natgillin/translations-raw huggingface dataset:
HOECHST/КОМИСИЯ на сорбатите, в рамките на които участниците са се споразумели да определят цели по отношение на цените и да си разпределят квоти за обем, да създадат система за информация и контрол и да не предоставят технология на желаещите да навлязат на пазара.
HOECHST v COMMISSION agreement and concerted practice in the sorbates sector, in which they had agreed to fix target prices and to allocate volume quotas, to define a reporting and monitoring system and not to supply technology to potential market entrants.
Hoechst не оспорва Решението в това отношение.
Hoechst does not challenge the Decision in that regard.
При тези условия като разпорежда на засегнатите предприятия да се въздържат за в бъдеще от всякакви мерки на пазара на сорбати, които могат да имат еквивалентен предмет или последици, Комисията не е превишила правомощията си, поверени ѝ от член 3, параграф 1 от Регламент № 17.
In those circumstances, by enjoining the undertakings concerned to refrain in future, in the sorbates market, from any measure capable of having equivalent object or effect, the Commission did not exceed the powers conferred on it by Article 3(1) of Regulation No 17.
Обстоятелството, че към деня на приемане на Решението Hoechst вече не е извършвало дейност в отрасъла на сорбатите или че в съображение 298 от Решението Комисията отбелязва, че картелът е преустановен найкъсно през ноември 1996 г., не може да постави под съмнение този извод.
The fact that Hoechst was no longer involved in the sorbates sector on the date of adoption of the Decision, or that the Commission states at recital 298 to the Decision that the cartel had ended in November 1996 at the latest, cannot call that conclusion in question.
В действителност разпореждане като това в конкретния случай има по същността си превантивен характер и не зависи от положението на засегнатите предприятия към момента на приемане на Решението.
An injunction such as that issued in the present case is by nature preventive and does not depend on the situation of the undertakings concerned at the time of adoption of the Decision.
По изложените съображения тринадесетото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
For all of those reasons, the 13th plea must be rejected.
III — По правните основания, целящи намаляване на глобата на Hoechst
III — The pleas aimed at securing a reduction in Hoechst’s fine
Първоинстанционният съд счита, че е уместно правните основания, целящи намаляване на глобата на Hoechst, да се разгледат в последователност, различна от тази в жалбата.
The Court considers that the pleas whereby Hoechst seeks a reduction in its fine should be examined in a different order from that followed in the application.
При това някои от правните основания са прегрупирани за целите на анализа, тъй като по същество засягат едни и същи въпроси.
Likewise, certain pleas have been grouped together, for the purposes of analysis, since they concern the same substantive problem.
А — По дванадесетото правно основание, изведено от прекомерната продължителност на производството
A — The 12th plea, alleging that the procedure was excessively long
Резюме на административното производство
Summary of the administrative procedure
От съдържащите се в Решението фактически сведения, неоспорени от Hoechst, е видно, че първото искане за информация на основание член 11 от Регламент № 17 е отправено от Комисията на 26 май 1999 г. до Daicel, Nippon Synthetic и Ueno (съображение 6 от Решението).
It follows from the facts set out in the Decision, and not disputed by Hoechst, that the first request for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 was sent by the Commission on 26 May 1999 to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno (recital 6 to the Decision).
Други искания за информация на основание член 11 от Регламент № 17 са отправени впоследствие, по-конкретно между месеците май и ноември 2002 г. (съображения 12—18 от Решението).
Further requests for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 were subsequently sent, notably between May and November 2002 (recitals 12 to 18 to the Decision).
На 20 декември 2002 г. Комисията отправя изложение на възраженията до предприятията, адресати на Решението (съображение 22 от Решението).
On 20 December 2002 the Commission sent a statement of objections to the undertakings to which the Decision is addressed (recital 22 to the Decision).
На 24 април 2003 г. предприятията, адресати на Решението, участват в изслушването пред Комисията (съображение 29 от Решението).
On 24 April 2003 the undertakings to which the Decision was addressed took part in the hearing before the Commission (recital 29 to the Decision).
На 1 октомври Комисията приема Решението.
On 1 October 2003 the Commission adopted the Decision.
Hoechst упреква Комисията, че е нарушила принципа за спазване на разумен срок за провеждане на производството.
Hoechst criticises the Commission for having breached the principle that the procedure must take place within a reasonable time.
Като се позовава на Решение на Съда от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P—C 252/99 P и C-254/99 P, Recueil, стр. I-8375, точка 170), Hoechst подчертава, че този принцип е сред общите принципи на общностното право и води началото си (чрез член 6, параграф 2 ЕС) от член 6, параграф 1 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи.
It refers to Joined Cases C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P to C-252/99 P and C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission [2002] ECR I-8375, paragraph 170, and submits that that principle forms part of the general principles of Community law and has its origin (through Article 6(2) EU) in Article 6(1) of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
В конкретния случай Hoechst уточнява, че промеждутъкът от време между първото искане за информация, отправено до Daicel, Nippon Synthetic и Ueno на 26 май 1999 г., и изложението на възраженията от 20 декември 2002 г. надвишава 42 месеца.
In this case, Hoechst observes that the period between the first request for information addressed to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno on 26 May 1999 and the statement of objections, dated 20 December 2002, was more than 42 months.
През това време Комисията не проявила никаква активност в продължение на 31 месеца, а именно между искането за информация от 25 октомври 1999 г. и това от 14 май 2002 г., или във всеки случай до срещата с Daicel на 21 февруари 2002 г.
During that time the Commission was completely inactive for almost 31 months, namely between the request for information of 25 October 1999 and the request for information of 14 May 2002, or, in any event, until the interview with Daicel on 21 February 2002.
Поради санкционния характер на глобата такава продължителност на разследването и на обсъждането била допустима само при наличие на изключителни обстоятелства.
In view of the punitive nature of the fine, it can be acceptable for the investigation and the deliberations to take such a long time only where there are exceptional circumstances.
Hoechst счита обаче, че такива обстоятелства не са налице в настоящия случай.
Hoechst contends, however, that such circumstances are not present in the present case.
От това Hoechst заключава, че продължителността на административното производство е надвишила границите на разумното.
Hoechst infers that the duration of the administrative procedure exceeded the limits of what is reasonable.
При тези обстоятелства, като се позовава на Решение на Съда от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия (C-185/95 P, Recueil, стр.
In those circumstances, referring to Case C-185/95 P Baustahlgewebe v Commission [1998] ECR I-8417, paragraph 48 et seq., Hoechst submits that reasons of procedural economy require that the complaint alleging that the length of the proceedings was excessive has the effect that the Decision must be annulled in so far as it fixes the amount of the fine.
Hoechst добавя, че правната уредба на давността, предвидена от Регламент (ЕИО) № 2988/74 на Съвета от 26 ноември 1974 година относно давността при налагане и изпълнение на санкции в областта на правото на транспорт и на конкуренция на Европейската икономическа общност (ОВ L 319, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 1, стр.
Hoechst further submits that the rules on limitation periods laid down in Council Regulation (EEC) No 2988/74 of 26 November 1974 concerning limitation periods in proceedings and the enforcement of sanctions under the rules of the European Economic Community relating to transport and competition (OJ 1974 L 319, p.
78) допуска оплаквания, изведени от прекомерната продължителност на производството.
1) do not preclude a complaint based on the excessive duration of the proceedings.
Hoechst подчертава в това отношение, че правилата относно давността не предоставят защита на предприятието срещу прекомерна продължителност на производство, тъй като началото на разследването прекъсва давността (член 2 от Регламент № 2988/74).
Hoechst emphasises, in that regard, that the rules on limitation periods do not protect an undertaking from excessively long proceedings, since the commencement of an investigation interrupts the limitation period (Article 2 of Regulation No 2988/74).
Комисията посочва най-напред, че приведеното от Hoechst правно основание е обречено на неуспех просто поради обстоятелството, че се отнася до размера на глобата, а не до Решението в неговата цялост.
The Commission submits, first of all, that Hoechst’s plea is bound to fail merely because it refers to the amount of the fine and not to the Decision in its entirety.
Комисията уточнява в това отношение, че само правилото за давността съгласно Регламент № 2988/74 е от решаващо значение.
The Commission observes, in that regard, that only the rule on limitation periods in Regulation No 2988/74 is decisive.
Макар надвишаването на разумния срок, особено когато води до нарушение на правото на защита на заинтересованите лица, да обосновава отмяната на решение, установяващо нарушение на правилата на конкуренцията, същото не се отнасяло за случаите, при които е оспорен размерът на наложените с решението на Комисията глоби, тъй като правото на Комисията да налага глоби е уредено от Регламент № 2988/74, който предвижда давностен срок в това отношение.
If the fact of exceeding a reasonable period, in particular where it entails breach of the rights of defence of the parsons concerned, were a ground for annulment of a decision finding an infringement of the competition rules, that would not apply where it is the amount of the fines imposed in that decision that is disputed, since the Commission’s power to impose fines is governed by Regulation No 2988/74, which establishes a limitation period in that regard.
На следващо място Комисията посочва за изчерпателност, че надвишаването на разумния срок, ако се предположи, че бъде доказано, може да обоснове отмяната на решението само ако нарушаването на този принцип е накърнило правото на защита на засегнатите предприятия (Решение на Първоинстанцион- ния съд от 16 декември 2003 г. по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied и Technische Unie/Комисия, T-5/00 и T-6/00, Recueil, стр. II-5761, точка 74).
The Commission submits, next, in a desire to be exhaustive, that even if it is proved that the reasonable time has been exceeded, that constitutes a ground for annulment of the decision only if the breach of that principle adversely affected the rights of defence of the undertakings concerned (Joined Cases T-5/00 and T-6/00 Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission [2003] ECR II-5761, paragraph 74).
В конкретния случай обаче Hoechst не обяснило по какъв начин защитата му е била препятствана от твърдяното неекспедитивно разглеждане на случая от Комисията.
In this case, Hoechst has not explained in what way its defence was impeded by what it alleges to have been the Commission’s dilatory treatment of the case.
Освен това прекомерната продължителност на тази фаза от административното производство не можела сама по себе си да накърни правото на защита, тъй като до получаването на изложението на възраженията към заинтересованите лица изобщо не се отправяло официално обвинение за нарушаване на правилата на конкуренцията, поради което те не са се нуждаели и от защита (Решение по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied и Technische Unie/Комисия, точка 216 по-горе, точка 78).
Furthermore, the excessive duration of that phase of the administrative procedure is not in itself capable of adversely affecting the rights of the defence, since the persons concerned are not the subject of a formal accusation of infringement of the competition rules until they receive the statement of objections, and therefore have no need to defend themselves (Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraph 78).
Накрая Комисията счита, че „общата“ продължителност на производството не е надвишила разумния срок (Решение на Първоинстанционния съд от 13 януари 2004 г. по дело JCB Service/Комисия, T-67/01, Recueil, стр. II-49, точка 43).
Last, the Commission maintains that the ‘total’ duration of the proceedings did not exceed a reasonable time (Case T-67/01 JCB Service v Commission [2004] ECR II-49, paragraph 43).
Първо следва да се отбележи, че както подчертава Комисията, настоящото правно основание цели, съгласно самия текст на жалбата, „отмяна на Решението, доколкото последното определя размера на глобата“.
It must be observed, first of all, that, as the Commission submits, the present plea seeks, according to the actual wording of the application, to obtain ‘annulment of the Decision in so far as it fixes the amount of the fine’.
Следователно това правно основание по същество е насочено към отмяна или най-малко към намаляване на наложената на Hoechst глоба.
This plea therefore seeks, in substance, to obtain annulment of or, at least, a reduction in the amount of the fine imposed on Hoechst.
Впрочем макар надвишаването на разумния срок да може при определени условия да обоснове отмяната на решение, установяващо нарушение на правилата на конкуренцията, това не се отнася за случаите, при които е оспорен
While the fact that a reasonable period is exceeded may, in certain circumstances, justify annulment of a decision finding an infringement of the competition rules, that does not apply where what is being disputed is the amount of the fines imposed by
Всъщност от второто съображение на Регламент № 2988/74 е видно, че принципът на давността е въведен в интерес на правната сигурност.
The second recital in the preamble to Regulation No 2988/74 states that the limitation period was introduced to ensure legal certainty.
Според същото съображение „регламентацията в тази област трябва, за да бъде пълна, да се прилага както по отношение на правото да се налагат глоби или санкции, така и по отношение на изпълнението на решенията за налагане на глоби, санкции и периодични глоби; […] подобни разпоредби следва да посочат давностните срокове, датата от която давността започва да тече и условията за прекратяването и спирането на давността; [и] в тази област следва да се отчитат, от една страна интересите на предприятията и сдруженията от предприятия, а от друга — на изискванията, наложени от административната практика“.
According to that recital, ‘for the matter to be covered fully, it is necessary that provision for limitation be made not only as regards the power to impose fines or penalties, but also as regards the power to enforce decisions imposing fines, penalties or periodic penalty payments; … such provisions should specify the length of limitation periods, the date on which time starts to run and the events which have the effect of interrupting or suspending the limitation period; in this respect the interests of undertakings and associations of undertakings on the one hand, and the requirements imposed by administrative practice, on the other hand, should be taken into account’.
Така относно правомощието на Комисията да налага глоби член 1, параграф 1, буква б) от Регламент № 2988/74 предвижда, че правото на Комисията да налага глоби се погасява по давност в срок от пет години при нарушение на общностните правила на конкуренцията (Решение по дело CMA CGM и др./Комисия, точка 220 по-горе, точки 322 и 323).
Thus, with regard to the Commission’s power to impose fines, Article 1(1)(b) of Regulation No 2988/74 provides that the Commission’s power to impose fines is subject to a five-year limitation period in respect of breaches of the Community competition rules (CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above, paragraphs 322 and 323).
По силата на член 1, параграф 2 от посочения регламент давността започва да тече от датата на извършване на нарушението, а в случаите на продължавани или повтарящи се нарушения — от датата на прекратяване на нарушението.
Under Article 1(2) of that regulation, time is to begin to run upon the day on which the infringement is committed or, in the case of continuing or repeated infringements, on the day on which the infringement ceases.
Давността обаче може да бъде прекъсната или спряна съответно съгласно член 2 и член 3 от Регламент № 2988/74.
However, the limitation period may be interrupted or suspended, in accordance with Articles 2 and 3, respectively, of Regulation No 2988/74.
Според член 2, параграф 1 от Регламент № 2988/74 действия, прекъсващи давността, са по-специално писменото искане за информация от страна на Комисията, образуването на производство от страна на Комисията и изложението на възраженията.
Under Article 2(1) of Regulation No 2988/74, actions which interrupt the running of the period are to include, in particular, written requests for information by the Commission, the commencement of proceedings by the Commission and notification of the statement of objections.
Прекъсването на давността настъпва в деня, в който действието е съобщено най-малко на едно от предприятията или на сдружение от предприятия, участвали в нарушението.
The limitation period is to be interrupted with effect from the date on which the action is notified to at least one undertaking or association of undertakings which have participated in the infringement.
По силата на член 2, параграф 3 от Регламент № 2988/74 след всяко прекъсване давността започва да тече отново, като при това тя изтича найкъсно в деня, когато изтича срок, два пъти по-голям от срока на давността, когато Комисията не е наложила глоба или санкция.
Under Article 2(3) of Regulation No 2988/74, each interruption is to start time running afresh; however, the limitation period is to expire at the latest on the day on which a period equal to twice the limitation period has elapsed without the Commission having imposed a fine or a penalty.
Давността за образуване на производство по налагане на санкции спира за времето, през което решението на Комисията е предмет на висящо производство пред Съда на Европейските общности.
The limitation period in proceedings is to be suspended for as long as the Commission’s decision is the subject of proceedings pending before the Court of Justice of the European Communities.
От това следва, че Регламент № 2988/74 въвежда цялостна правна уредба, регламентираща подробно сроковете, в които Комисията има право, без да накърнява основното изискване за правна сигурност, да налага глоби на предприятия, по отношение на които са образувани производства във връзка с прилагането на общностните правила на конкуренцията.
It follows that Regulation No 2988/74 established a complete system of rules covering in detail the periods within which the Commission is entitled, without undermining the fundamental requirement of legal certainty, to impose fines on undertakings which are the subject of procedures under the Community competition rules.
В това отношение следва да се подчертае, че в областта на налагането на глоби във връзка с прилагането на общностните правила на конкуренцията от член 2, параграф 3 от Регламент № 2988/74 следва, че, освен ако бъде спряна в случая когато давността е прекъсната съгласно член 2, параграф 1 от този регламент, тя изтича във всички случаи след като изминат десет години, поради което Комисията не може да забави за неопределено време решението си относно глобите предвид опасността от изтичане на давността (Решение по дело CMA CGM и др./Комисия, точка 220 по-горе, точка 324).
In that regard, it must be emphasised that, with respect to fines imposed under the Community competition rules, it follows from Article 2(3) of Regulation No 2988/74 that, subject to any suspension, the limitation period expires in any event after 10 years where it is interrupted pursuant to Article 2(1) of that regulation, so that the Commission cannot put off a decision about fines indefinitely without incurring the risk of the limitation period expiring (CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above, paragraph 324).
При наличието на тази правна уредба не следва да се приема каквото и да било съображение, свързано със задължението на Комисията да упражни в разумен срок правомощието да налага глоби (Решение по дело CMA CGM и др./Комисия, точка 220 по-горе, точка 324; вж. също в този смисъл Решение от 14 юли 1972 г. по дело ICI/Комисия, точка 215 по-горе, точки 46—49, и Решение по дело Geigy/Комисия, точка 215 по-горе, точки 20—22).
In the light of those rules, there is no room for consideration of the Commission’s duty to exercise its power to impose fines within a reasonable period (CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above, paragraph 324; see also, to that effect, Case 48/69 ICI v Commission, paragraph 215 above, paragraphs 46 to 49, and Geigy v Commission, paragraph 215 above, paragraphs 20 to 22).
В конкретния случай е безспорно, че разглежданите нарушения са продължавани.
In the present case, it is common ground that the infringements in question were continuous.
Освен това Комисията счита, без този довод да се оспорва от Hoechst, че установените нарушения са преустановени найкъсно в края на октомври 1996 г.
Furthermore, the Commission considered, without that point being disputed by Hoechst, that the infringements found had ceased no later than the end of October 1996.
При това положение, предвид извършените впоследствие действия, прекъсващи давността, а именно исканията за информация, отправени на основание член 11 от Регламент № 17, и изложението на възраженията, и предвид обстоятелството, че общият срок между края на октомври 1996 г. и приемането на Решението на 1 октомври 2003 г. не надвишава десет години, давността не е изтекла към момента на приемане на Решението от Комисията, обстоятелство, което Hoechst не оспорва ни най-малко в производството пред настоящата инстанция (вж. в този смисъл Решение по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied и Technische Unie/Комисия, точка 216 по-горе, точка 90).
Accordingly, in light of the subsequent actions interrupting the limitation period, in particular the requests for information under Article 11 of Regulation No 17 and the statement of objections, and having regard to the fact that the entire period between the end of October 1996 and the adoption of the Decision on 1 October 2003 did not exceed 10 years, the proceedings were not time barred when the Commission adopted the Decision, a circumstance which Hoechst has not in any way disputed in these proceedings (see, to that effect, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraph 90).
По тези съображения настоящото правно основание, въведено от Hoechst, следва да бъде отхвърлено, тъй като цели „отмяна на Решението, доколкото последното определя размера на глобата“.
For those reasons, Hoechst’s present plea, in that it seeks ‘annulment of the Decision in so far as it fixes the amount of the fine’, must be rejected.