natgillin/translations-raw huggingface dataset:
След като Общността не е обвързана от Конвенция Marpol 73/78, обстоятелството, че Директива 2005/35 цели да включи някои норми на последната в общностното право, само по себе си също не е достатъчно, за да може Съдът да упражни контрол за законосъобразността на тази директива с оглед на споменатата конвенция.
Since the Community is not bound by Marpol 73/78, the mere fact that Directive 2005/35 has the objective of incorporating certain rules set out in that Convention into Community law is likewise not sufficient for it to be incumbent upon the Court to review the directive’s legality in the light of the Convention.
Правило 9 и правило 11, буква b) от приложение I към Конвенция Marpol 73/78 и правило 5 и правило 6, буква b) от приложение II към тази конвенция обаче не изглеждат израз на обичайни правила, установени от общото международно право.
None the less, it does not appear that Regulations 9 and 11(b) of Annex I to Marpol 73/78 and Regulations 5 and 6(b) of Annex II to that Convention are the expression of customary rules of general international law.
При тези обстоятелства трябва да се установи, че действителността на Директива 2003/35 не може да се прецени с оглед на Конвенция Marpol 73/78, макар държавитечленки да са обвързани от последната.
In those circumstances, it is clear that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed in the light of Marpol 73/78, even though it binds the Member States.
Това обстоятелство обаче може да породи последици по отношение на тълкуването, от една страна, на Конвенцията от Монтего Бей, а от друга — на разпоредбите на вторичното право, които попадат в приложното поле на Конвенция Marpol 73/78.
The latter fact is, however, liable to have consequences for the interpretation of, first, UNCLOS and, second, the provisions of secondary law which fall within the field of application of Marpol 73/78.
Всъщност предвид обичайния принцип за добросъвестност, който е част от общото международно право, и член 10 ЕО, Съдът е компетентен да даде тълкуване на тези разпоредби, вземайки предвид Конвенция Marpol 73/78.
In view of the customary principle of good faith, which forms part of general international law, and of Article 10 EC, it is incumbent upon the Court to interpret those provisions taking account of Marpol 73/78.
Трябва следователно да се провери дали естеството и структурата на Конвенцията от Монтего Бей, видни по-специално от нейните цел, преамбюл и текст, допускат проверка на действителността на общностните актове с оглед на разпоредбите на тази конвенция.
It must therefore be determined whether the nature and the broad logic of UNCLOS, as disclosed in particular by its aim, preamble and terms, preclude examination of the validity of Community measures in the light of its provisions.
Основна цел на Конвенцията от Монтего Бей е да кодифицира, уточни и развие правилата на общото международно право относно мирното сътрудничество на международната общност при проучването, използването и експлоатацията на морските пространства.
UNCLOS’s main objective is to codify, clarify and develop the rules of general international law relating to the peaceful cooperation of the international community when exploring, using and exploiting marine areas.
За тази цел съгласно преамбюла на тази конвенция чрез нея договарящите страни възнамеряват да установят правен ред за моретата и океаните, който ще улесни международното корабоплаване, ще държи сметка за интересите и нуждите на цялото човечество, и по-специално за особените интереси и нужди на развиващите се страни, и ще допринесе за укрепването на мира, сигурността, сътрудничеството и приятелските отношения между всички нации.
According to the preamble to UNCLOS, the Contracting Parties agreed to that end to establish through UNCLOS a legal order for the seas and oceans which would facilitate international navigation, which would take into account the interests and needs of mankind as a whole and, in particular, the special interests and needs of developing countries, and which would strengthen peace, security, cooperation and friendly relations among all nations.
В този контекст Конвенцията от Монтего Бей въвежда правен режим на териториалното море (членове 2—33), на водите, образуващи проливи, използвани за международното корабоплаване (членове 34—45), на архипелажните води (членове 46—54), на изключителната икономическа зона (членове 55—75), на континенталния шелф (членове 76—85) и на откритото море (членове 86—120).
From this viewpoint, UNCLOS lays down legal regimes governing the territorial sea (Articles 2 to 33), waters forming straits used for international navigation (Articles 34 to 45), archipelagic waters (Articles 46 to 54), the exclusive economic zone (Articles 55 to 75), the continental shelf (Articles 76 to 85) and the high seas (Articles 86 to 120).
За всички тези морски пространства Конвенцията цели да установи справедливо равновесие между интересите на държавите в качеството им на
For all those marine areas, UNCLOS seeks to strike a fair balance between the interests of States as coastal States and the interests of States as flag States, which may
В това отношение, както е видно от множество разпоредби на Конвенцията като член 2, член 33, член 34, параграф 2, член 56 или член 89, договарящите държави възнамеряват да определят материални и териториални граници на съответните си суверенни права.
In this connection, as is apparent from numerous provisions of the Convention, such as Articles 2, 33, 34(2), 56 and 89, the Contracting Parties provide for the establishment of the substantive and territorial limits to their respective sovereign rights.
От друга страна, частноправните субекти по принцип не се ползват от самостоятелни права и свободи по силата на Конвенцията от Монтего Бей.
On the other hand, individuals are in principle not granted independent rights and freedoms by virtue of UNCLOS.
По-специал-но те разполагат със свобода на корабоплаване единствено ако установят тясна връзка между техния кораб и държава, която му предоставя националност и става държава на неговото знаме.
In particular, they can enjoy the freedom of navigation only if they establish a close connection between their ship and a State which grants its nationality to the ship and becomes the ship’s flag State.
Тази връзка трябва да се създаде в съответствие с вътрешното право на споменатата държава.
This connection must be formed under that State’s domestic law.
Член 91 от Конвенцията пояснява в това отношение, че всяка държава установява условията за предоставяне на нейната националност на кораби, за регистрация на кораби на нейна територия и за правото да се плава под нейно знаме, като се има предвид, че между държавата и кораба трябва да съществува реална връзка.
Article 91 of UNCLOS states in this regard that every State is to fix the conditions for the grant of its nationality to ships, for the registration of ships in its territory and for the right to fly its flag, and that there must exist a genuine link between the State and the ship.
Съгласно член 92, параграф 1 от Конвенцията от Монтего Бей корабите плават под знамето само на една държава и не могат да променят своето знаме по време на плаването или на престоя в пристанище или при закотвяне, освен в случаите на действително прехвърляне на правото на собственост или на промяна на регистрацията.
Under Article 92(1) of UNCLOS, ships are to sail under the flag of one State only and may not change their flag during a voyage or while in a port of call, save in the case of a real transfer of ownership or change of registry.
Ако един кораб не е свързан с дадена държава, нито той, нито намиращите се на борда му лица разполагат със свобода на корабоплаване.
If a ship is not attached to a State, neither the ship nor the persons on board enjoy the freedom of navigation.
В това отношение Конвенцията от Монтего Бей предвижда по-специално в член 110, параграф 1, че военен кораб, срещнал в открито море чуждестранен кораб, може правомерно да го подложи на оглед, ако има убедителни основания да подозира, че корабът няма националност.
In this connection, UNCLOS provides inter alia, in Article 110(1), that a warship which encounters a foreign ship on the high seas is justified in boarding it if there is reasonable ground for suspecting that the ship is without nationality.
Несъмнено от текста на някои разпоредби на Конвенцията от Монтего Бей като член 17, член 110, параграф 3, и член 111, параграф 8 изглежда, че те предоставят права на корабите.
It is true that the wording of certain provisions of UNCLOS, such as Articles 17, 110(3) and 111(8), appears to attach rights to ships.
От това обаче не следва, че тези права се предоставят и на свързаните с тях частноправни субекти, тъй като международноправният статус на кораба зависи от държавата на знамето, а не от това, че корабът принадлежи на определени физически или юридически лица.
It does not, however, follow that those rights are thereby conferred on the individuals linked to those ships, such as their owners, because a ship’s international legal status is dependent on the flag State and not on the fact that it belongs to certain natural or legal persons.
Освен това по силата на споменатата конвенция държавата на знамето трябва да вземе всички необходими мерки за осигуряване на безопасността по море, а оттам и за защита на интересите на останалите държави.
Likewise, it is the flag State which, under the Convention, must take such measures as are necessary to ensure safety at sea and, therefore, to protect the interests of other States.
Така тази държава може да носи отговорност пред останалите държави и за засягането на намиращи се под нейния суверенитет морски пространства от кораб под нейно знаме, ако това засягане е резултат от неизпълнение на задълженията на държавата на знамето.
The flag State may thus also be held liable, vis-à-vis other States, for harm caused by a ship flying its flag to marine areas placed under those States’ sovereignty, where that harm results from a failure of the flag State to fulfil its obligations.
Гореизложеният анализ не се засяга от факта, че част XI от Конвенцията от Монтего Бей приобщава физическите и юридическите лица към изследването, използването и експлоатацията на морското дъно и на неговите недра отвъд границите на националната юрисдикция, тъй като настоящото производство не се отнася до разпоредбите на посочената част XI.
Doubt is not cast on the foregoing analysis by the fact that Part XI of UNCLOS involves natural and legal persons in the exploration, use and exploitation of the sea-bed and ocean floor, and subsoil thereof, beyond the limits of national jurisdiction, since the present case does not in any way concern the provisions of Part XI.
При тези обстоятелства следва да се установи, че Конвенцията от Монтего Бей не въвежда норми, предназначени да се прилагат пряко и непосредствено спрямо частноправните субекти и да им предоставят права или свободи, на които последните да могат да се позоват срещу държавите, независимо от поведението на държавата на знамето на кораба.
In those circumstances, it must be found that UNCLOS does not establish rules intended to apply directly and immediately to individuals and to confer upon them rights or freedoms capable of being relied upon against States, irrespective of the attitude of the ship’s flag State.
От това следва, че естеството и структурата на Конвенцията от Монтего Бей не допускат Съдът да преценява действителността на общностен акт с оглед на последната.
It follows that the nature and the broad logic of UNCLOS prevent the Court from being able to assess the validity of a Community measure in the light of that Convention.
Следователно на въпроси от първи до трети трябва да се отговори, че действителността на Директива 2005/35 не може да бъде преценявана:
Consequently, the answer to the first three questions must be that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed:
— нито с оглед на Конвенция Marpol 73/78,
— either in the light of Marpol 73/78,
— нито с оглед на Конвенцията от Монтего Бей.
— or in the light of UNCLOS.
По четвъртия въпрос
Question 4
С този въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали член 4 от Директива 2005/35 е недействителен, поради това че с използването на израза „груба небрежност“ нарушава общия принцип на правната сигурност.
By this question, the national court essentially asks whether Article 4 of Directive 2005/35 is invalid on the ground that, by using the term ‘serious negligence’, it infringes the general principle of legal certainty.
Жалбоподателите в главното производство и гръцкото правителство считат, че член 4 от Директива 2005/35 не зачита общия принцип на правната сигурност, който изисква правна уредба да бъде ясна и точна, така че правните субекти да могат да се запознаят по недвусмислен начин със своите права и задължения.
The claimants in the main proceedings and the Greek Government consider that Article 4 of Directive 2005/35 breaches the general principle of legal certainty which requires that rules should be clear and precise so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are.
Всъщност тази разпоредба поставяла отговорността на лицата, причинили изхвърляния на замърсяващи вещества, в зависимост от критерия за груба небрежност, който не бил определен по никакъв начин в Директива 2005/35 и поради това бил неясен.
They submit that, under this provision, liability of persons causing discharges of polluting substances is subject to the test of serious negligence, which is not defined at all by Directive 2005/35 and which consequently lacks clarity.
Така съответните лица не можели да знаят каква е строгостта на прилаганата спрямо тях уредба.
Thus, the persons concerned are unable to ascertain the degree of severity of the rules to which they are subject.
Общият принцип на правната сигурност, който представлява основен принцип на общностното право, изисква правната уредба да бъде ясна и точна, така че правните субекти да могат да се запознаят по недвусмислен начин със своите права и задължения и да действат съобразно с тях (вж. в този смисъл Решение на Съда от 14 април 2005 г. по дело Белгия/Комисия, C-110/03, Recueil, стр. I-2801, точка 30, както и Решение по дело IATA и ELFAA, посочено по-горе, точка 68).
The general principle of legal certainty, which is a fundamental principle of Community law, requires, in particular, that rules should be clear and precise, so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are and may take steps accordingly (see Case C-110/03 Belgium v Commission [2005] ECR I-2801, paragraph 30, and IATA and ELFAA, paragraph 68).
Освен това като задължава държавитечленки да считат някои деяния за нарушения и да ги санкционират, член 4 от Директива 2005/35, във връзка с член 8 от последната, трябва да спазва и принципа за законоустановеност на престъплението и наказанието (nullum crimen, nulla poena sine lege), който е част от общите принципи на правото, залегнали в основата на общите конституционни традиции на държавитечленки (Решение от 3 май 2007 г. по дело Advocaten voor de Wereld, C-303/05, Сборник, стр. I-3633, точка 49) и е специфичен израз на общия принцип на правната сигурност.
Furthermore, in obliging the Member States to regard certain conduct as infringements and to punish it, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, must also observe the principle of the legality of criminal offences and penalties (nullum crimen, nulla poena sine lege), which is one of the general legal principles underlying the constitutional traditions common to the Member States (Case C-303/05 Advocaten voor de Wereld [2007] ECR I-3633, paragraph 49) and is a specific expression of the general principle of legal certainty.
Принципът за законоустановеност на престъплението и наказанието изисква общностните правила ясно да определят престъпленията и налаганите за тяx наказания.
The principle of the legality of criminal offences and penalties implies that Community rules must define clearly offences and the penalties which they attract.
Това условие е изпълнено, когато от текста на приложимата разпоредба, а при нужда и чрез тълкуването ѝ от съдилищата, правният субект може да разбере за кои действия и бездействия може да носи наказателна отговорност (вж. по-специално Решение по дело Advocaten voor de Wereld, посочено по-горе, точка 50, както и ЕСПЧ, Решение по дело Coëme и др. с/у Белгия от 22 юни 2000 г., Recueil des arrêts et décisions 2000-VII, § 145).
This requirement is satisfied where the individual can know from the wording of the relevant provision and, if need be, with the assistance of the courts’ interpretation of it, what acts and omissions will make him criminally liable (see, in particular, Advocaten voor de Wereld, paragraph 50, and the judgment of the European Court of Human Rights in Coëme and Others v. Belgium, nos. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 and 33210/96, Reports of Judgments and Decisions 2000-VII, § 145).
Вярно е, че член 4 от Директива 2005/53, във връзка с член 8 от последната, задължава държавитечленки да санкционират изхвърлянето на замърсяващи вещества от корабите, ако е извършено „преднамерено [да се чете: „умишлено“], по небрежност [да се чете: „поради самонадеяност“] или поради сериозна небрежност [да се чете: „поради груба небрежност“]“, без обаче да определя тези понятия.
It is true that Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, obliges the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances if committed ‘with intent, recklessly or by serious negligence’, without defining those concepts.
Важно е все пак на първо място да се подчертае, че тези различни понятия, и по-специално това за „грубата небрежност“, визирано с поставените въпроси, отговарят на критерии за ангажиране на отговорността, предназначени да се прилагат към неопределен брой случаи, които не могат да бъдат предварително посочени, а не към точно определени деяния, които могат да бъдат подробно описани в нормативен акт на общностното или националното право.
It is, however, to be pointed out, first of all, that those various concepts, in particular that of ‘serious negligence’ referred to by the national court’s questions, correspond to tests for the incurring of liability which are to apply to an indeterminate number of situations that it is impossible to envisage in advance and not to specific conduct capable of being set out in detail in a legislative measure, of Community or of national law.
По-нататък, следва да се констатира, че тези понятия са изцяло включени и използвани в съответните правни системи на държавитечленки.
Next, those concepts are fully integrated into, and used in, the Member States’ respective legal systems.
По-специално всички тези системи използват понятието „небрежност“, визиращо неумишлено действие или бездействие, с което отговорното лице нарушава своето задължение за полагане на грижа.
In particular, all those systems have recourse to the concept of negligence which refers to an unintentional act or omission by which the person responsible breaches his duty of care.
Освен това, както предвиждат множество национални правни системи, понятието за „груба“ небрежност може да се отнася единствено до тежко нарушение на подобно задължение за полагане на грижа.
Also, as provided by many national legal systems, the concept of ‘serious’ negligence can only refer to a patent breach of such a duty of care.
При тези обстоятелства понятието „груба небрежност“ по смисъла на член 4 от Директива 2005/35 трябва да се разбира като включващо неумишлено действие или бездействие, с което отговорното лице нарушава тежко задължението за полагане на грижа, което предвид своите качества, знания, способности и индивидуално положение е било длъжно и е можело да спази.
Accordingly, ‘serious negligence’ within the meaning of Article 4 of Directive 2005/35 must be understood as entailing an unintentional act or omission by which the person responsible commits a patent breach of the duty of care which he should have and could have complied with in view of his attributes, knowledge, abilities and individual situation.
На последно място, съгласно член 249 ЕО Директива 2005/35 трябва да бъде транспонирана от държавитечленки в съответния им правен ред.
Finally, in accordance with Article 249 EC, Directive 2005/35 must be transposed by each of the Member States into national law.
Така правилата, приемани от държавитечленки, дават самото определение на визираните в член 4 от тази директива нарушения и посочват приложимите санкции.
Thus, the actual definition of the infringements referred to in Article 4 of that directive and the applicable penalties are those which result from the rules laid down by the Member States.
Предвид изложеното, член 4 от Директива 2005/35, във връзка с член 8 от последната, не нарушава общия принцип на правната сигурност, доколкото налага на държавитечленки да санкционират изхвърлянето на замърсяващи вещества от корабите, извършено поради „груба небрежност“, без да определя това понятие.
In view of the foregoing, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, does not infringe the general principle of legal certainty in so far as it requires the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances committed by ‘serious negligence’, without defining that concept.
От това следва, че разглеждането на четвъртия въпрос не разкрива никакво обстоятелство от естество да засегне действителността на член 4 от Директива 2005/35 с оглед на общия принцип на правната сигурност.
It follows that examination of the fourth question has revealed nothing capable of affecting the validity of Article 4 of Directive 2005/35 in the light of the general principle of legal certainty.
— нито с оглед на Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби, подписана в Лондон на 2 ноември 1973 година, допълнена с Протокол от 17 февруари 1978 година,
— either in the light of the International Convention for the Prevention of Pollution from Ships, signed in London on 2 November 1973, as supplemented by the Protocol of 17 February 1978,
— нито с оглед на Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право, подписана в Монтего Бей на 10 декември 1982 година.
— or in the light of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed in Montego Bay on 10 December 1982.
„Обща селскостопанска политика — ФЕОГА — Член 13 от Регламент (ЕИО) № 866/90 — Изключване на инвестиции относно преработката на продукти, произхождащи от трети страни — Принцип на пропорционалност“
(Common agricultural policy — EAGGF — Article 13 of Regulation (EEC) No 866/90 — Exclusion of investments relating to the processing of products from third countries — Principle of proportionality)
Решение на Съда (oсми състав) от 5 юни 2008 г. . . . . . . . . . . . . .
Judgment of the Court (Eighth Chamber), 5 June 2008 . . . . . . . . . . .
Икономическо и социално сближаване — Структурни помощи — Подобряване на условията за преработка и за пускане в продажба на селскостопанските продукти
Economic and social cohesion — Structural assistance — Improving the processing and marketing conditions for agricultural products
(член 13 от Регламент № 866/90 на Съвета)
(Council Regulation No 866/90, Art. 13)
РЕЗЮМЕ — ДЕЛО C-534/06 конкретната програма, за която е отпусната посочената финансова помощ, е спазена, доколкото са пуснати в продажба и/или са преработени продукти с произход от Общността в предвиденото количество.
SUMMARY — CASE C-534/06 in so far as products originating within the Community have been marketed or processed in the quantities provided for.