natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Член 4, параграф 4, втора алинея от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавитечленки относно данъците върху оборота е правна норма, чието прилагане от държавачленка предполага предварителна консултация от страна на последната с консултативния комитет по данъка върху добавената стойност и приемане на национална уредба, която позволява лицата, и по-специално дружествата, които са установени на нейна територия и са юридически самостоятелни, но са тясно свързани помежду си чрез финансови, икономически и организационни връзки, вече да се считат не за отделни данъчнозадължени лица по данъка върху добавената стойност, а за едно данъчнозадължено лице, единствен притежател на индивидуален идентификационен номер за посочения данък и следователно единствено оправомощено да подава декларации за данъка върху добавената стойност.
The second subparagraph of Article 4(4) of Sixth Directive 77/388 on the harmonisation of the laws of the Member States relating to turnover taxes is a provision which, in order to be implemented by a Member State, requires prior consultation by that State of the Advisory Committee on value added tax and the adoption of national legislation authorising persons, in particular companies, established in the territory of the country who, while legally independent, are closely bound to one another by financial, economic and organisational links, no longer to be treated as separate taxable persons for the purposes of value added tax in order to be treated as a single taxable person to whom a single value added tax identification number is allocated and, accordingly, the sole person entitled to submit value added tax declarations.
При липсата на предварителна консултация с консултативния комитет по данъка върху добавената стойност национална уредба, която отговаря на посочените критерии, би представлявала транспониране, извършено в нарушение на процесуалното изискване, установено в член 4, параграф 4, втора алинея от Шеста директива 77/388.
Where there has been no prior consultation of the Advisory Committee on value added tax, national legislation which meets those criteria constitutes legislation adopted in breach of the procedural requirement laid down in the second subparagraph of Article 4(4) of Sixth Directive 77/388.
(вж. точка 23; точка 1 от диспозитива)
(see para. 23, operative part 1)
(вж. точка 32; точка 2 от диспозитива)
(see para. 32, operative part 2)
По дело C-162/07 с предмет преюдициално запитване, отправено на основание на член 234 ЕО от Corte suprema di cassazione (Италия) с акт от 30 ноември 2006 г., постъпил в Съда на 26 март 2007 г., в рамките на производство по дело
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Corte Suprema di Cassazione (Italy), made by decision of 30 November 2006, received at the Court on 26 March 2007, in the proceedings
РЕШЕНИЕ ОТ 22.5.2008 г. — ДЕЛО C-162/07 генерален адвокат: г-н J. Mazák, секретар: г-жа M. Ferreira, главен администратор, предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 30 януари 2008 г., като има предвид становищата, представени:
Advocate General: J. Mazák, Registrar: M. Ferreira, Principal Administrator, having regard to the written procedure and further to the hearing on 30 January 2008, after considering the observations submitted on behalf of:
— за италианското правителство, от г-н I. M. Braguglia, в качеството на представител, подпомаган от г-н G. De Bellis, avvocato dello Stato,
— the Italian Government, by I. M. Braguglia, acting as Agent, and G. De Bellis, Avvocato dello Stato,
— за кипърското правителство, от г-жа E. Syméonidou, в качеството на представител,
— the Cypriot Government, by E. Syméonidou, acting as Agent,
— за правителството на Обединеното кралство, от г-жа C. Gibbs, в качеството на представител, подпомагана от г-н I. Hutton, barrister,
— the United Kingdom Government, by C. Gibbs, acting as Agent, and I. Hutton, Barrister,
— за Комисията на Европейските общности, от г-н A. Aresu и г-жа M. Afonso, в качеството на представители, предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
— the Commission of the European Communities, by A. Aresu and M. Afonso, acting as Agents, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion,
AMPLISCIENTIFICA И AMPLIFIN постанови настоящото
AMPLISCIENTIFICA AND AMPLIFIN gives the following
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 4, втора алинея от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавитечленки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стp.
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Council Directive 77/388/EEC of 17 May 1977 on the harmonisation of the laws of the Member States relating to turnover taxes — Common system of value added tax: uniform basis of assessment (OJ 1977 L 145, p.
1, наричана по-нататък „Шеста директива“).
1, the ‘Sixth Directive’).
Запитването е отправено в рамките на спор между Ampliscientifica Srl (наричано по-нататък „Ampliscientifica“) и Amplifin SpA (наричано по-нататък „Amplifin“), от една страна, и Ministero dell’Economia e delle Finanze, както и Agenzia delle Entrate, от друга страна, във връзка с изпратен до Amplifin акт за изменение на задължението по данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“) за 1990 г. и 1991 г.
The reference was made in proceedings between Ampliscientifica Srl (‘Ampliscientifica’) and Amplifin SpA (‘Amplifin’) on the one hand and the Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministry of Finance) and the Agenzia delle Entrate (Revenue Authority) on the other concerning an additional assessment to value added tax (‘VAT’) which was addressed to Amplifin in respect of the years 1990 and 1991.
Член 4, параграф 1 от Шеста директива гласи:
Article 4(1) of the Sixth Directive provides as follows:
Член 4, параграф 4, втора алинея от Шеста директива гласи:
The second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive is worded as follows:
„При спазване на разпоредбата на член 29 относно консултациите всяка държавачленка може да третира като едно данъчнозадължено лице установили се на нейна територия лица, които, макар и да са юридически самостоятелни, са тясно свързани помежду си чрез финансови, икономически и организационни връзки.“ [неофициален превод]
‘Subject to the consultations provided for in Article 29, each Member State may treat as a single taxable person persons established in the territory of the country who, while legally independent, are closely bound to one another by financial, economic and organisational links.’
Член 27, параграф 1 от Шеста директива предвижда следното:
Article 27(1) of the Sixth Directive provides as follows:
„Съветът може с единодушно решение по предложение на Комисията да разреши на държавитечленки да въведат специални мерки за дерогация от разпоредбите на настоящата директива, така че да бъде опростен редът за начисляване на данъка или да бъдат предотвратени някои форми на данъчна измама или избягване на данъци.
‘The Council, acting unanimously on a proposal from the Commission, may authorise any Member State to introduce special measures for derogation from the provisions of this Directive, in order to simplify the procedure for charging the tax or to prevent certain types of tax evasion or avoidance.
Мерките, предназначени за опростяване на реда за начисляване на данъка, не могат, освен в пренебрежима степен, да засягат сумата на дължимия данък на етапа на крайно потребление.“ [неофициален превод]
Measures intended to simplify the procedure for charging the tax, except to a negligible extent, may not affect the amount of tax due at the final consumption stage.’
Член 29 от Шеста директива въвежда консултативен комитет по данъка върху добавената стойност.
Article 29 of the Sixth Directive sets up an Advisory Committee on VAT.
Указ № 633 на президента на Републиката
The Decree of the President of the Republic No 6337
Член 73, трета алинея от Указ № 633 на президента на Републиката от 26 октомври 1972 г. относно въвеждането и регламентирането на данъка
The third paragraph of Article 73 of the Decree of the President of the Republic No 633 of 26 October 1972 establishing and regulating value added tax (ordinary
„Министърът на финансите е оправомощен да издава декрети, с които се установяват подходящи правила, според които декларациите на дъщерните дружества се подават от образуванието или от дружеството майка в службата по неговото/нейното място на регистрация за данъчни цели и в същата служба се извършват плащанията […] на общата дължима сума от образуванието или от дружеството майка и от дъщерните дружества, след приспадане на подлежащия на приспадане резултат.
‘The Minister of Finance shall have authority to issue decrees laying down appropriate rules which provide that declarations of subsidiary companies may be submitted by the parent company or body to the office for the place at which it is registered for tax purposes and that payments … may be made to that office of the total amount due by the parent company or body and by the subsidiary companies, net of any deductible excess.
Декларациите, подписани и от образуванието или от дружеството майка, следва също да бъдат подадени в службите по мястото на регистрация за данъчни цели на дъщерното дружество, при спазване на останалите задължения и отговорности на посочените дружества.
The declarations, which are also to be signed by the parent company or body, must also be submitted to the offices for the places at which the subsidiary companies are registered for tax purposes, without prejudice to the other obligations and liabilities of those companies.
За дъщерно дружество се счита дружеството, повече от 50 % от акциите или дяловете на което се притежават от друго дружество от началото на предходната календарна година.“
A company shall be regarded as a subsidiary where over 50% of the shares or stock in that company has been held by another company since the beginning of the previous calendar year.’
Министерски декрет от 13 декември 1979 г.
The Ministerial Decree of 13 December 1979
Декретът от 1979 г. урежда и улеснява плащането и декларирането от страна на дружествата майки и на дъщерните дружества, като позволява на дружествата майки в известна степен да действат от името на своето или своите дъщерни дружества.
The 1979 Decree organises and facilitates the manner in which payments and declarations can be made by parent companies and subsidiaries by enabling the parent company, to a certain extent, to act on behalf of its subsidiary company or companies.
На основание на член 2 от Декрета от 1979 г. „за дъщерни дружества се считат само дружествата […], повече от 50 % от акциите или дяловете в капитала на които от началото на предходната календарна година се притежават от образуванието или от дружеството майка или от друго дружество, контролирано от тях по смисъла на предишния член“.
Article 2 of the 1979 Decree states that ‘only … companies in which the parent company or body or other subsidiary of that company or body within the meaning of this article has held more than 50% of the share capital or stock since the beginning of the previous calendar year shall be regarded as subsidiary companies’.
Член 3 от Декрета от 1979 предвижда, че в декларацията на дружеството майка, „подписана и от представителите на дъщерното дружество, следва да се посочи […] номерът по ДДС на дъщерните дружества, както и компетентната за всяка от тях служба по [ДДС]“.
Article 3 of the 1979 Decree states accordingly that the declaration of the parent company ’also to be signed by the representatives of the subsidiary company, must indicate … the VAT number of the subsidiary companies as well as the competent (VAT) office for each of them’.
Член 5, първа алинея от Декрета от 1979 г. предвижда следното:
The first paragraph of Article 5 of the 1979 Decree provides as follows:
„Образуванието или дружеството майка, което/която иска да се позове на настоящия декрет, трябва също да подаде годишните декларации на своите дъщерни дружества в службата по [ДДС] по мястото си на регистрация за данъчни цели.
‘A parent company or body wishing to rely on this decree must also submit the annual declarations of its subsidiaries to the [VAT] office for the place at which it is registered for tax purposes.
Тези декларации, подписани и от представителя на образуванието или дружеството майка, трябва също да бъдат подадени с приложенията към тях от дъщерните дружества в компетентната за всяко от тях служба по ДДС.
Those declarations, which are also to be signed by the representative of the parent company or body, must also be submitted, together with their annexes, by the subsidiary companies to the competent VAT office for each of them.
В декларациите на дъщерното дружество следва да се посочи, със съответния номер по ДДС, образуванието или дружеството майка.“
The name of the parent company or body along with the appropriate VAT number must be stated in the declarations of the subsidiary company.’
Спорът по главното производство се отнася до данъчните декларации, подадени от Ampliscientifica за 1990 г. и от Amplifin за 1990 г. и 1991 г. (наричани
The dispute in the main proceedings concerns the tax declarations submitted by Ampliscientifica for 1990 and by Amplifin for 1990 and 1991 (‘the contetsted
AMPLISCIENTIFICA И AMPLIFIN по-нататък „спорните декларации“), като Ampliscientifica и Amplifin са дружества по италианското право, учредени в рамките на групата Amplifon, чиято дейност е свързана с изследването и разработването на нови научни инструменти.
AMPLISCIENTIFICA AND AMPLIFIN declarations’). Ampliscientfica and Amplifin are companies incorporated under Italian law which formed part of the Amplifon group, which was engaged in the research and development of new scientific instruments.
Повече от 50 % от капитала на Ampliscientifica, учредено през февруари 1989 г., се притежава от Amplaid SpA, като повече от 99 % от капитала на последното се притежава от Amplifin.
More than 50% of the share capital of Amplifscientifica, which was formed in February 1989, was subscribed by Amplaid SpA, 99% of which was in turn controlled by Amplifin.
Ampliscientifica преустановява дейността си през 1993 г. За 1990 г.
Ampliscientifica’s business ceased in February 1993.
За 1991 г. то прави същото и с друго от своите дъщерни дружества, осъществяващо дейност в сектора на недвижимите имоти, а именно Ampliare Srl, учредено през ноември 1990 г., в резултат на което в полза на последното е прехвърлен данъчен кредит по ДДС в значителен размер.
For the 1991 tax year, it did the same with another of its subsidiaries that was involved in the real estate sector, Ampliare Srl, formed in November 1990, which resulted in a significant VAT credit being transferred to it.
Службата по ДДС на Милано счита, че Amplifin не е имало право да подаде спорните декларации, тъй като по отношение на съществуването на връзки, въз основа на които да се приложи опростеният режим за плащане на ДДС, член 2 от Декрета от 1979 г. предвижда, че връзката между образуванието или дружеството майка и дъщерните дружества трябва да съществува „от началото на календарната година“, предхождаща тази на декларирането.
The Milan VAT office took the view that Amplifin was not entitled to submit the contested declarations, since Article 2 of the 1979 Decree provides that, in order for the simplified VAT payment scheme to be applicable, the link between the parent company or body and the subsidiary company must have existed ‘from the beginning of the calendar year’ preceding the year in which the declaration was made.
Ето защо тя издава актове за изменение на данъчното задължение за 1990 г. (за задълженията по ДДС на Ampliscientifica) и за 1991 г. (за данъчния кредит по ДДС на Ampliare Srl).
It therefore issued notices of additional assessment for 1990 (in respect of the VAT debt of Ampliscientifica) and 1991 (in respect of the VAT credit of Ampliare Srl).
Ampliscientifica и Amplifin оспорват тези актове пред Commissione tributaria provinciale di Milano, която уважава тяхното искане с отделни решения от 5 ноември 1996 г.
Ampliscientfica and Amplifin challenged those notices before the Commissione tribuatria provinciale di Milano (Provincial Tax Court, Milan), which granted their applications in separate judgments on 5 November 1996.
Службата по ДДС на Милано подава жалба пред Commissione tributaria della Lombardia, която с решения от 31 май и 17 ноември 1999 г. уважава нейната жалба, като въз основа на Декрета от 1979 г. приема, че Amplifin не е спазило условието относно срока, през който трябва да бъде притежаван капиталът на дъщерните дружества, и че към този момент не е имало право да подава спорните декларации.
The Milan VAT office appealed before the Commissione tributaria della Lombardia (Tax Court, Lombardy), which granted its appeals by judgements of 31 May and 17 November 1999, taking the view that, under the 1979 Decree, Amplifin had failed to comply with the condition stipulating the period for which share capital must be held in subsidiary companies and was not at that time entitled to submit the contested declarations.
Ampliscientifica и Amplifin обжалват пред Corte suprema di cassazione, който решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
Ampliscientifica and Amplifin lodged appeals before the Corte Suprema di Cassazione, which decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
„1) Трябва ли член 4, параграф 4, [втора алинея] от Шеста директива […] да се счита за недостатъчно точна норма, която позволява на държавитечленки да прилагат предвидения в нея режим в конкретни хипотези на икономически, финансови или правни връзки между повече лица, или за достатъчно точна норма, която следователно налага, след като веднъж държаватачленка е решила да въведе такъв режим, да предвиди, че същият се прилага винаги когато са налице описаните в нея връзки?
‘(1) Must the [second subparagraph] of Article 4(4) of the Sixth Directive … be construed as a rule that is insufficiently precise, with the effect that the Member States are permitted to apply the VAT scheme set out in that rule to specific situations involving economic, financial or legal links among different persons, or as a rule that is sufficiently precise and which, therefore, once a Member State has decided to adopt that scheme, requires provision to be made for it to be applied in all cases involving the links set out in that rule?
2) Независимо от отговора на предходния въпрос, непропорционално ли е, с оглед на целите на посочената директива и спазването на принципа за забрана на злоупотребата с право, да се предвиди условие за срок, в смисъл че връзката трябва да съществува от значителен период от време, като условие за прилагане на режима, без заинтересованите лица да могат да докажат съществуването на надлежно икономическо основание за създаването на връзката? Следва ли тази уредба във всички хипотези да се счита за противоречаща на принципа на неутралност на ДДС?“
(2) (i) Regardless of the reply to be given to the question (1), is the imposition of a temporal restriction — in the sense that the link must have existed for a significant period of time — as a precondition for the application of the scheme, where the persons concerned are not permitted to demonstrate that there is a valid economic reason for the link being forged, disproportionate in relation to the objectives of the directive and to the need for compliance with the principle prohibiting the abuse of rights? (ii) Is that legislation to be regarded in any event as contrary to the principle of the neutrality of VAT?’
Първият въпрос се основава на предварителното условие, според което Декретът от 1979 г., въз основа на който са издадени разглежданите в главното производство актове за изменение на задължението по ДДС, представлява въвеждане на признатата с член 4, параграф 4, втора алинея от Шеста директива възможност всяка държавачленка да третира повече лица, които са установени на нейна територия и са юридически самостоятелни, като едно данъчнозадължено лице за целите на облагане с ДДС, когато тези лица са тясно свързани помежду си чрез финансови, икономически и организационни връзки.
The first question is based on the premiss that the 1979 Decree, under which the reminders for VAT non-payment at issue in the main proceedings were issued, constitutes an implementation of the authority conferred on all Member States by the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive to treat as a single taxable person for VAT purposes different persons who are established in the territory of the country but are legally independent where those persons are closely bound to one another by financial, economic and organisational links.
С други думи, Декретът от 1979 г. е, или поне отчасти е, мярка за транспониране на член 4, параграф 4, втора алинея от Шеста директива.
In other words, the 1979 Decree is, at least in part, a measure transposing the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive.
В това отношение трябва да се подчертае на първо място, че видно от самия текст на тази разпоредба, тя може да се приложи едва след консултация с консултативния комитет по ДДС.
It should be noted, first of all, as the very wording of that provision makes clear, that it can be implemented only after the Advisory Committee on VAT has been consulted.
Безспорно е обаче, че в случая с Декрета от 1979 г.
However, it is not disputed that, in the case of the 1979 Decree, the Italian Republic did not consult that committee.
На второ място е необходимо да се отбележи, че прилагането на режима, предвиден в член 4, параграф 4, втора алинея от Шеста директива, предполага, че приетата въз основа на тази норма национална уредба позволява лицата, и по-специално дружествата, които са свързани помежду си чрез финансови, икономически и организационни връзки, вече да се считат не за отделни данъчнозадължени лица по ДДС, а за едно данъчнозадължено лице.
It is to be observed, secondly, that the effect of implementing the scheme established in the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive is that national legislation adopted on the basis of that provision allows persons, in particular companies, which are bound to one another by financial, economic and organisational links no longer to be treated as separate taxable persons for the purposes of VAT but to be treated as a single taxable person.
По този начин, когато дадена държавачленка прилага посочената разпоредба, контролираното лице или лица по смисъла на същата разпоредба не може да се счита(т) за данъчнозадължено лице/данъчнозадължени лица по смисъла на член 4,
Thus, where that provision is implemented by a Member State, the closely linked person or persons within the meaning of that
Следователно когато тази разпоредба се прилага от държавачленка, член 4, параграф 4, втора алинея от Шеста директива непременно изисква транспониращата национална уредба да предвиди, че за групата ще се предоставят статут на едно данъчнозадължено лице и един номер по ДДС.
The second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive therefore necessarily requires, where that provision is implemented by a Member State, the national implementing legislation to provide that the taxable person is a single taxable person and that a single VAT number be allocated to the group.
В това отношение следва да се отбележи, че обстоятелството, че в Шеста директива е направено изрично позоваване на индивидуалния идентификационен номер по ДДС едва след въвеждането на член 28з от посочената директива, от който се извежда новият член 22, параграф 1, букви в)—д) от същата, с Директива 91/680/ЕИО на Съвета от 16 декември 1991 година (ОВ L 376, стp.
The fact that express reference was made in the Sixth Directive to an individual VAT identification number only after the introduction of Article 28h of that directive, which forms the basis of the new Article 22(1)(c) to (e) of the directive, by Council Directive 91/680/EEC of 16 December 1991 (OJ 1991 L 376, p.