natgillin/translations-raw huggingface dataset:
След като Известието относно сътрудничеството от 2002 г. е по-благоприятно от Известието относно сътрудничеството от 1996 г., трябвало да се приложи първото.
Where the 2002 Leniency Notice is more favourable than the 1996 Leniency Notice, it is the former that ought to be applied.
Според Известието относно сътрудничеството от 2002 г. всяко предприятие, което участва в картел, т.е. дори да има „водеща роля“, може да подаде искане за освобождаване от глоба.
According to the 2002 Leniency Notice, every undertaking which has participated in a cartel, and therefore even a ‘leader’, can apply for immunity.
Hoechst подчертава, че изключването на значителното намаляване на глобата за предприятията, изпълнявали водеща роля, съгласно дял Б от Известието относно сътрудничеството от 1996 г. не било възпроизведено в Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
Hoechst emphasises that the provision in Section B of the 1996 Leniency Notice under which a significant reduction in the fine cannot be granted in the case of leaders was not followed in the 2002 Leniency Notice.
Освен това Известието относно сътрудничеството от 2002 г. било по-благоприятно към първото лице, оказало сътрудничество, в смисъл, че по-нататък от него се изисквало само да представи доказателства, даващи възможност на Комисията да приеме решение, разпореждащо проверки на основание член 14, параграф 3 от Регламент № 17.
Furthermore, the 2002 Leniency Notice is more favourable to the first undertaking to cooperate, in the sense that it is no longer a requirement that that undertaking submits evidence enabling the Commission to take a decision ordering an investigation under Article 14(3) of Regulation No 17.
За да бъда уважена молбата за освобождаване от отговорност дори не било необходимо да се предоставят всички доказателства, с които разполага предприятието.
For the application for immunity to succeed, it is not even necessary to submit all the evidence
HOECHST/КОМИСИЯ на такива доказателства можело да се извърши и устно, ако предприятието се позове на опасността от предоставяне на документи на Съединените американски щати.
HOECHST v COMMISSION which the undertaking has. Such evidence may also be submitted orally, according to the Commission’s consistent practice, if the undertaking relies on a risk that the evidence will be communicated to the United States.
В конкретния случай сведенията, които Hoechst предоставило на 29 октомври 1998 г., щели да бъдат достатъчни, за да бъде освободено от глоба по силата на Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
In this case, the information which Hoechst provided on 29 October 1998 was sufficient for it to be granted immunity under the 2002 Leniency Notice.
Така Hoechst било първото предприятие, представило формалното си искане за освобождаване от глоба, и също първо направило пред Комисията необходимите устни декларации.
Thus, Hoechst was the first to submit a formal request for immunity and was also the first to make the necessary oral statements to the Commission.
Ако се прилагало Известието относно сътрудничеството от 2002 г., Комисията трябвало при тези обстоятелства да изпрати на Hoechst в началото на 1999 г. писмо, с което временно го освобождава от отговорност.
If the 2002 Leniency Notice had been applicable, the Commission would in those circumstances have sent Hoechst a letter at the beginning of 1999 granting provisional immunity.
Така искането му щяло да се увенчае с успех въз основа на Известието относно сътрудничеството от 2002 г., обратно на поддържаното от Комисията в точка 437 от Решението.
Its application for immunity would thus have succeeded on the basis of the 2002 Leniency Notice, contrary to what the Commission asserts at recital 437 to the Decision.
След това Hoechst посочва, че като общ принцип на правото „принципът на най-благоприятната разпоредба“ е приложим както в наказателните, така и в административните производства.
Hoechst then submits that, as a general principle of law, the ‘most favourable provision’ principle is applicable both in criminal proceedings and in administrative proceedings.
Hoechst препраща по-специално към Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95 на Съвета от 18 декември 1995 г. относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности (ОВ L 312, стр.
Hoechst refers in particular to Council Regulation (EC, Euratom) No 2988/95 of 18 December 1995 on the protection of the European Communities financial interests (OJ 1995 L 312, p.
1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 166), който предвижда, че „[н]е може да се налага административна санкция, освен ако тя не е предвидена предварително в акт на Общността“ и че „[в] случай на последващо изменение на разпоредбите, които налагат административни санкции и се съдържат в правила на Общността, по-леката разпоредба ще се приложи с обратно действие“.
1), which provides that ‘[n]o administrative penalty may be imposed unless a Community act prior to the irregularity has made provision for it’ and that ‘[i]n the event of a subsequent amendment of the provisions which impose administrative penalties and are contained in Community rules, the less severe provisions shall apply retroactively’.
Hoechst добавя, че „принципът на най-благоприятната разпоредба“ е приложен от Съда в Решение от 17 юли 1997 г. по дело Farmers’ Union и др. (C-354/95, Recueil, стр.
Hoechst further submits that the ‘most favourable provision’ principle was applied by the Court of Justice in Case C-354/95 National Farmers’ Union and Others [1997] ECR I-4559, paragraphs 40 and 41, and that it is part of the legal tradition common to the Member States.
В това отношение Hoechst предоставя сравнително изследване, представено по време на административното производство.
Hoechst submits a comparative study which was produced during the administrative procedure.
Освен това Hoechst подчертава, че Комисията признала този принцип в Решение British Sugar/Tate & Lyle, точка 481 по-горе, като уточнила, че „известието [относно сътрудничеството от 1996 г.] се прилага пряко само по II - 1017
Hoechst further submits that the Commission recognised the principle in the British Sugar/Tate & Lyle decision, paragraph 481 above, where it stated that ‘a direct application of [the 1996 Leniency Notice] is only possible for cooperation which took II - 1017
Първоинстанционният съд потвърдил тези принципи в Решение от 12 юли 2001 г. по дела Tate & Lyle и др./Комисия (T-202/98, T-204/98 и T-207/98, Recueil, стр. II-2035, точка 157 и сл.). 491
Hoechst contends that the Court of First Instance confirmed those principles in Joined Cases T-202/98, T-204/98 and T-207/98 Tate & Lyle and Others v Commission [2001] ECR II-2035, paragraph 157 et seq.). 491
Hoechst посочва също, че в Решение 2004/421/ЕО на Комисията от 16 декември 2003 г. относно производство съгласно член 81 от Договора за ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП срещу Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA и d’Europa Metalli SpA (преписка COMP/E 1/38.240 — Тръби за промишлени цели) (резюме в ОВ L 125, 2004 г., стр.
Likewise, Hoechst submits that in Commission Decision 2004/421/EC of 16 December 2003 relating to a proceeding under Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement against Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA and Europa Metalli SpA (Case COMP/E-1/38.240 — Industrial tubes) (OJ 2004 L 125, p.
50, наричано по-нататък „Решение „Медни тръби за промишлени цели“), същата уточнява, че „обратно на точка 23 от известието от 2002 г. относно [сътрудничеството], известието от 1996 г. относно [сътрудничеството] не предвижда специфична компенсация в полза на лицата, които са поискали прилагането на мерки за освобождаване от отговорност, произтичащо от обстоя -телства, които по-рано не са били известни на Комисията и които се отнасят до значимостта или продължителността на съществуване на картела“ и че „[п]оради това е уместно да се приеме, че подобно сътрудничество се включва към смекчаващите отговорността фактори“ (съображение 384 от Решение „Медни тръби за промишлени цели“).
50), ‘the industrial copper tubes decision’, the Commission stated that, ‘unlike point 23 of the 2002 Leniency Notice, the 1996 Leniency Notice does not provide for any specific reward to a leniency applicant that discloses facts previously unknown to the Commission and affecting the gravity or duration of the cartel’ and that ‘[i]t is therefore appropriate to consider any such cooperation under the attenuating factors’ (recital 384 to the industrial copper tubes decision).
Вследствие на това Комисията свела основния размер на глобата, наложена на съответното предприятие (Outokumpu), от 38,98 милиона до 22,22 милиона евро „за ефикасното му сътрудничество извън известието от 1996 г. относно [сътрудничеството]“ (съображение 387 от Решение „Медни тръби за промишлени цели“).
In consequence, the Commission reduced the basic amount of the fine imposed on one undertaking (Outokumpu) from EUR 38.98 million by EUR 22.22 million ‘for effective cooperation outside the 1996 Leniency Notice’ (recital 387 to the industrial copper tubes decision).
В това отношение Комисията посочила, че „Outokumpu не трябва[ло] да бъде санкционирано за сътрудничеството му, като му бъде наложена по-голяма глоба от тази, която би трябвало да заплати при липса на сътрудничество“, и че „[п]о тази причина основният размер на глобата на Outokumpu се намалява[л] на фиксираната сума от 22,22 милиона евро, така че да бъде еднакъв с хипотетичния размер на глобата, която би била наложена на Outokumpu за нарушение с продължителност от четири години“ (съображение 386 от Решение „Медни тръби за промишлени цели“).
The Commission observed, in that regard, that ‘Outokumpu should not be penalised for its cooperation by imposing on it a higher fine than the one that it would have had to pay without its cooperation’ and that ‘[t]herefore, the basic amount of Outokumpu’s fine [was] reduced by a lump sum of EUR 22.22 million so that it [would] be the same as the hypothetical amount of fine that would have been imposed on Outokumpu for a four-year infringement’ (recital 386 to the industrial copper tubes decision).
Hoechst добавя, че дори да се изхожда от принципа, че Известието относно сътрудничеството от 1996 г. поражда оправдани правни очаквания за трети
Hoechst further submits that, even on the principle that the 1996 Leniency Notice does create legitimate expectations on the part of third parties that must be
HOECHST/КОМИСИЯ лица, които трябва да получат закрила, този аспект изобщо не бил от значение в конкретния случай.
HOECHST v COMMISSION protected, that point is immaterial in the present case.
Всъщност само Chisso можело да претендира, че има качеството на трето лице, ползващо се от закрила.
Only Chisso could claim to be a third party deserving of protection.
По отношение на Chisso обаче не бил отправен упрек, че е имало водеща роля и не му било отказано признаване на съдействието му в устна форма като актове на сътрудничество.
However, Chisso was not alleged to have been a leader and its oral contributions were not denied recognition as acts of cooperation.
Напротив Chisso получило възможност и му било предоставено правото да разчита на обстоятелството, че съдействието му в устна и писмена форма, оказано доброволно в хода на разследването, ще бъде взето предвид като смекчаващо отговорността обстоятелство.
On the contrary, Chisso had the possibility, and was recognised as having the right, to rely on the fact that the oral and written contributions which it made during the investigation would be taken into account as attenuating circumstances.
Впрочем оправданото правно очакване на Chisso не би се оказало излъгано и ако Комисията бе приложила тези принципи по отношение на Hoechst, и ако това бе довело до освобождаване от глоба в негова полза на основание едното или другото известие относно сътрудничеството (или въз основа на двете известия).
Nor would Chisso’s legitimate expectation have been frustrated if the Commission had applied those principles to Hoechst and if Hoechst had thus been exempted from a fine under one or other Leniency Notice (or under both).
В двата случая действията по сътрудничество биха довели до освобождаване от глоба, докато тези на Chisso, оказани по-късно, биха довели до намаляване на глобата.
In both cases, Hoechst’s acts of cooperation ought to have entailed an exemption from the fine whereas Chisso’s acts of cooperation, which came about subsequently, ought to have entailed a reduction in the fine.
От това Hoechst заключава, че макар Комисията да не е длъжна да предостави освобождаване от глоба според Известието относно сътрудничеството от 1996 г., тя трябвало да го приложи по аналогия с Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
Hoechst concludes that if the Commission was not obliged to grant immunity from a fine under the 1996 Leniency Notice, it ought to have done so in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst добавя, че обратно на отговора на Комисията на поставен от Първоинстанционния съд въпрос, прилагането на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. би му позволило да се ползва от освобождаване от глоба.
Hoechst further submits that, contrary to the Commission’s answer to a question put by the Court, the application of the 2002 Leniency Notice would have allowed it to obtain immunity.
Първо според Hoechst през октомври/ноември 1998 г. Chisso не предоставило всички документи, които са могли да бъдат представени.
First, in Hoechst’s contention, in October/November 1998 Chisso did not provide all the documents that could have been submitted.
Следователно това възражение не трябвало да бъде отправено само срещу Hoechst.
That objection ought therefore not to be addressed solely to Hoechst.
Освен това Hoechst посочва, че длъжностите лица на Комисията, натоварени със случая, не изискали веднага представянето на заявените документи, които били предоставени по-късно.
In addition, Hoechst states that the Commission officials responsible for the file did not immediately require the submission of the documents declared and submitted later.
Те не изискали към този момент и изготвяне на списък на документите, които трябвало да бъдат представени по-късно.
Nor did they require, at the time, a list of documents that would be submitted later.
Второ било абсурдно да се смята, че сведенията, предоставени на 29 октомври 1998 г. от Hoechst не били достатъчни за приемането на решение, разпореждащо проверки по силата на член 14, параграф 3 от Регламент № 17. Hoechst
Second, it is absurd to consider that the material communicated by Hoechst on 29 October 1998 was not sufficient for the purpose of adopting a decision ordering investigations under Article 14(3) of Regulation No 17.
Относно обстоятелството, че Комисията не разполагала със специфични данни за засегнатите предприятия (по-специално адреса на офисите), Hoechst посочва, че Комисията отправила искания за информация до посочените предприятия.
As regards the fact that the Commission did not have specific information about the undertakings concerned (in particular the addresses of their offices), Hoechst observes that the Commission sent requests for information to those undertakings.
Следователно благодарение на сътрудничеството на Hoechst към този момент тя знаела към кого да отправи тези искания за информация.
It therefore already knew, at the time and on account of Hoechst’s cooperation, to whom to address such requests for information.
Според Комисията прилагането на „принципа на най-благоприятната разпоредба“ предпоставя изменение на правната уредба, определяща за налагането на глобата.
The Commission contends that the application of the ‘most favourable provision’ principle presupposes an amendment of the legal basis which determines the imposition of the fine.
По-специално член 15, параграф 2 от Регламент № 17 не бил изменен с Известието за сътрудничеството от 2002 г.
In particular, Article 15(2) of Regulation No 17 was not amended by the 2002 Leniency Notice.
Последното определя само критериите за преференциално третиране на някои предприятия, желаещи да сътрудничат на Комисията, без обаче да изменя правната уредба за определяне на налаганите глоби.
That notice defines only the criteria for the grant of preferential treatment to certain undertakings wishing to cooperate with the Commission, but does not alter the legal framework which determines the fines to be imposed.
В това отношение Комисията препраща по аналогия към Решение по дело LR AF 1998/Комисия, точка 422 по-горе (точка 233).
In that regard, the Commission refers, by analogy, to LR AF 1998 v Commission, paragraph 422 above (paragraph 233).
Комисията уточнява също, че макар при упражняване на правомощията си при условията на оперативна самостоятелност да е обвързана от действащото известие относно сътрудничеството, тя извършва това за времето, през което тези правила са приложими.
The Commission also submits that, even though it is bound in the exercise of its discretion by the Leniency Notice in force, it is so bound only while those rules are applicable.
Комисията подчертава, че за засегнатите предприя- тия тези правила пораждат оправдано правно очакване.
The Commission emphasises at this point that those rules create a legitimate expectation on the part of the undertakings concerned.
В конкретния случай оправданото правно очакване на предприятията, що се отнася до произтичащото от сътрудничеството благоприятно третиране, се основавало изключително на действащото към онзи момент известие относно сътрудничеството, а именно Известието относно сътрудничеството от 1996 г.
In this case, the undertakings’ legitimate expectation that they would be given favourable treatment as a consequence of their cooperation was based solely on the Leniency Notice then in force, namely the 1996 Leniency Notice.
Прилагането на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. било изключено, доколкото единствено по отношение на Hoechst Известието относно сътрудничеството от 1996 г. не породило оправдани правни очаквания.
In so far as the 1996 Leniency Notice did not create a legitimate expectation solely on the part of Hoechst, the application of the 2002 Leniency Notice is precluded.
Освен това в конкретния случай не ставало въпрос за материалноправни наказателни разпоредби, а за разпоредби, които могат да обосноват отпадането на санкция.
Nor does the present case concern actual criminal provisions, but provisions capable of justifying the imposition of a penalty.
„Принципът на най-благоприятната разпоредба“ не се прилагал по
The ‘most favourable provisions’ principle cannot apply with respect to a Leniency Notice. Both the former and the new
HOECHST/КОМИСИЯ отношение на известие относно сътрудничеството.
HOECHST v COMMISSION provisions proceed from the principle that immunity can be granted only to a single undertaking.
В случай че две предприятия са сключили незаконосъобразни споразумения и са поискали освобождаване от глоба, като едното е оказало първо сътрудничество по силата на Известието относно сътрудничеството от 1996 г., а другото — по силата на Известието относно сътрудничеството от 2002 г., прилагането на „принципа на най-благоприятната разпоредба“ би довело като последица до освобождаване от глоба и на двете предприятия.
An application of the ‘most favourable provision’ principle would have the consequence that, where two undertakings entered into unlawful agreements and sought immunity, one undertaking having been the first to cooperate under the 1996 Leniency Notice and the other the first to do so under the 2002 Leniency Notice, both undertakings would have to be granted immunity.
Това би довело до пълна липса на санкция за двете страни в картела, което изобщо не можело да бъде предмет на дадено известие относно сътрудничеството.
That would lead to a complete lack of penalty for both parties to the agreement, which cannot be the object of a Leniency Notice.
Освен това настоящото дело се различавало от това, по което е прието Решение 1999/210 (точка 481 по-горе).
Furthermore, the present case may be distinguished from the case in which the Commission adopted Decision 1999/210 (paragraph 481 above).
Към този момент Комисията приложила по аналогия Известието относно сътрудничеството от 1996 г. към висящите производства, по време на които сътрудничеството е оказано преди публикуване на това известие.
At the time, the Commission applied the 1996 Leniency Notice by analogy in the pending proceedings during which the undertakings concerned had cooperated before the publication of that notice.
Според Комисията в конкретния случай такъв подход не бил приложим, тъй като самото Известие относно сътрудничеството от 2002 г. съдържало в точка 28 ясни насоки относно третирането на преходните случаи.
In the present case, according to the Commission, such an approach was not indicated, since the 2002 Leniency Notice itself contains, at paragraph 28, clear guidelines concerning the treatment of transitional cases.
Тези насоки гарантирали равното третиране на всички заинтересовани предприятия
Those guidelines ensure that all the undertakings concerned are treated equally.
Относно посоченото в точка 491 по-горе Решение „Медни тръби за промишлени цели“, на което се позовава Hoechst, Комисията уточнява, че не е приложила принципа на „най-благоприятната разпоредба“, що се отнася до Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
As regards the industrial copper tubes decision, referred to at paragraph 491 above and relied on by Hoechst, the Commission states that it did not apply the ‘most favourable provision’ principle with respect to the 2002 Leniency Notice.
Тя само приела, съгласно точка 3, шесто тире от Насоките, че обстоятелството, обосноваващо по силата на новата уредба специфична компенсация, било ефективно сътрудничество на предприятието в производството, извън приложното поле на Известието относно сътрудничеството от 1996 г.
It merely considered, in accordance with Section 3, sixth indent, of the Guidelines, that a circumstance which, under the new regime, justified a particular reward constituted effective cooperation by the undertaking in the proceedings, outside the scope of the 1996 Leniency Notice.
Комисията добавя, в отговор на въпрос, поставен от Първоинстанционния съд, че дори да се изхожда от хипотезата на прилагане на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. към конкретния случай, Hoechst не би могло да бъде освободено от глоба, нито дори да се ползва от по-голямо намаляване на наложената му глоба.
The Commission further submits, in answer to a question put by the Court, that even on the hypothesis that the 2002 Leniency Notice was applicable in this case, Hoechst would not have benefited from immunity, or indeed from a greater reduction of the fine imposed on it.
На първо място, относно освобождаването от глоба Комисията посочва, че Hoechst не предоставило през октомври/ноември 1998 г. всички доказателства, с които разполагало, и това било в противоречие с точка 13, буква а) от Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
As regards immunity from a fine, first, the Commission observes that Hoechst did not provide, in October/November 1998, all the evidence available to it, contrary to paragraph 13(a) of the 2002 Leniency Notice.
Поради същите мотиви точка 13, буква б) от посоченото известие не можела да бъде приложена, доколкото Комисията не получила описателен списък, който отразява точно естеството на относимите доказателства.
For the same reasons, paragraph 13(b) of that notice could not apply, since the Commission did not receive a descriptive list accurately reflecting the nature and content of the relevant evidence.
По-нататък Hoechst трябвало да поеме задължението да представи доказателства до „определена по-късна дата“.
In addition, Hoechst ought to have undertaken to disclose that evidence at a ‘later agreed date’.
Hoechst не отговаряло на условията, предвидени в точка 13 от Известието относно сътрудничеството от 2002 г.
Accordingly, in the Commission’s submission, in autumn 1998 Hoechst did not satisfy the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice.