natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Що се отнася до нефта, случайно разлят при изтичане от хранилищните съоръжения на бензиностанция и купен преди това от последната за нуждите на нейната дейност, Съдът е приел, че този нефт в действителност е притежание на управителя на бензиностанцията.
The Court has held, in the case of hydrocarbons spilled by accident as the result of a leak from a service station’s storage facilities which had been bought by that service station to meet its operating needs, that those hydrocarbons were in fact in the possession of the service station’s manager.
По повод на същите обстоятелства Съдът освен това е приел, че за „производител“ на отпадъците по смисъла на член 1, буква б) от Директива 75/442 може да се смята онзи, който за нуждите на своята дейност държи на склад нефта към момента, в който той се е превърнал в отпадъци.
The Court thus found that, in that context, the person who, for the purpose of his activity, had the hydrocarbons in stock when they became waste could be regarded as the person who ‘produced’ them within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Всъщност щом едновременно притежава тези отпадъци и е техен производител, управителят на такава бензиностанция трябва да се смята за притежател на тези отпадъци по смисъла на член 1, буква в) от тази директива (вж. в този смисъл Решение по дело Van de Walle и др., посочено по-горе, точка 59).
Since he is at once the possessor and the producer of that waste, such a service station manager must be regarded as its holder within the meaning of Article 1(c) of that directive (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 59).
По същия начин, когато става дума за случайно разлят в морето нефт, следва да се отбележи, че собственикът на кораба, който превозва посочения нефт, всъщност притежава този нефт непосредствено преди превръщането му в отпадъци.
In the same way, in the case of hydrocarbons spilled by accident at sea, it must be held that the owner of the ship carrying those hydrocarbons is in fact in possession of them immediately before they become waste.
При това положение посоченият корабособственик може да се смята за производител на тези отпадъци по смисъла на член 1, буква б) от Директива 75/442 и на това основание да се квалифицира като „притежател“ по смисъла на член 1, буква в) от тази директива.
In those circumstances, the shipowner may thus be regarded as having produced that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and on that basis be categorised as a ’holder’ within the meaning of Article 1(c) of that directive.
Все пак посочената директива не изключва възможността в определени хипотези разходите за обезвреждане на отпадъците да са в тежест на един или няколко предишни притежатели (Решение по дело Van de Walle и др., посочено по-горе, точка 57).
However, that directive does not rule out the possibility that, in certain cases, the cost of disposing of waste is to be borne by one or more previous holders (Van de Walle, paragraph 57).
— Относно определянето на лицата, които трябва да понесат разходите за обезвреждане на отпадъците
— Determination of the persons liable to bear the cost of disposing of the waste
В делото по главното производство се поставя въпросът дали и онзи, който е продал стоката на крайния получател и затова е наел потъналия в морето кораб, може да се смята за „притежател“, при тези обстоятелства „предишен“, на разлетите по този начин отпадъци.
In the main proceedings, the question which arises is whether the person who sold the goods to the final consignee and for that purpose chartered the ship which sank may also be regarded as a ‘holder’, a ‘previous’ one, of the waste thus spilled.
Освен това препращащата юрисдикция иска да установи дали и производителят на продукта, от който са произлезли отпадъците, може да бъде задължен да понесе разходите за обезвреждане на тези отпадъци.
The referring court is also uncertain whether the producer of the product from which the waste came may also be responsible for bearing the cost of disposing of the waste thus produced.
В това отношение член 15 от Директива 75/442 предвижда, че определени категории лица, в случая „предишните притежатели“ или „производителят на продукта, от който са произлезли отпадъците“, могат да бъдат задължени да понесат разходите за обезвреждане на отпадъците в съответствие с принципа „замърсителят плаща“.
On this point, Article 15 of Directive 75/442 provides that certain categories of persons, in this case the ‘previous holders’ or the ‘producer of the product from which the waste came’, may, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, be responsible for bearing the cost of disposing of waste.
Следователно това финансово задължение ги обвързва поради участието им в създаването на посочените отпадъци и евентуално на произтичащия от тях риск от замърсяване.
That financial obligation is thus imposed on them because of their contribution to the creation of the waste and, in certain cases, to the consequent risk of pollution.
При това положение, когато става дума за случайно разлят в морето нефт вследствие на корабокрушение на нефтен танкер, националният съд може да приеме, че продавачът на този нефт и наемател на кораба, който го превозва, е „производител на отпадъците“, ако предвид доказателствата, които единствено този съд може да преценява, стигне до извода, че този продавач и наемател е допринесъл за риска от настъпването на причиненото от корабокрушението замърсяване, особено ако не е взел мерките за предотвратяване на такъв инцидент, каквито са мерките, свързани с избора на кораб.
In the case of hydrocarbons accidentally spilled at sea following the sinking of an oil tanker, the national court may therefore consider that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has ’produced’ waste, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
При такива обстоятелства посоченият продавач и наемател може да се смята за предишен притежател на отпадъците за целите на прилагането на първата част от член 15, второ тире от Директива 75/442.
In such circumstances, it will be possible to regard the seller-charterer as a previous holder of the waste for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of Directive 75/442.
Както бе припомнено в точка 69 от настоящото решение, при обстоятелства като тези в делото по главното производство член 15, второ тире от Директива 75/442 предвижда — както сочи употребата на съюза „или“ — че разходите за обезвреждане на отпадъците следва да бъдат понесени или от „предишните притежатели“, или от „производителя на продукта, от който са произлезли“ въпросните отпадъци.
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
В това отношение съгласно член 249 ЕО, макар да имат свобода при избора на формата и средствата, държавитечленки — адресати на Директива 75/442, са обвързани по отношение на постигането на резултата във връзка с поемането на финансовата тежест на разходите за обезвреждане на отпадъците.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
Следователно те са длъжни да гарантират, че тяхното национално законодателство дава възможност отговорността за посочените разходи да бъде понесена или от предишните притежатели, или от производителя на продукта, от който са произлезли отпадъците.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 135 от своето заключение, член 15 от Директива 75/442 допуска държавитечленки да предвидят — в приложение на поетите в тази област международни ангажименти като Конвенцията за отговорността и Конвенцията FUND 92 — че корабособственикът и наемателят на кораба отговарят за щети, причинени от разлива на нефт в морето, само до размер с определен таван, зависещ от корабния тонаж, и/или само при особени обстоятелства, свързани с небрежност от тяхна страна.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Тази разпоредба също така допуска в приложение на посочените международни ангажименти разходите за обезвреждане на отпадъците от случаен разлив на нефт в морето да се покриват до определен за всяко застрахователно събитие таван от фонд за обезщетяване като FUND 92, вместо от „притежателите“ по смисъла на член 1, буква в) от Директива 75/442.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
Все пак ако се окаже, че разходите за обезвреждане на отпадъците, произлезли от случаен разлив на нефт в морето, не са покрити от посочения фонд или не могат да бъдат покрити поради надхвърлянето на тавана на предвиденото за това застрахователно събитие обезщетение, и че на основание на разпоредбите за ограничаване и/или освобождаване от отговорност националното право на държавачленка, включително произтичащото от международните конвенции, не допуска тези разходи да бъдат понесени от корабособственика и/или наемателя на кораба дори когато последните следва да се смятат за „притежатели“ по смисъла на член 1, буква в) от Директива 75/442, тогава това национално право трябва да дава възможност посочените разходи да бъдат понесени от производителя на продукта, от който са произлезли разпръснатите по този начин отпадъци, за да се гарантира правилното транспониране на член 15 от тази директива.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Въпреки това в съответствие с принципа „замърсителят плаща“ такъв производител може да бъде задължен да понесе тези разходи само ако със своята дейност е допринесъл за риска от настъпването на причиненото от корабокрушението замърсяване.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
В това отношение задължението на държавитечленки да вземат всички необходими мерки за постигането на предписания от една директива резултат е наложено от член 249, трета алинея ЕО и от самата директива.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
Решение от 13 ноември 1990 г. по дело Marleasing, C-106/89, Recueil, стр. I-4135, точка 8 и Решение по дело Inter-Environnement Wallonie, посочено по-горе, точка 40).
That duty to take all appropriate measures, whether general or particular, is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8, and Inter-Environnement Wallonie, paragraph 40).
Оттук следва, че при прилагането на националното законодателство, независимо дали става дума за разпоредби, приети преди или след влизането в сила на директивата, или за разпоредби, произтичащи от международни конвенции, по които държаватачленка е страна, националната юрисдикция, от която се иска да ги тълкува, е длъжна да го направи, доколкото е възможно, в светлината на текста и целта на директивата, за да се постигне търсеният от нея резултат, и по този начин да се съобрази с член 249, трета алинея ЕО (вж. в този смисъл Решение по дело Marleasing, посочено по-горе, точка 8).
It follows that, in applying national law, whether the provisions in question were adopted before or after the directive or derive from international agreements entered into by the Member State, the national court called on to interpret that law is required to do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive, in order to achieve the result pursued by the directive and thereby comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, to that effect, Marleasing, paragraph 8).
Освен това, обратно на изтъкнатото от дружествата Total в хода на съдебното заседание, Общността не е обвързана от Конвенцията за отговорността и Конвенцията FUND 92.
Moreover, contrary to the arguments put forward by the Total companies at the hearing, the Community is not bound by the Liability Convention or the Fund Convention.
Всъщност Общността не се е присъединила към посочените международни актове, от една страна, а от друга — не може да се
In the first place, the Community has not acceded to those international instruments and, in the second place, it cannot be regarded as having taken the place
I-4057, точка 47), нито за непряко обвързана от посочените конвенции по силата на член 235 от Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право, подписана на 10 декември 1982 г. в Монтего Бей, влязла в сила на 16 ноември 1994 г. и одобрена с Решение 98/392/ЕО на Съвета от 23 март 1998 година (ОВ L 179, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 4, том 4, стр.
COMMUNE DE MESQUER of its Member States, if only because not all of them are parties to those conventions (see, by analogy, Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16, and Case C-308/06 Intertanko and Others [2008] ECR I-4057, paragraph 47), or as being indirectly bound by those conventions as a result of Article 235 of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed at Montego Bay on 10 December 1982, which entered into force on 16 November 1994 and was approved by Council Decision 98/392/EC of 23 March 1998 (OJ 1998 L 179, p.
103) — разпоредба, с алинея 3 от която само се установява общо задължение за сътрудничество между страните по тази конвенция, както подчертава френското правителство в хода на съдебното заседание.
1), paragraph 3 of which confines itself, as the French Government pointed out at the hearing, to establishing a general obligation of cooperation between the parties to the convention.
По-нататък, що се отнася до Решение 2004/246 за упълномощаване на държавитечленки да подпишат, ратифицират и да се присъединят към Протокола от 2003 година на Конвенцията FUND 92 в интерес на Европейската общност, достатъчно е да се приеме за установено, че посоченото решение и посоченият протокол от 2003 г. не могат да се приложат към обстоятелствата, разглеждани в делото по главното производство.
Furthermore, as regards Decision 2004/246 authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the Community, the Protocol of 2003 to the Fund Convention, it suffices to state that that decision and the Protocol of 1993 cannot apply to the facts at issue in the main proceedings.
Несъмнено член 4, параграф 2 от Директива 2004/35 изрично предвижда, че тя не се отнася за инцидент или дейност, отговорността и обезщетението за които попадат в обхвата на някой от международните актове, изброени в приложение IV към нея, в което са включени Конвенцията за отговорността и Конвенцията FUND 92.
It is true that Directive 2004/35 expressly provides in Article 4(2) that it is not to apply to an incident or activity in respect of which liability or compensation falls within the scope of any of the international conventions listed in Annex IV, which mentions the Liability Convention and the Fund Convention.
Всъщност както се посочва в съображение 2 от директивата, общностният законодател е приел за необходимо изрично да вземе предвид съответните международни конвенции, регулиращи по-пълно и по-строго извършването на всички дейности, попадащи в обхвата на тази директива.
The Community legislature, as stated in recital 10 in the preamble to that directive, found it necessary to take express account of the relevant international conventions regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities within the scope of that directive.
Все пак е необходимо да се приеме за установено, че Директива 75/442 не съдържа аналогична разпоредба, включително в кодифицираната си редакция, произтичаща от Директива 2006/12.
However, Directive 75/442 does not contain a similar provision, even in the codified version resulting from Directive 2006/12.
Предвид изложените дотук съображения, на третия въпрос следва да се отговори, че за целите на прилагането на член 15 от Директива 75/442 към случаен разлив на нефт в морето, довел до замърсяване на бреговете на държава-членка:
In the light of the above considerations, the answer to the third question must be that, for the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442 to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
— националният съд може да приеме, че продавачът на този нефт и наемател на кораба, който го превозва, е производител на тези отпадъци по смисъла на член 1, буква б) от Директива 75/442, и поради това е и „предишен притежател“ за целите на прилагането на първата част от член 15, второ тире от тази директива, ако предвид доказателствата, които единствено този съд може да преценява, стигне до извода, че този продавач и наемател е допринесъл за риска от настъпването на причиненото от корабокрушението замърсяване, особено ако не е взел мерките за предотвратяване на такъв инцидент, каквито са мерките, свързани с избора на кораб;
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— ако се окаже, че разходите за обезвреждане на отпадъците, произлезли от случаен разлив на нефт в морето, не са покрити от FUND 92 или не могат да бъдат покрити поради надхвърлянето на тавана на предвиденото за това застрахователно събитие обезщетение, и че на основание на разпоредбите за ограничаване и/или освобождаване от отговорност националното право на държавачленка, включително произтичащото от международните конвенции, не допуска тези разходи да бъдат понесени от корабособственика и/или наемателя на кораба дори когато последните следва да се смятат за „притежатели“ по смисъла на член 1, буква в) от Директива 75/442, тогава това национално право трябва да дава възможност посочените разходи да бъдат понесени от производителя на продукта, от който са произлезли разпръснатите по този начин отпадъци, за да се гарантира правилното транспониране на член 15 от тази директива.
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ’holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
— националният съд може да приеме, че продавачът на този нефт и наемател на кораба, който го превозва, е производител на тези отпадъци по смисъла на член 1, буква б) от Директива 75/442, изменена с Решение 96/350, и поради това е и „предишен притежател“ за целите на прилагането на първата част от член 15, второ тире от тази директива, ако предвид доказателствата, които единствено този съд може да преценява, стигне до извода, че този продавач и наемател е допринесъл за риска от настъпването на причиненото от корабокрушението замърсяване, особено ако не е взел мерките за предотвратяване на такъв инцидент, каквито са мерките, свързани с избора на кораб;
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;