natgillin/translations-raw huggingface dataset:
В това отношение Първоинстанционният съд, като се позовава по аналогия по-конкретно на точка 18 от Решение от 12 декември 1972 г. по дело International Fruit Company и др. (21/72—24/72, Recueil, стр.
In that regard, the Court of First Instance referring, by analogy, to Joined Cases 21/72 to 24/72 International Fruit Company and Others [1972] ECR 1219, paragraph 18, in particular, held that, in so far as under the EC Treaty the Community has assumed powers previously exercised by Member States in the area governed by the Charter
Въз основа на това в следващата точка от последните решения Първоинстанционният съд стига до извода, от една страна, че Общността не може да нарушава задълженията на държавитечленки по Устава на Организацията на Обединените нации, нито да създава пречки за тяхното изпълнение и, от друга страна, че по силата на самия договор, с който е създадена, при упражняване на своите правомощия тя е длъжна да приема всички необходими разпоредби, за да позволи на своите държавичленки да спазват тези задължения.
In the following paragraph in those judgments, the Court of First Instance concluded, first, that the Community may not infringe the obligations imposed on its Member States by the Charter of the United Nations or impede their performance and, second, that in the exercise of its powers it is bound, by the very Treaty by which it was established, to adopt all the measures necessary to enable its Member States to fulfil those obligations.
Тъй като се оказва, че по-нататък Първоинстанционният съд следва да установи какъв е обхватът на контрола за законосъобразност, по-специално що се отнася до основните права, който трябва да упражни по отношение на общностните актове за привеждане в действие на резолюциите на Организацията на Обединените нации, какъвто е спорният регламент, той найнапред припомня в точка 209 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi и в точка 260 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, че според съдебната практика Европейската общност е правна общност, тъй като нито актовете на нейните държавичленки, нито актовете на нейните институции са освободени от контрол за съответствие с Договора за ЕО, който е основна конституционна харта, и тъй като този договор е установил завършена система от способи за защита и процедури, чиято цел е да поверят на Съда контрола за законосъобразността на актовете на институциите.
Being thus called upon, in the second place, to determine the scope of the review of legality, especially in the light of fundamental rights, that it must carry out concerning Community measures giving effect to resolutions of the Security Council, such as the contested regulation, the Court of First Instance first recalled, in Kadi, paragraph 209, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 260, that, according to caselaw, the European Community is based on the rule of law, inasmuch as neither its Member States nor its institutions can avoid review of the question whether their acts are in conformity with the basic constitutional charter, the EC Treaty, which established a complete system of legal remedies and procedures designed to enable the Court of Justice to review the legality of acts of the institutions.
Въпреки това в точка 212 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi и в точка 263 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat Първоинстанционният съд приема, че в разглежданите от него дела се поставя въпросът дали съществуват структурни ограничения на посочения съдебен контрол, наложени от общото международно право или от самия Договор за ЕО.
In Kadi, paragraph 212, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 263, the Court of First Instance considered, however, that the question arising in the cases before it was whether there exist any structural limits, imposed by general international law or by the EC Treaty itself, on that judicial review.
В това отношение Първоинстанционният съд припомня в точка 213 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi и в точка 264 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, че спорният регламент, който е приет с оглед на Обща позиция 2002/402, на общностно равнище представлява
In that connection the Court of First Instance recalled, in Kadi, paragraph 213, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 264, that the contested regulation, adopted in the light of Common Position 2002/402, constitutes the implementation at Community level of the obligation placed on the Member States of the Community, as Members
KADI И AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION/СЪВЕТ И КОМИСИЯ изпълнение на задължението на държавитечленки, като членки на ООН, да приведат в действие, ако това се налага, посредством общностен акт, санкциите, предписани по отношение на Осама бен Ладен, мрежата на Ал Кайда, талибаните и други свързани с тях физически лица, групи, предприятия и образувания, които са наложени и след това засилени с поредица от резолюции на Съвета за сигурност, приети на основание глава VII от Устава на Организацията на Обединените нации.
KADI AND AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v COUNCIL AND COMMISSION of the United Nations, to give effect, if appropriate by means of a Community act, to the sanctions against Usama bin Laden, members of the Al-Qaeda network and the Taliban and other associated individuals, groups, undertakings and entities, which have been decided and later strengthened by several resolutions of the Security Council adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations.
Според Първоинстанционния съд в този контекст Общността е действала при условията на обвързана компетентност, което не ѝ оставя никаква свобода на преценка при упражняване на нейните правомощия, така че в частност не е могла нито пряко да измени съдържанието на въпросните резолюции, нито да създаде механизъм, който да може да доведе до такова изменение (обжалвано съдебно решение по дело Kadi, точка 214, както и обжалвано съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, точка 265).
In that situation, the Community acted, according to the Court of First Instance, under circumscribed powers leaving it no autonomous discretion in their exercise, so that it could, in particular, neither directly alter the content of the resolutions at issue nor set up any mechanism capable of giving rise to such alteration (Kadi, paragraph 214, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 265).
Въз основа на това Първоинстанционният съд стига до извода, че оспорването от страна на жалбоподателите на вътрешната законосъобразност на спорния регламент предполага Първоинстанционният съд да извърши пряк или инцидентен контрол за законосъобразността на приложените с този регламент резолюции с оглед на защитените от общностния правен ред основни права (обжалвано съдебно решение по дело Kadi, точки 215 и 216, както и обжалвано съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, точки 266 и 267).
The Court of First Instance inferred therefrom that the applicants’ challenging of the internal lawfulness of the contested regulation implied that the Court of First Instance should undertake a review, direct or indirect, of the lawfulness of the resolutions put into effect by that regulation in the light of fundamental rights as protected by the Community legal order (Kadi, paragraphs 215 and 216, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 266 and 267).
В точки 217—225 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi, които са идентични с точки 268—276 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, Първоинстанционният съд приема следното:
In paragraphs 217 to 225 of Kadi, drawn up in terms identical to those of paragraphs 268 to 276 of Yusuf and Al Barakaat, the Court of First Instance held as follows:
Институциите и Обединеното кралство приканват Първоинстанционния съд принципно да приеме, че не разполага с никаква компетентност за упражняване на такъв косвен контрол за законосъобразността на тези резолюции, които в качеството си на правила на международното право, обвързващи държавитечленки на Общността, са задължителни за него, както и за всички институции на Общността.
The institutions and the United Kingdom ask the Court as a matter of principle to decline all jurisdiction to undertake such indirect review of the lawfulness of those resolutions which, as rules of international law binding on the Member States of the Community, are mandatory for the Court as they are for all the Community institutions.
По същество тези страни считат, че упражняваният от Първоинстанционния съд контрол би трябвало да се ограничи, от една страна, до проверка за спазването на правилата относно формата, процедурата и компетентността, които в случая са
Those parties are of the view, essentially, that the Court’s review ought to be confined, on the one hand, to ascertaining whether the rules on formal and procedural requirements
Трябва да се признае, че такова ограничение на правомощията се налага като следствие от принципите, изведени по-горе при разглеждане на съотношението между създадения от Организацията на Обединените нации международен правен ред и общностния правен ред.
It must be recognised that such a limitation of jurisdiction is necessary as a corollary to the principles identified above, in the Court’s examination of the relationship between the international legal order under the United Nations and the Community legal order.
Както вече беше посочено, разглежданите резолюции на Съвета за сигурност са приети на основание глава VII от Устава на Организацията на Обединените нации.
As has already been explained, the resolutions of the Security Council at issue were adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations.
В този контекст Съветът за сигурност носи цялата отговорност да определя кое представлява заплаха за международния мир и сигурност, както и кои са мерките, необходими за тяхното поддържане или възстановяване, и това е извън правомощията на националните или общностните органи или юрисдикции, с едноединствено изключение, предвидено в член 51 от посочения устав, което е свързано с неотменимото право на индивидуална или колективна самоотбрана.
In these circumstances, determining what constitutes a threat to international peace and security and the measures required to maintain or re-establish them is the responsibility of the Security Council alone and, as such, escapes the jurisdiction of national or Community authorities and courts, subject only to the inherent right of individual or collective self-defence mentioned in Article 51 of the Charter.
След като Съветът за сигурност, действащ чрез своя Комитет по санкциите, на основание глава VII от Устава на Организацията на Обединените нации реши, че средствата на определени физически лица или образувания трябва да бъдат замразени, неговото решение е задължително за всички членове на Организацията на Обединените нации, в съответствие с член 48 от Устава.
Where, acting pursuant to Chapter VII of the Charter of the United Nations, the Security Council, through its Sanctions Committee, decides that the funds of certain individuals or entities must be frozen, its decision is binding on the members of the United Nations, in accordance with Article 48 of the Charter.
При това положение, предвид съображенията, изложени в точки 193—204 по-горе, твърдението, че Първоинстанционният съд е компетентен да упражнява инцидентен контрол за законосъобразността на такова решение с оглед на стандарта за защита на признатите от общностния ред основни права, не може да бъде обосновано нито въз основа на международното право, нито въз основа на общностното право.
In light of the considerations set out in paragraphs 193 to 204 above, the claim that the Court of First Instance has jurisdiction to review indirectly the lawfulness of such a decision according to the standard of protection of fundamental rights as recognised by the Community legal order, cannot be justified either on the basis of international law or on the basis of Community law.
От една страна, такава компетентност би била несъвместима със задълженията на държавитечленки, произтичащи от Устава на Организацията на Обединените нации, в частност от неговите членове 25, 48 и 103, както и от член 27 от Виенската конвенция за правото на договорите [сключена във Виена на 23 май 1969 г].
First, such jurisdiction would be incompatible with the undertakings of the Member States under the Charter of the United Nations, especially Articles 25, 48 and 103 thereof, and also with Article 27 of the Vienna Convention on the Law of Treaties [concluded in Vienna on 25 May 1969].
От друга страна, такава компетентност би противоречала както на разпоредбите на Договора за ЕО, в частност на член 5 ЕО, член 10 ЕО, член 297 ЕО и член 307, първа алинея ЕО, така и на разпоредбите на Договора за ЕС, в частност на член 5 ЕС, съгласно който общностният съд упражнява своите правомощия при условията и с оглед на целите, предвидени в разпоредбите на Договора за ЕО и Договора за ЕС.
Second, such jurisdiction would be contrary to provisions both of the EC Treaty, especially Articles 5 EC, 10 EC, 297 EC and the first paragraph of Article 307 EC, and of the Treaty on European Union, in particular Article 5 EU, in accordance with which the Community judicature is to exercise its powers on the conditions and for the purposes provided for by the provisions of the EC Treaty and the Treaty on European Union.
Следователно трябва да се приеме, че разглежданите резолюции на Съвета за сигурност по принцип не подлежат на съдебен контрол от страна на Първоинстанционния съд и че същият не е овластен дори и инцидентно да поставя под въпрос тяхната законосъобразност с оглед на общностното право.
It must therefore be considered that the resolutions of the Security Council at issue fall, in principle, outside the ambit of the Court’s judicial review and that the Court has no authority to call in question, even indirectly, their lawfulness in the light of Community law.
Напротив, Първоинстанционният съд е длъжен в рамките на възможното да тълкува и прилага това право по начин, който да е съвместим със задълженията на държавитечленки по Устава на Организацията на Обединените нации.“
On the contrary, the Court is bound, so far as possible, to interpret and apply that law in a manner compatible with the obligations of the Member States under the Charter of the United Nations.’
В точка 226 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi и в точка 277 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat Първоинстанционният съд приема, че въпреки това е овластен да упражнява инцидентен контрол за законосъобразността на разглежданите резолюции на Съвета за сигурност с оглед на jus cogens, възприемано като международен публичен ред, който е задължителен за всички субекти на международното право, включително за органите на ООН, и от който не е възможно отклоняване.
In Kadi, paragraph 226, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 277, the Court of First Instance found that it was, none the less, empowered to check, indirectly, the lawfulness of the resolutions of the Security Council in question with regard to jus cogens, understood as a body of higher rules of public international law binding on all subjects of international law, including the bodies of the United Nations, and from which no derogation is possible.
В това отношение в точки 227—231 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi, които са идентични с точки 278—282 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, Първоинстанционният съд приема следното:
In paragraphs 227 to 231 of Kadi, drawn up in terms identical to those of paragraphs 278 to 282 of Yusuf and Al Barakaat, the Court of First Instance held as follows:
В това отношение следва да се посочи, че член 53 от Виенската конвенция за правото на договорите, която кодифицира обичайното международно право (и чийто член 5 гласи, че тя се прилага „по отношение на всеки договор, който е учредителен акт на международна организация, и към всеки договор, приет в рамките на международна организация“) предвижда, че са нищожни договорите, противоречащи на императивна норма на общото международно право (jus cogens), определена като „норма, която изцяло се приема и признава от международната общност на държавите като норма, отклонението от която е недопустимо и която може да бъде изменена само с последваща норма на общото международно право от същия характер“.
In this connection, it must be noted that the Vienna Convention on the Law of Treaties, which consolidates the customary international law and Article 5 of which provides that it is to apply “to any treaty which is the constituent instrument of an international organisation and to any treaty adopted within an international organisation”, provides in Article 53 for a treaty to be void if it conflicts with a peremptory norm of general international law (jus cogens), defined as “a norm accepted and recognised by the international community of States as a whole as a norm from which no derogation is permitted and which can be modified only by a subsequent norm of general international law having the same character”.
Също така член 64 от Виенската конвенция предвижда, че „ако се появи нова императивна норма на общото международно право, всеки съществуващ договор, който не е в съответствие с тази норма, става недействителен и се прекратява“.
Similarly, Article 64 of the Vienna Convention provides that: “If a new peremptory norm of general international law emerges, any existing treaty which is in conflict with that norm becomes void and terminates”.
Впрочем самият Устав на Организацията на Обединените нации предполага наличието на императивни принципи на международното право и по-специално защитата на основните права на човешката личност.
Furthermore, the Charter of the United Nations itself presupposes the existence of mandatory principles of international law, in particular, the protection of the fundamental rights of the human person.
В преамбюла на устава народите на Обединените нации заявяват, че са решени „да потвър[дят] [… своята] вяра в основните права на човека, в достойнството и ценността на човешката личност.“ Освен това от глава първа на устава, озаглавена „Цели и принципи“, следва че Организацията на Обединените нации има за цел по-специално да насърчи зачитането правата на човека и основните свободи.
In the preamble to the Charter, the peoples of the United Nations declared themselves determined to “reaffirm faith in fundamental human rights, in the dignity and worth of the human person”. In addition, it is apparent from Chapter I of the Charter, headed “Purposes and Principles”, that one of the purposes of the United Nations is to encourage respect for human rights and for fundamental freedoms.
Тези принципи са задължителни, както за членовете на ООН, така и за нейните органи.
Those principles are binding on the Members of the United Nations as well as on its bodies.
Така, съгласно член 24, параграф 2 от Устава на Организацията на Обединените нации, при изпълнение на задълженията, които му налага главната отговорност за поддържането на международния мир и сигурност, Съветът за сигурност трябва „да действа съгласно целите и принципите на организацията“.
Thus, under Article 24(2) of the Charter of the United Nations, the Security Council, in discharging its duties under its primary responsibility for the maintenance of international peace and security, is to act “in accordance with the Purposes and Principles of the United Nations”.
Следователно правомощията за налагане на санкции, които Съветът за сигурност притежава, при упражняването на тази отговорност трябва да бъдат използвани при спазване на международното право и по-специално на целите и принципите на Организацията на Обединените нации.
The Security Council’s powers of sanction in the exercise of that responsibility must therefore be wielded in compliance with international law, particularly with the purposes and principles of the United Nations.
Така международното право позволява да се счита, че съществува ограничение на принципа за задължителната сила на резолюциите на Съвета за сигурност: те трябва да спазват неоспоримите основни разпоредби на jus cogens.
International law thus permits the inference that there exists one limit to the principle that resolutions of the Security Council have binding effect: namely, that they must observe the fundamental peremptory provisions of jus cogens.
В противен случай, колкото и неправдоподобна да е такава възможност, те не биха обвързвали държавитечленки на ООН, а следователно — и Общността.
If they fail to do so, however improbable that may be, they would bind neither the Member States of the United Nations nor, in consequence, the Community.
Bosphorus (Решение от 30 юли 1996 г. по дело C-84/95, Recueil, стр. I-3953).“
226, paragraph 79; see also, to that effect, Advocate General Jacobs’s Opinion in Case C-84/95 Bosphorus [1996] ECR I-3953, paragraph 65).’
На първо място, що се отнася по-специално до твърдяното нарушение на основното право на зачитане на собствеността, в точка 237 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi и в точка 288 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat Първоинстанционният съд счита, че трябва да се прецени
Firstly, with particular regard to the alleged breach of the fundamental right to respect for property, the Court of First Instance considered, in Kadi, paragraph 237, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 288, that it fell to be assessed whether the freezing of funds provided for by the contested regulation, as amended by Regulation
РЕШЕНИЕ ОТ 3.9.2008 г. — СЪЕДИНЕНИ ДЕЛА C-402/05 P И C-415/05 P дали замразяването на средства, предвидено в спорния регламент, изменен с Регламент № 561/2003, и непряко в резолюциите на Съвета за сигурност, които тези регламенти прилагат, нарушава основните права на жалбоподателя.
No 561/2003, and, indirectly, by the resolutions of the Security Council put into effect by those regulations, infringed the applicant’s fundamental rights.
В точка 238 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi и в точка 289 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat Първоинстанционният съд приема, че това не е така предвид нормата за всеобща защита на основните права на човешката личност, която е част от jus cogens.
In Kadi, paragraph 238, and Yusuf and Al Barakaat, paragraph 289, the Court of First Instance decided that such was not the case, measured by the standard of universal protection of the fundamental rights of the human person covered by jus cogens.
В това отношение в точки 239 и 240 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi, както и в точки 290 и 291 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat Първоинстанционният съд приема, че случаите на дерогиране и изключения от задължението за замразяване на средства, предвидени в спорния регламент, вследствие на неговото изменение с Регламент № 561/2003, самият той прилагащ Резолюция 1452 (2002), показват, че тази мярка няма за цел, нито за последица да подлага лицата, вписани в обобщения списък, на нечовешко или унизително третиране.
In Kadi, paragraphs 239 and 240, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 290 and 291, the Court of First Instance held that the exemptions to and derogations from the obligation to freeze funds provided for in the contested regulation as a result of its amendment by Regulation No 561/2003, itself putting into effect Resolution 1452 (2002), show that it is neither the purpose nor the effect of that measure to submit the persons entered in the summary list to inhuman or degrading treatment.
В точки 243—251 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi, както и в точки 294—302 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat Първоинстанционният съд освен това приема, че замразяването на средства не съставлява произволно, несъответно или непропорционално засягане на правото на частна собственост на заинтересуваните лица и поради това не може да се счита за противоречащо на jus cogens с оглед на следните обстоятелства:
In Kadi, paragraphs 243 to 251, and Yusuf and Al Barakaat, paragraphs 294 to 302, the Court of First Instance held, in addition, that the freezing of funds did not constitute an arbitrary, inappropriate or disproportionate interference with the right to private property of the persons concerned and could not, therefore, be regarded as contrary to jus cogens, having regard to the following facts: