natgillin/translations-raw huggingface dataset:
— член 301 ЕО въвеждал свързващо звено между Общността и Съюза, но нямал за цел да разшири, нито да ограничи обхвата на компетентност на Общността.
— Article 301 EC puts in place a procedural bridge between the Community and the Union, but seeks neither to increase nor to reduce the ambit of Community competence.
Поради това тази разпоредба трябвало да се тълкува така широко, както и съответните общностни правомощия.
As a result, that provision has to be interpreted as broadly as the relevant Community powers.
Комисията поддържа, че разглежданите мерки спадат към общата търговска политика, като се имат предвид последиците за търговския обмен на мерките, с които се забранява движението на икономически ресурси, и дори че тези мерки представляват разпоредби, отнасящи се до свободното движение на капитали, след като съдържат забрана за прехвърляне на икономически ресурси на частноправни субекти в трети страни.
The Commission maintains that the measures at issue fall within the ambit of the common commercial policy, having regard to the effect on trade of measures prohibiting the movement of economic resources, and even that those measures constitute provisions relating to the free movement of capital, since they involve the prohibition of transferring economic resources to individuals in third countries.
Комисията изтъква също така, че от член 56, параграфи 1 и 2 ЕО следва, че движението на капитали и плащанията между Общността и трети страни попада в общностната компетентност, като държавитечленки могат да
The Commission also argues that it is clear from Article 56(1) and (2) EC that movements of capital and payments between the Community and third countries fall within
KADI И AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION/СЪВЕТ И КОМИСИЯ приемат санкционни мерки в тази област само в рамките на член 60, параграф 2 ЕО, а не и във връзка с член 58, параграф 1, буква б) ЕО.
Community competence, the Member States being able to adopt sanction measures only within the framework of Article 60(2) EC and not of Article 58(l)(b) EC.
Поради това Комисията счита, че за приемане на спорния регламент не е могло да се прибегне до член 308 ЕО, след като член 60 ЕО и член 301 ЕО предвиждат правомощие за действие.
In consequence, the Commission believes that recourse may not be had to Article 308 EC for the adoption of the contested regulation, since power to act is provided for in Articles 60 EC and 301 EC.
Последните два члена били основание на главната съставна част на регламента, по отношение на която други съставни части, като замразяването на активите на лица, които са едновременно граждани на държавичленки на Съюза и свързани с чуждестранна терористична група, били изцяло второстепенни, като в това отношение Комисията се позовава по-специално на Решение от 10 януари 2006 г. по дело Комисията/Съвет (C-94/03, Recueil, стр. I-1, точка 35).
The Commission, referring in particular to Case C-94/03 Commission v Council [2006] ECR I-1, paragraph 35, argues that those articles provide the basis for the main or predominant component of the contested regulation, in relation to which other components such as the freezing of the assets of persons who are both nationals of Member States of the Union and associated with a foreign terrorist group are merely secondary.
При условията на евентуалност Комисията изтъква, че преди да се прибегне до член 308 ЕО трябва да се разгледа приложимостта на членовете от Договора за ЕО относно общата търговска политика и свободното движение на капитали и плащания.
Alternatively, the Commission contends that, before resorting to Article 308 EC, it is necessary to examine the applicability of the articles of the EC Treaty dealing with the common commercial policy and the free movement of capital and payments.
При условията на евентуалност спрямо изтъкнатия евентуален довод Комисията поддържа, че ако се счете, че член 308 ЕО е правно основание за приемането на спорния регламент, той трябва да е единственото му правно основание, тъй като прибягването до този разпоредба трябва да се основава на съображението, че действието на Общността е необходимо за постигане на една от нейните цели, а не, както е приел Първоинстанционният съд, за осъществяване на целите на Договора за ЕС, в случая на целите на ОВППС.
In the further alternative, it maintains that, if Article 308 EC were to be held to be the legal basis of the contested regulation, it would be the sole legal basis, for recourse to that provision must be based on the consideration that action by the Community is necessary in order to attain one of the objectives of the Community and not, as the Court of First Instance held, the objectives of the EU Treaty in the sphere of external relations, in this case the CFSP.
В случая ставало въпрос за общата търговска политика като цел на Общността, предвидена в член 3, параграф 1, буква б) ЕО и за целта на Общността, свързана със свободното движение на капитали, имплицитно съдържаща се в член 3, параграф 1, буква в) ЕО във връзка с релевантните разпоредби на Договора за ЕО, а именно разпоредбите на член 56 ЕО относно свободното движение на капитали с трети страни.
The Community objectives involved in this instance are the common commercial policy, mentioned in Article 3(1)(b) EC, and the free movement of capital, referred to by implication in Article 3(1)(c) EC, read in conjunction with the relevant provisions of the EC Treaty, namely those contained in Article 56 EC relating to the free movement of capital to and from third countries.
След като разглежданите мерки имали последици за
The measures at issue, producing effects
Г-н Kadi, Кралство Испания, Френската република и Обединеното кралство оспорват главната теза на Комисията, като поддържат следното:
Mr Kadi, the Kingdom of Spain, the French Republic and the United Kingdom, contest the view principally put forward by the Commission, objecting as follows:
— ставало въпрос за разширително тълкуване на член 60 ЕО и член 301 ЕО, което не отчитало коренно различната и нова същност на разглежданите санкции, наречени „интелигентни“, доколкото те нямали вече никаква връзка с трета страна, и което било рисковано, тъй като тези членове са приети по време, когато санкциите са се характеризирали с такава връзка;
— it is an extensive interpretation of Articles 60 EC and 301 EC misconstruing the radically different and new nature of what are known as the ‘smart’ sanctions in question, in that they are no longer linked to any third country, and a hazardous interpretation, for those articles were introduced at a time when such a link was a feature of sanctions;
— за разлика от разглежданите интелигентни санкции, пълното ембарго е насочено основно срещу управляващите в трета страна, като целта на такава мярка е да окаже натиск върху тях, и само непряко върху икономическите оператори от съответната страна, поради което не би могло да се поддържа, че всяка санкция, включително ембаргото, е насочена на първо място срещу частноправните субекти;
— unlike the ‘smart’ sanctions in question, a total embargo is essentially directed against the rulers of a third country on whom such a measure is designed to exert pressure, and only indirectly against economic operators in the country concerned, so that it cannot be argued that all sanctions, including embargoes, are primarily directed at individuals;
— за разлика от член 41 от Устава на Организацията на Обединените нации, специфична цел на член 301 ЕО била прекъсването на икономическите отношения „с една или няколко трети страни“, така че никакъв довод не би могъл да бъде изведен от сходството между начина, по който са формулирани двете разпоредби;
— unlike Article 41 of the Charter of the United Nations, Article 301 EC is specifically concerned with the interruption of economic relations ‘with one or more third countries’, with the result that no argument can be drawn from the similarity of the wording of those two provisions;
— член 301 ЕО не бил обикновена процесуална разпоредба.
— Article 301 EC is not just a procedural provision.
Тази разпоредба създавала особено правно основание, както и особена процедура и очевидно предоставяла на Общността материалноправна компетентност;
It institutes a specific legal basis and procedure and clearly confers material competence upon the Community;
— мерките, наложени със спорния регламент, не засягали търговските отношения между Общността и трети страни и поради това не могло да се прави позоваване на целта за обща търговска политика;
— the measures imposed by the contested regulation do not concern commercial relations between the Community and third countries, and cannot, therefore, rely on the objective of the common commercial policy;
— Първоинстанционният съд бил приел правилно, че тези мерки не допринасят за предотвратяването на опасност от ограничение върху свободното движение на капитали и че член 60, параграф 2 ЕО не би могъл да бъде основание на ограничителни мерки срещу физически лица или образувания.
— the Court of First Instance correctly held that those measures do not help to avoid the risk of obstacles to the free movement of capital and that Article 60(2) EC cannot be used as the basis for restrictive measures aimed at individuals or entities.
Поради това че тази разпоредба имала предвид само мерките срещу трети страни, разглежданите мерки могли да бъдат приети само в рамките на член 58, параграф 1, буква б) ЕО.
That provision concerning only measures against third countries, the measures at issue could have been adopted only pursuant to Article 58(1)(b) EC.
Евентуалната теза на Комисията също се оспорва от г-н Kadi, както и от Кралство Испания и Френската република.
The Commission’s alternative argument is also challenged by both Mr Kadi and the Kingdom of Spain and the French Republic.
Не било възможно да се прибягва до член 133 ЕО или до член 57, параграф 2 ЕО, след като предвидените от спорния регламент мерки не засягат търговските отношения с трети страни и не спадат към движението на капитали, посочено в член 57, параграф 2 ЕО.
Recourse to Articles 133 EC or 57(2) EC is not permitted, given that the measures laid down by the contested regulation do not concern commercial relations with third countries and do not fall within the category of movements of capital referred to in Article 57(2) EC.
Освен това не могло да се поддържа, че спорният регламент е насочен към осъществяване на целите на Общността по смисъла на член 308 ЕО.
Nor can it be argued that the contested regulation is designed to attain any Community objectives within the meaning of Article 308 EC.
Всъщност целта за свободно движение на капитали била изключена, след като прилагането на предвидената от този регламент мярка за замразяване на средства не било в състояние да породи каквато и да е вероятна и сериозна опасност от различия между държавитечленки.
The objective of the free movement of capital is excluded, for application of the measure freezing funds provided for by that regulation is not capable of giving rise to any credible and serious danger of divergence between Member States.
Не била релевантна и целта за обща търговска политика, след като замразяването на активите на физическо лице, което не е свързано с правителството на трета страна, не засягало търговския обмен с тази страна и не преследвало цел на търговската политика.
The objective of the common commercial policy is not relevant either, given that the freezing of the funds of an individual in no way linked to the government of a third country does not concern trade with such a country and does not pursue an objective of commercial policy.
По съображения за правна сигурност и с оглед на доброто изпълнение на задълженията, поети в рамките на Организацията на Обединените нации, Комисията иска от Съда, в случай че възприеме нейната главна теза, по силата на член 231 ЕО да приеме за окончателни правните последици на спорния регламент в неговата цялост.
If the submission it principally advances should be accepted, the Commission asks the Court, for reasons of legal certainty and for the sake of the proper performance of the obligations undertaken vis-à-vis the United Nations, to consider as definitive the effects of the contested regulation as a whole, pursuant to Article 231 EC.
Кралство Испания и Френската република също правят искане в този смисъл, в случай че Съдът възприеме главната теза на Комисията.
In the same situation, the Kingdom of Spain and the French Republic have also made a request to that effect.
От друга страна, г-н Kadi се противопоставя на тези искания, като поддържа, че спорният регламент представлява съществено нарушение на основни права.
In contrast, Mr Kadi objects to those requests, claiming that the contested regulation constitutes a serious breach of fundamental rights.
При всяко положение трябвало да се предвиди изключение за лица като жалбоподателя, които вече са подали жалба срещу този регламент.
In any case, an exception must be made for persons who, like the applicant, have already brought an action against the regulation.
Със своето първо правно основание Al Barakaat найнапред оспорва приетото от Първоинстанционния съд в точки 158—170 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, че спорният регламент е могъл да бъде приет на основание член 60 ЕО във връзка с член 301 ЕО и с член 308 ЕО.
Al Barakaat’s first ground of challenge is that the Court of First Instance held in paragraphs 158 to 170 of Yusuf and Al Barakaat that it was possible for the contested regulation to be adopted on the joint basis of Articles 60 EC, 301 EC and 308 EC.
Първоинстанционният съд бил допуснал грешка при прилагане на правото, като бил приел в точки 160 и 164 от посоченото съдебно решение, че член 60 ЕО и член 301 ЕО не са насочени изключително към осъществяване на действие на Общността, а могат също така да се отнасят до специфичните цели, възложени на Съюза с член 2 ЕС, а именно прилагането на ОВППС.
In its view, the Court of First Instance erred in law when it held, in paragraphs 160 and 164 of that judgment, that Articles 60 EC and 301 EC are not concerned solely with the performance of an action by the Community but may also concern one of the objectives specifically assigned to the Union by Article 2 EU, namely, the implementation of the CFSP.
На второ място, Al Barakaat оспорва приетото от Първоинстанционния съд в точки 112, 113, 115 и 116 от същото съдебно решение, че разпоредбите на член 60 ЕО и член 301 ЕО обхващат санкции, наложени на физически лица с
Second, Al Barakaat criticises the Court of First Instance for finding, in paragraphs 112, 113, 115 and 116 of that judgment, that sanctions decided on against individuals for the purpose of influencing economic relations with one or more third
KADI И AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION/СЪВЕТ И КОМИСИЯ цел да се въздейства върху икономическите отношения с една или повече трети страни, и че това тълкуване е обосновано, както от съображения за ефективност, така и от хуманитарен характер.
KADI AND AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v COUNCIL AND COMMISSION countries are covered by the provisions of Articles 60 EC and 301 EC, and that that interpretation is justified both by considerations of effectiveness and by humanitarian concerns.
Съветът възразява, че Първоинстанционният съд правилно е приел в точка 161 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, че поради предвиденото в член 60 ЕО и член 301 ЕО свързващо звено, санкциите, наложени на основание на тези разпоредби вследствие на приемането на обща позиция или общо действие в рамките на ОВППС, предвиждащи прекъсване или ограничаване на икономическите отношения между Общността и една или няколко трети страни, са насочени към постигане на преследваната от тези актове на Съюза цел на ОВППС.
The Council counters that the Court of First Instance was right to rule, in paragraph 161 of Yusuf and Al Barakaat, that, by reason of the bridge supplied by Articles 60 EC and 301 EC, sanctions laid down on the basis of those provisions, as a result of the adoption of a common position or of a joint action under the CFSP providing for the interruption or reduction of the economic relations of the Community with one or more third countries, are intended to attain the CFSP objective pursued by those acts of the Union.
Съветът изтъква също, че Първоинстанционният съд правилно е приел за обосновано прибягването до член 308 ЕО като допълнително правно основание на спорния регламент, след като единствената функция на този член е да позволи вече предвидените в член 60 ЕО и член 301 ЕО икономически и финансови санкции да се разпрострат по отношение на физически лица или образувания, които по никакъв начин не са в достатъчна степен свързани с определена трета страна.
The Council also argues that the Court of First Instance was entitled to find that recourse to Article 308 EC as an additional legal basis for the contested regulation was justified, given that that article serves only to enable the extension of the economic and financial sanctions already provided for in Articles 60 EC and 301 EC to individuals and entities not sufficiently linked to any given third country.
На последно място, Съветът счита, че оплакванията на жалбоподателя, свързани с ефективността и пропорционалността на предвидените с този регламент санкции, са без значение за определяне доколко правното основание на посочения регламент е подходящо.
Finally, the Council is of the view that the applicant’s complaint concerning the efficiency and proportionality of the sanctions provided for by that regulation is irrelevant to the issue of the appropriateness of the legal basis of the regulation.
Що се отнася до второто твърдение за нарушение, Обединеното кралство счита също, че то е без значение за жалбата на Al Barakaat, след като съгласно точка 1 от диспозитива на обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е постановил, че вече не е необходимо да се произнася по законосъобразността на Регламент № 467/2001.
With regard to that second complaint, the United Kingdom too takes the view that it has no bearing on the appeal brought by Al Barakaat, given that, as held in paragraph 1 of the operative part of the judgment under appeal, the Court of First Instance found that there was no longer any need to adjudicate on the legality of Regulation No 467/2001.
В останалата им част доводите на Кралство Испания, Френската република, Обединеното кралство и на Комисията са по същество същите като изложените от тези страни в рамките на жалбата на г-н Kadi.
As to the rest, the arguments raised by the Kingdom of Spain, the French Republic, the United Kingdom and the Commission, are, in substance, the same as those raised by those parties in connection with Mr Kadi’s appeal.
На първо място, що се отнася до твърденията за нарушения, които Al Barakaat излага във връзка с точки 112, 113, 115 и 116 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, следва да се установи, че тези точки се отнасят до правното основание на Регламент № 467/2001.
With regard, first, to the challenges made by Al Barakaat to paragraphs 112, 113, 115 and 116 of Yusuf and Al Barakaat, it must be held that those paragraphs relate to the legal basis of Regulation No 467/2001.
Този регламент обаче е отменен със спорния регламент и е заменен от него.
Now, that regulation has been repealed and replaced by the contested regulation.
Освен това, както посочва Първоинстанционният съд в точка 77 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, без това да е оспорено от Al Barakaat в нейната жалба пред Съда, след съобразяване на нейните искания и правни основания със спорния регламент, единственият предмет на жалбата й пред Първоинстанционния съд е отмяната на този регламент, в частта, в която се отнася до нея.
Moreover, as indicated by the Court of First Instance in Yusuf and Al Barakaat, paragraph 77, without challenge from Al Barakaat in its appeal, the sole object of the action before the Court of First Instance, after Al Barakaat had adjusted its claims for relief and pleas in law to the contested regulation, was annulment of that latter regulation, in so far as it concerns that applicant.
При тези обстоятелства посочените твърдения за нарушение по никакъв начин не биха могли да доведат до отмяна на посоченото съдебно решение, поради което следва да се приемат за неотносими.
In those circumstances, those claims cannot in any case lead to the setting aside of that judgment and must therefore be regarded as immaterial.
При всяко положение изложените в обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat съображения, до които се отнасят тези твърдения за нарушения и които Първоинстанционният съд определя като предпоставки за своите разсъждения относно правното основание на спорния регламент, са възпроизведени в следващите точки от посоченото съдебно решение, както и в обжалваното съдебно решение по дело Kadi и ще бъдат разгледани при преценката на правните основания, насочени срещу тези точки.
In any event, the considerations of Yusuf and Al Barakaat to which those claims relate, treated by the Court of First Instance as premisses of its reasoning with regard to the legal basis of the contested regulation, are reproduced in later paragraphs of that judgment and in Kadi and will be examined during the assessment of the grounds of appeal challenging those paragraphs.
Поради това тези твърдения за нарушения, доколкото се отнасят до правното основание на Регламент № 467/2001, не следва да бъдат разглеждани.
There is, therefore, no reason to examine those heads of claim in so far as they relate to the legal basis of Regulation No 467/2001.
На следващо място, Съдът следва да се произнесе по основателността на главната теза на Комисията, според която член 60 ЕО и член 301 ЕО, предвид техния текст и контекст, сами по себе си съставляват подходящо и достатъчно правно основание на спорния регламент.
It is appropriate to rule in the second place on the merits of the principal argument put forward by the Commission, that Articles 60 EC and 301 EC, in the light of their wording and context, are in themselves an appropriate and sufficient legal base for the contested regulation.
Тази теза е насочена срещу точки 92—97 от обжалваното съдебно решение по дело Kadi, както и точки 128—133 от обжалваното съдебно решение по дело Yusuf и Al Barakaat, в които Първоинстанционния съд се е произнесъл в обратния смисъл.
That argument is directed against paragraphs 92 to 97 of Kadi and paragraphs 128 to 133 of Yusuf and Al Barakaat, in which the Court of First Instance ruled to the contrary.
Посочената теза трябва да бъде отхвърлена.
That argument must be rejected.
Действително Първоинстанционният съд правилно е приел, че предвид текста на член 60 ЕО и член 301 ЕО и по-специално на използваните в тях изрази „по отношение на съответните трети държави“ и „с една или няколко трети страни“, тези разпоредби предвиждат приемането на мерки срещу трети страни, като това понятие може да включва лицата, управляващи такива страни, както и свързаните с тях или контролирани пряко или непряко от тях физически лица и образувания.
The Court of First Instance in fact rightly ruled that, having regard to the wording of Articles 60 EC and 301 EC, especially to the expressions ‘as regards the third countries concerned’ and ‘with one or more third countries’ used there, those provisions concern the adoption of measures vis-à-vis third countries, since that concept may include the rulers of such a country and also individuals and entities associated with or controlled, directly or indirectly, by them.
Ограничителните мерки, предвидени в Резолюция 1390 (2002), чието прилагане се цели със спорния регламент, обаче представляват мерки, за които е характерна липсата на всякаква връзка с управляващ режим в трета страна.
The restrictive measures provided for by Resolution 1390 (2002), which the contested regulation was intended to put into effect, are measures notable for the absence of any link to the governing regime of a third country.
Всъщност след падането на режима на талибаните тези мерки са насочени пряко срещу Осама бен Ладен, мрежата на Ал Кайда и свързаните с тях физически лица и образувания, посочени в обобщения списък.
Following the collapse of the Taliban regime, those measures were aimed directly at Usama bin Laden, the Al-Qaeda network and the persons and entities associated with them, as they appear in the summary list.