the light of Marpol 73/78.
Всъщност Конвенцията от Монтего Бей определяла докъде се простира компетентността на договарящите страни във връзка с действията им в открито море, в изключителната икономическа зона и в международните проливи.
They state that UNCLOS defines and governs the extent of the jurisdiction of the Contracting Parties in their actions on the high seas, in their exclusive economic zones and in international straits.
Така Общността не била компетентна да приема правна уредба, прилагаща се към изхвърлянията от кораби, които не плават под знамето на държавачленка, освен доколкото Конвенцията от Монтего Бей признава на Общността правото да приема подобна уредба.
Thus, the Community lacks the power to adopt legislation applying to discharges from ships not flying the flag of one of the Member States, save to the extent that UNCLOS accords the Community the right to adopt such legislation.
Съгласно посочената конвенция обаче договарящите страни били компетентни единствено да приемат уредба, прилагаща международните норми и стандарти в подобни зони, тоест в случая разпоредбите на Конвенция Marpol 73/78.
Under UNCLOS, the Contracting Parties have the power only to adopt legislation implementing the international rules and standards in such marine areas, that is to say, in the present case, the provisions of Marpol 73/78.
Тази компетентност в открито море била указана в член 211, параграфи 1 и 2 от Конвенцията от Монтего Бей, в международните проливи — в член 42, параграф 1, буква b) и член 45 от тази конвенция, а в изключителната икономическа зона — в член 211, параграф 5 от нея.
This power is specified with regard to the high seas in Article 211(1) and (2) of UNCLOS, with regard to international straits in Articles 42(1)(b) and 45 of that Convention and with regard to the exclusive economic zone in Article 211(5).
По силата на член 2, параграф 3 от Конвенцията от Монтего Бей същото се отнасяло и за териториалните морски води.
The same holds for territorial waters, by virtue of Article 2(3) of UNCLOS.
Жалбоподателите в главното производство добавят, че законосъобразността на Директива 2005/35 трябвало да се преценява и с оглед на Конвенция Marpol 73/78, като едно от съображенията им е, че общностният законодател възнамерявал да транспонира последната в общностното право посредством тази директива.
The claimants in the main proceedings add that the legality of Directive 2005/35 must be assessed in the light of Marpol 73/78 for the further reason that the Community legislature seeks to implement the latter in Community law by means of that directive.
Освен това областта на морския транспорт била област, в която Общността играела ролята на регулатор на изпълнението на международните задължения на държавитечленки.
Furthermore, the field of maritime transport is a field where the Community has assumed the function of regulating the implementation of the international obligations of the Member States.
Положението било аналогично на положението, съществувало при действието на Общото споразумение по митата и търговията от 30 октомври 1947 г. (наричано понататък „ГАТТ от 1947 г.“) преди приемането на Споразумението за създаване на Световната търговска организация, при което Общността, без да е страна по първото споразумение, поема задълженията на държавитечленки чрез своята дейност в рамките на общата търговска политика.
The position is analogous to that under the General Agreement on Tariffs and Trade of 30 October 1947 (‘GATT 1947’) before the advent of the Agreement establishing the World Trade Organisation, where the Community, without becoming a party to GATT 1947, succeeded to the obligations of Member States through its actions under the common commercial policy.
По този начин областите, попадащи в обхвата на ГАТТ от 1947 г., се включват в компетентността на Общността, вследствие на което тя е обвързана от разпоредбите на това споразумение.
The field covered by GATT 1947 was thereby brought within the jurisdiction of the Community, its provisions having the effect of binding the Community.
От това следва, че несъвместимостта на акт от вторичното общностно право с подобни норми на международното право може да засегне неговата действителност.
It follows that the validity of a measure of secondary Community legislation may be affected by the fact that it is incompatible with such rules of international law.
Така когато тази недействителност се изтъква пред национална юрисдикция, Съдът проверява на основание член 234 ЕО действителността на
Where that invalidity is pleaded before a national court, the Court of Justice thus reviews,
Решение от 12 декември 1972 г. по дело International Fruit Company и др., 21/72—24/72, Recueil, стр. 1219, точка 7).
First, the Community must be bound by those rules (see Joined Cases 21/72 to 24/72 International Fruit Company and Others [1972] ECR 1219, paragraph 7).
На второ място, Съдът може да разгледа действителността на общностна уредба с оглед на международен договор единствено когато естеството и структурата му допускат подобно разглеждане и когато освен това неговите разпоредби, предвид тяхното съдържание, изглеждат безусловни и достатъчно точни (вж. в този смисъл по-специално Решение от 10 януари 2006 г. по дело IATA и ELFAA, C-344/04, Recueil, стр. I-403, точка 39).
Second, the Court can examine the validity of Community legislation in the light of an international treaty only where the nature and the broad logic of the latter do not preclude this and, in addition, the treaty’s provisions appear, as regards their content, to be unconditional and sufficiently precise (see to this effect, in particular, Case C-344/04 IATA and ELFAA [2006] ECR I-403, paragraph 39).
Следователно трябва да се провери дали по отношение на Конвенция Marpol 73/78 и Конвенцията от Монтего Бей тези две условия са изпълнени.
It must therefore be examined whether Marpol 73/78 and UNCLOS meet those conditions.
На първо място, що се отнася до Конвенция Marpol 73/78, в самото начало следва да се отбележи, че Общността не е договаряща страна по нея.
First, with regard to Marpol 73/78, it is to be observed at the outset that the Community is not a party to this Convention.
Освен това, както Съдът вече е приел, не изглежда, че по силата на Договора за ЕО Общността е поела правомощията, упражнявани по-рано от държавитечленки в областта на приложение на Конвенция Marpol 73/78, нито че поради това нейните разпоредби водят до обвързване на Общността (Решение от 14 юли 1994 г. по дело Peralta, C-379/92, Recueil, стр. I-3453, точка 16).
Furthermore, as the Court has already held, it does not appear that the Community has assumed, under the EC Treaty, the powers previously exercised by the Member States in the field to which Marpol 73/78 applies, nor that, consequently, its provisions have the effect of binding the Community (Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16).
Следователно тази съдебна практика относно ГАТТ от 1947 г. не може да се приложи към Конвенция Marpol 73/78.
Accordingly, this caselaw relating to GATT 1947 cannot be applied to MARPOL 73/78.
Вярно е, че всички държави —членки на Общността, са договарящи страни по Конвенция Marpol 73/78.
It is true that all the Member States of the Community are parties to Marpol 73/78.
Въпреки това при липса на пълно прехвърляне на упражняваните преди това от държавитечленки правомощия от тях на Общността последната не може да бъде обвързана от правилата на конвенцията, които самата тя не е одобрила, единствено поради факта че всички нейни държави са договарящи страни по Конвенция Marpol 73/78.
Nevertheless, in the absence of a full transfer of the powers previously exercised by the Member States to the Community, the latter cannot, simply because all those States are parties to Marpol 73/78, be bound by the rules set out therein, which it has not itself approved.