natgillin/translations-raw huggingface dataset:
В Решение по дело Arblade 63Съдът е установил, че задължението за съхранение на определени документи по местоживеене на физическо лице, установено в приемащата държавачленка, което съхранява тези документи в качеството си на определен от работодателя пълномощник или лице, осъществяващо надзор, дори и след като работодателят прекрати дейността на работниците си в тази държава, следва да се счита за допустимо само ако органите на тази държава не могат да изпълняват правновалидно задачите си по надзора поради липса на такова задължение.
In Arblade and Others 63 the Court held that an obligation to keep available and retain certain documents at the address of a natural person residing in the host Member State, who was to keep them as the agent or servant of the employer by whom he had been designated, even after the employer had ceased to employ workers in that State could only be regarded as lawful if the authorities in that State could not carry out their supervisory task effectively in the absence of such an obligation.
Независимо от това контролът за спазването на разпоредбите, свързани със социалната закрила на работниците, прекрасно може да бъде осигурен с помощта на не толкова рестриктивни мерки.
Notwithstanding that conclusion, monitoring to ensure that the rules connected to the social protection of workers are respected can indeed be achieved with less-restrictive measures.
От една страна, трябва да се съгласим с люксембургското правителство, че осъществяването на контрол на място е абсолютно необходимо за гарантиране на спазването на защитните разпоредби на държавитечленки.
On the one hand, I agree with the Luxembourg Government that it is essential to carry out onsite monitoring in order to ensure compliance with national protective legislation.
От друга страна, може да му бъде отправено възражение, че не е обосновало или доказало достатъчно убедително, че люксембургските власти не биха могли да изпълняват ефективно задачите си по надзора без участието на пълномощник ad hoc, установен в Люксембург.
However, one may legitimately criticise its failure to adduce sufficient evidence or prove that the Luxembourg authorities could not perform their monitoring tasks without the involvement of an ad hoc agent resident in Luxembourg.
За обосноваването на едно толкова радикално ограничение на свободното предоставяне на услуги не е достатъчно без подробна обосновка да се отправят критики или просто да се изразяват съмнения относно ефективността на предвидената в член 4 от Директива 96/71 организирана система за сътрудничество при обмена на информация
For the purposes of justifying such an invasive restriction of the freedom to provide services as in the present case, it is insufficient to express unsubstantiated criticism or mere doubts concerning the efficiency of the organised system for cooperation and exchange of information between the Member States established by Article 4
64 — В Решение по дело Arblade (посочено в бележка под линия 33, точка 79) Съдът е установил, че „организирана система за сътрудничество при обмена на информация между държавитечленки по смисъла на член 4 от Директива 96/71 ще направи излишно съхраняването на документи в приемащата държавачленка, след като работодателят прекрати трудовите отношения с работниците си там“.
64 — In Arblade and Others, cited in footnote 33, paragraph 79, the Court held that ’the organised system for cooperation and exchanges of information between Member States, as provided for in Article 4 of Directive 96/71, will shortly render superfluous the retention of the documents in the host Member State after the employer has ceased to employ workers there’.
По силата на тази разпоредба държавитечленки са задължени да създадат организационни звена, които да направят възможно тясното сътрудничество помежду им в областта на условията за наемане на работа.
In accordance with that provision Member States are required to establish bodies to facilitate close cooperation between the Member States as regards terms and conditions of employment.
Така по-конкретно юрисдикциите на отделните държавичленки ще могат да се запознават с условията за работа на съответното работно място в друга държава-членка.
Inter alia, the national courts are thereby enabled to ascertain the terms of employment applicable at the place of work in other Member States.
Като такива звена се предвиждат преди всичко бюра за връзка и други звена за административна помощ.
As bodies capable of fulfilling that role, liaison or other offices competent for administrative assistance can be mentioned in particular.
От особено значение е предвиденото в Директивата сътрудничество между компетентните органи за надзор върху въпросните условия за работа.
The cooperation established by the Directive between the authorities responsible for monitoring the relevant terms and conditions of employment is of particular importance.
Това сътрудничество включва отговори на запитвания от страна на тези власти за информация относно i) транснационалното наемане на работници, ii) явни нарушения или iii) възможни случаи на незаконна трансгранична дейност.
That cooperation consists in responding to requests from the authorities of other Member States for information on (i) the transnational hiring-out of workers, (ii) manifest abuses, and (iii) possible cases of unlawful transnational activities.
Тази административна взаимопомощ се извършва безвъзмездно (вж. в това отношение Forgó, K., „Aktuelles zur Entsenderichtlinie“, цитирано в бележка под линия 10, стр. 817).
Member States are required to provide the mutual administrative assistance free of charge (see on that point Forgó, K., ’Aktuelles zur Entsenderichtlinie’, cited in footnote 10, p. 817).
63 — Решение по дело Arblade (посочено в бележка под линия 33, точка 76) и Решение от 4 декември 1986 г. по дело Комисия/Германия (205/84, Recueil, стр. 3755, точка 54).
65 — See Arblade and Others, cited in footnote 33, paragraphs 65 and 74, which concerned the social protection of workers in the construction industry.
VII — По съдебните разноски социална закрила на работниците, която в по-малка степен ограничава свободното предоставяне на услуги, тя е в съзвучие с принципа за пропорционалност.
As a measure aimed at ensuring the social protection of workers that is less restrictive of the freedom to provide services, that would be compatible with the principle of proportionality.
Затова стигам до заключението, че изискванията на член 8 от Закона от 20 декември 2002 г. са несъразмерни и нарушават член 49 ЕО.
I have reached the conclusion, therefore, that the requirements of Article 8 of the Law of 20 December 2002 are disproportionate and infringe Article 49 EC.
Следователно четвъртото твърдение за нарушение също е основателно.
Accordingly, the fourth complaint is also well founded.
По силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски.
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs.
След като искът срещу Великото херцогство Люксембург е уважен в основната си част, то следва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.
Since the Grand Duchy of Luxembourg has been essentially unsuccessful, it should be ordered to pay the costs.
Поради всички изложени по-горе обстоятелства предлагам на Съда:
In view of all the foregoing considerations, I propose that the Court should:
1. заявява, че разпоредбите на член 1, параграф 1, точки 1, 8 и 11 от Закона от 20 декември 2002 г. представляват административни разпоредби „за опазване на националния обществен ред“;
(1) by declaring points (1), (8) and (11) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 to be mandatory provisions falling under national public policy;
2. не е транспонирало напълно разпоредбата на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 96/71 в член 1, параграф 1, точка 3 от този закон;
(2) by failing fully to transpose Article 3(1)(a) of Directive 96/71 in point (3) of Article 1(1) of that Law;
3. е създало в член 7, параграф 1 от този закон предпоставки, лишени от необходимата яснота за осигуряване на правната сигурност;
(3) by setting out, in Article 7(1) of that Law, conditions which are not sufficiently clear to ensure legal certainty;
4. налага в член 8 от този закон съхраняването в Люксембург на необходимите за контрола документи от пълномощник ad hoc, който е установен там;
(4) by requiring, in Article 8 of that Law, that documents necessary for monitoring purposes be kept in Luxembourg by an ad hoc agent resident there, the Grand Duchy of Luxembourg has failed to fulfil its obligations under Article 3(1) and (10) of Directive 96/71, and Articles 49 EC and 50 EC;
— да осъди Великото херцогство Люксембург да заплати съдебните разноски.
— order the Grand Duchy of Luxembourg to pay the costs.
По дело C-319/06, с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 226 ЕО на 20 юли 2006 г.,
ACTION under Article 226 EC for failure to fulfil obligations, brought on 20 July 2006,
Комисия на Европейските общности, за която се явяват г-н J. Enegren и г-н G. Rozet, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург, ищец, срещу
Commission of the European Communities, represented by J. Enegren and G. Rozet, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg, applicant, v
Великото херцогство Люксембург, за което се явява г-н C. Schiltz, в качеството на представител, ответник,
Grand Duchy of Luxembourg, represented by C. Schiltz, acting as Agent, defendant,
СЪДЪТ (първи състав), състоящ се от: г-н P. Jann, председател на състав, г-н A. Tizzano, г-н A. Borg Barthet, г-н M. Ilešič и г-н E. Levits (докладчик), съдии, генерален адвокат: г-жа V. Trstenjak, секретар: г-н R. Grass, предвид изложеното в писмената фаза на производството, след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 13 септември 2007 г., постанови настоящото
Advocate General: V. Trstenjak, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 13 September 2007, gives the following
С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че:
By its application, the Commission of the European Communities asks the Court to hold that:
— като заявява, че разпоредбите на член 1, параграф 1, точки 1, 2, 8 и 11 от Loi du 20 décembre 2002 portant transposition de la directive 96/71/CE du Parlement
— by declaring the provisions of points (1), (2), (8) and (11) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 transposing Directive 96/71/EC of the European Parliament
3722, наричан понататък „Закона от 20 декември 2002 г. “) представляват разпоредби за опазване на националния обществен ред,
3722) (‘Law of 20 December 2002’) to be mandatory provisions falling under national public policy;
— като не е транспонирало напълно разпоредбата на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (ОВ L 18, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 29),
— by failing fully to transpose Article 3(1)(a) of Directive 96/71/EC of the European Parliament and of the Council of 16 December 1996 concerning the posting of workers in the framework of the provision of services (OJ 1997 L 18, p. 1);
— като посочва в член 7, параграф 1 от Закона от 20 декември 2002 г. условията, свързани с достъпа до съществената информация, необходима за осъществяването на контрол от компетентните национални органи по начин, лишен от яснотата, която е необходима, за да се осигури правната сигурност на предприятията, желаещи да командироват работници в Люксембург, и
— by setting out, in Article 7(1) of the Law of 20 December 2002, conditions relating to access to the basic information necessary for monitoring purposes by the competent national authorities with insufficient clarity to ensure legal certainty for undertakings wishing to post workers to Luxembourg, and
Великото херцогство Люксембург не е изпълнило задълженията си по член 3, параграфи 1 и 10 от Директива 96/71, както и по членове 49 ЕО и 50 ЕО.
— by requiring, in Article 8 of that Law, that documents necessary for monitoring purposes be retained in Luxembourg by an ad hoc agent resident there, the Grand Duchy of Luxembourg has failed to fulfil its obligations under Article 3(1) and (10) of Directive 96/71 and Articles 49 EC and 50 EC.
Член 3 от Директива 96/71, озаглавен „Условия за работа“, предвижда:
Under the heading ‘Terms and conditions of employment’, Article 3 of Directive 96/71 states:
Държавитечленки трябва да осигурят, независимо от приложимия закон по отношение на трудовото правоотношение, предприятията, посочени в член 1, параграф 1, да гарантират на работниците, командировани на тяхна територия, ред и условия на работа, обхващащи следните въпроси, които са определени в държаватачленка, в която се извършва работата:
Member States shall ensure that, whatever the law applicable to the employment relationship, the undertakings referred to in Article 1(1) guarantee workers posted to their territory the terms and conditions of employment covering the following matters which, in the Member State where the work is carried out, are laid down:
— от законови, подзаконови или административни разпоредби, и/или
— by law, regulation or administrative provision, and/or
— по силата на колективни договори или арбитражни решения, които са били обявени за общоприложими по смисъла на параграф 8 дотолкова, доколкото те засягат дейностите, посочени в приложението: a) максимална продължителност на работата и минимална продължителност на почивка;
— by collective agreements or arbitration awards which have been declared universally applicable within the meaning of paragraph 8, in so far as they concern the activities referred to in the Annex:
Настоящата директива не засяга прилагането от държавитечленки по отношение на националните предприятия и предприятията от други държави, в съответствие с Договора, на основата на равно третиране, на:
This Directive shall not preclude the application by Member States, in compliance with the Treaty, to national undertakings and to the undertakings of other States, on a basis of equality of treatment, of:
— условия за наемане на работа по въпроси, различни от посочените в първата алинея на параграф 1, в случай на разпоредби, свързани с обществения ред,
— terms and conditions of employment on matters other than those referred to in the first subparagraph of paragraph 1 in the case of public policy provisions;
— условия за наемане на работа, определени в колективните трудови договори или арбитражни решения по смисъла на параграф 8 и отнасящи се до дейности, които са различни от посочените в приложението “
— terms and conditions of employment laid down in the collective agreements or arbitration awards within the meaning of paragraph 8 and concerning activities other than those referred to in the Annex.’
При приемането на Директива 96/71 Декларация № 10 относно член 3, параграф 10, първо тире от Директивата (наричана понататък „Декларация № 10“) е вписана в протокола на Съвета на Европейския съюз по следния начин:
When Directive 96/71 was adopted, Declaration No 10 on Article 3(10) of Directive 96/71 (‘Declaration No 10’) was recorded in the minutes of the Council of the European Union as follows:
„Съветът и Комисията декларираха:
‘The Council and the Commission stated:
„Думите „разпоредби, свързани с обществения ред“ следва да се разбират като обхващащи задължителните разпоредби, които не може да се дерогират и които по своето естество и цел отговарят на императивните изисквания от обществен интерес.
“the expression ‘public policy provisions’ should be construed as covering those mandatory rules from which there can be no derogation and which, by their nature and objective, meet the imperative requirements of the public interest.
Тези разпоредби могат да включват по-специално забраната за полагане на принудителен труд или участието на органи на публичната власт в надзора по спазването на законодателството за условията на труд“.
These may include, in particular, the prohibition of forced labour or the involvement of public authorities in monitoring compliance with legislation on working conditions.”’
Член 1 от Закона от 20 декември 2002 г. предвижда:
Article 1 of the Law of 20 December 2002 provides:
1. писмения трудов договор или документа, изготвен по силата на Директива 91/533/ЕИО [на Съвета] от 14 октомври 1991 година относно задължението на работодателя да информира работниците или служителите за условията на трудовия договор или на трудовото правоотношение [(ОВ L 288, стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 174)];
1. the written contract of employment or the document established pursuant to [Council] Directive 91/533/EEC of 14 October 1991 on an employer’s obligation to inform employees of the conditions applicable to the contract or employment relationship (OJ 1991 L 288, p. 32);
2. минималното социално трудово възнаграждение и до автоматичното адаптиране на възнаграждението спрямо развитието на издръжката на живота;
2. the minimum rates of pay and automatic adjustment to reflect changes in the cost of living;
3. продължителността на работата и на седмичната почивка;
3. working time and weekly rest periods;
5. колективните отпуски;
5. annual closure periods;
7. правната уредба на временната заетост и на заемането на работна ръка;
7. the rules on temporary work and the loan of workers;
8. правната уредба на работата на непълно работно време и на тази на срочен договор;
8. the rules on parttime and fixedterm work;
9. мерките за защита по отношение на условията за наемане на работа на деца, младежи, бременни жени и родилки;
9. the protective measures applicable to the terms and conditions of employment of children and of young people and of pregnant women or women who have recently given birth;
10. недопускането на дискриминация;
10. non-discrimination;
12. задължителното бездействие в съответствие със законодателството за природните стихии и техническата безработица;
12. enforced inactivity in accordance with the legislation on bad weather or technical layoffs;
13. полагането на труд без разрешение или на незаконен труд, включително разпоредбите, свързани с разрешенията за работа за работници, които не са граждани на държава — членка от Европейското икономическо пространство;
13. clandestine or illegal work, including the provisions on work permits for workers who are not nationals of a Member State of the European Economic Area;
14. сигурността и здравето на работниците на работното място по принцип, и по-специално до предписанията за превенция от злополуки на Association d’assurance contre les accidents [Асоциацията за осигуряване срещу злополуките], издадени в съответствие с член 154 от Code des assurances sociales [Кодекса за социално осигуряване] и до минималните предписания относно сигурността и здравето, установени чрез подзаконов нормативен акт на Великото херцогство, приет след получаване на задължително мнение от Conseil d’État [Държавен съвет] и на одобрение от Conférence des Présidents de la Chambre des Députés [Събрание на председателите на камарата на депутатите] въз основа на член 14 от Loi modifiée du 17 juin 1994 concernant la sécurité et la santé des travailleurs au travail [изменения закон от 17 юни 1994 година за сигурността и здравето на работниците на работното им място].
14. the safety and health of workers in the workplace in general and, in particular, the accident prevention rules of the Association d’assurance contre les accidents (Accident Insurance Association) issued in accordance with Article 154 of the Social Security Code and the minimum requirements concerning safety and health laid down by Grand-Ducal Regulation, adopted following the mandatory opinion of the Conseil d’Etat and with the approval of the Conference of the Presidents of the Chamber of Deputies on the basis of Article 14 of the amended Law of 17 June 1994 on the safety and health of workers in the workplace.
(2) Разпоредбите на параграф първи от настоящия член се прилагат спрямо работниците, които са на служба на което и да било предприятие, независимо от тяхното гражданство, без значение какви са националността и юридическото или фактическо седалище на предприятието.“
shall constitute mandatory provisions falling under national public policy as regards, in particular, collective labour agreements or contracts in accordance with the Law of 27 March 1986 approving the Convention of Rome of 19 June 1980 on the law applicable to contractual obligations and are as such applicable to all workers performing an activity in the territory of the Grand Duchy of Luxembourg, including those temporarily posted to Luxembourg, regardless of the duration or purpose of the posting.
Член 2 от Закона от 20 декември 2002 г. гласи:
Article 2 of the Law of 20 December 2002 states:
„(1) Разпоредбите на член първи от настоящия закон се прилагат и спрямо предприятията, с изключение на плаващия състав на морския търговски флот, които в рамките на презгранично предоставяне на услуги командироват работници на територията на Великото херцогство Люксембург.
‘(1) The provisions of Article 1 of this law shall also apply to undertakings, with the exception of merchant shipping crew, which in the framework of the transnational provision of services post workers to the territory of the Grand Duchy of Luxembourg.
1. командироването на работник, дори за кратък или предварително определен период за сметка и под ръководството на предприятията, посочени в параграф 1 от настоящия член, на територията на Великото херцогство Люксембург в рамките на договор, сключен между изпращащото предприя- тие и получателя на услугите, установен или упражняващ дейността си в Люксембург;
1. the posting of a worker to the territory of the Grand Duchy of Luxembourg, even for a short or predetermined period for and under the direction of undertakings such as those referred to in paragraph 1 of this article, under a contract concluded between the undertaking making the posting and the party for whom the services are intended, established or operating in Luxembourg;
2. командироването на работник, дори за кратък или предварително определен период на територията на Великото херцогство Люксембург в заведение, принадлежащо на изпращащото предприятие, или в предприятие, което принадлежи на групата, от която е част изпращащото предприятие;
2. the posting of a worker to the territory of the Grand Duchy of Luxembourg, even for a short or a predetermined period, to an establishment belonging to the undertaking making the posting or to an undertaking belonging to the same group as the undertaking making the posting;
3. без да се засяга действието на loi du 19 mai 1994 portant réglementation du travail intérimaire et du prêt temporaire de main-d’œuvre [Закон от 19 май 1994 г. за регламентирането на временната заетост и на временното заемане на работна ръка], командироването от предприятие за временна работа или в рамките на заемане на работна ръка на работник в предприятие ползвател, установено или упражняващо дейността си на територията на Великото херцогство Люксембург, дори за кратък или предварително определен период.
3. without prejudice to the application of the Law of 19 May 1994 regulating temporary work and the temporary loan of manpower, the posting of a worker by a temporary employment undertaking, or under a loan of manpower, even for a short or a predetermined period, to a user undertaking established or operating on the territory of the Grand Duchy of Luxembourg.
(4) Понятието за трудово правоотношение се определя в съответствие с люксембургското право.“
(4) The meaning of the term “employment relationship” shall be determined in accordance with Luxembourg law.’
Член 7 от Закона от 20 декември 2002 г. гласи:
Article 7 of the Law of 20 December 2002 provides: