natgillin/translations-raw huggingface dataset:
8 При контролирани клинични изследвания, честотата на съобщенията за сърдечна недостатъчност при лечение с пиоглитазон е същата, както в лечебните групи с плацебо, метформин или сулфонилуреен препарат, но е увеличена при употребата му в комбинирана терапия с инсулин.
In controlled clinical trials the incidence of reports of heart failure with pioglitazone treatment was the same as in placebo, metformin and sulphonylurea treatment groups, but was increased when used in combination therapy with insulin.
При проучване с краен резултат, при пациенти с предхождащо значимо макроваскуларно заболяване, честотата на тежката сърдечна недостатъчност е с 1, 6% по- висока при пиоглитазон, отколкото при плацебо, когато е добавен към терапия, която включва инсулин.
In an outcome study of patients with pre-existing major macrovascular disease, the incidence of serious heart failure was 1.6% higher with pioglitazone than with placebo, when added to therapy that included in insulin.
При двойно- слепи контролирани с плацебо клинични изследвания с пиоглитазон, инфекциите на горните дихателни пътища и хипоестезия са били чести; синузит и безсъние са били нечести.
In double blind placebo controlled clinical trials with pioglitazone upper respiratory tract infection and hypoaesthesia were common; sinusitis and insomnia were uncommon.
При контролирани клинични изследвания, честотата на съобщените нови случаи на сърдечна недостатъчност при лечение с пиоглитазон е била същата, както тази в групите на плацебо, метформин и сулфонилурейно производно.
In controlled clinical trials the incidence of reports of heart failure with pioglitazone treatment was the same as in placebo, metformin and sulphonylurea treatment groups.
Сърдечна недостатъчност е съобщена рядко при употреба след пускане в продажба на пиоглитазон.
Heart failure has been reported rarely with marketing use of pioglitazone.
ПОСТМАРКЕТИНГОВИ ДАННИ
POST MARKETING DATA
Нарушения на очите Maкуларен едем: няма данни
Eye disorders Macular oedema:
Въз основа на опита с глимепирид и други сулфонилурейни продукти, трябва да бъдат споменати следните нежелани реакции:
Based on experience with glimepiride and with other sulphonylureas the following adverse reactions have to be mentioned.
Нарушения на имунната система Много редки:
8 Immune system disorders Very rare:
Aлергичен шок, алергичен васкулит
Allergic shock, allergic vasculitis
Промени в хематологичните показатели
Changes in haematology
нарушения
Gastro-intestinal disorders Very rare:
абдоминална болка
Vomiting, diarrhoea, nausea, abdominal pressure, feeling of fullness in the stomach, abdominal pain
Хепато- билиарни нарушения
Hepato-biliary disorders Very rare:
Хепатит, увреждане на чернодробните функции (с холестаза и жълтеница)
Hepatitis, impairment of liver function (with cholestasis and jaundice)
Свръхчувствителност към светлина
Hypersensitivity to light
Намалени серумни концентрации на натрий
Decrease in sodium serum concentrations
В много редки случаи, леките реакции на свръхчувствителност може да се превърнат в тежки реакции с диспнея, падане на кръвното налягане и понякога шок.
In very rare cases mild hypersensivity reactions may develop into serious reactions with dyspnoea, fall in blood pressure and sometimes shock.
9 могат да се проявят като сърбеж, обрив, или уртикария.
Hypersensitivity reactions of the skin may occur as itching, rash, and urticaria.
Възможна е кръстосана алергичност към сулфонилурейни продукти, сулфонамиди или подобни вещества.
Cross allergenicity with sulphonylureas, sulphonamides or related substances is possible.
Могат да настъпят умерена до тежка тромбоцитопения, левкопения, еритроцитопения, агранулоцитопения, агранулоцитоза, хемолитична анемия и панцитопения.
Moderate to severe thrombocytopenia, leucopenia, erythrocytopenia, agranulocytopenia, agranulocytosis, haemolytic anemia and pancyto-penia may occur.
Те са обикновено обратими, след спиране на лечението.
These are in general reversible upon discontinuation of medication.
Стомашно- чревни оплаквания са много редки и рядко водят до прекъсване на лечението.
Gastro-intestinal complaints are very rare and seldom lead to discontinuation of therapy.
Може да се настъпи повишение на чернодробните ензими.
Elevation of liver enzymes may occur.
В много редки случаи, може да се развие нарушение на чернодробните функции (напр. холестаза и жълтеница), както и хепатит, което може да прогресира до чернодробна недостатъчност.
In very rare cases, impairment of liver function (e. g. with cholestasis and jaundice) may develop, as well as hepatitis which may progress to liver failure.
Някои пациенти са приемали по- високи дози от най- високите препоръчани дози от 45 mg пиоглитазон дневно.
Patients have taken pioglitazone at higher than the recommended highest dose of 45 mg daily.
След предозиране на глимепирид, може да настъпи хипогликемия, траеща от 12 дo 72 часа и може да се появи отново след начално възстановяване.
After ingestion of an overdosage of glimepiride, hypoglycaemia may occur, lasting from 12 to 72 hours, and may recur after initial recovery.
Хипогликемията може да се придружава от неврологични симптоми като нервност, тремор, зрителни нарушения, проблеми на координацията, сънливост, кома и гърчове.
The hypoglycaemia may in general be accompanied by neurological symptoms like restlessness, tremor, visual disturbances, coordination problems, sleepiness, coma and convulsions.
Лечението на предозиране на Tandemact се състои първоначално в предотвратяване на абсорбцията на глимепирид чрез индуциране на повръщане и след това пиене на вода или лимонада с активен въглен (aдсорбент) и натриев сулфат (лаксатив).
9 Treatment of overdosage of Tandemact primarily consists of preventing absorption of glimepiride by inducing vomiting and then drinking water or lemonade with activated charcoal (adsorbent) and sodium-sulphate (laxative).
В случай на (тежко) предозиране, се налага хоспитализация в отделение за интензивни грижи.
In case of (severe) overdosage hospitalization in an intensive care department is indicated.
Започнете приложението на глюкоза веднага, ако е необходимо с интравенозна болус инже Accept - more common expression кция на 50 ml oт 50% разтвор, следван от инфузия на 10% разтвор при стриктно следене на кръвната захар.
Start the administration of glucose as soon as possible, if necessary by a bolus intravenous injection of 50 ml of a 50% solution, followed by an infusion of a 10% solution with strict monitoring of blood glucose.
Последвалото лечение трябва да бъде симптоматично.
Further treatment should be symptomatic.
Особено внимателно трябва да се следи дозата на глюкозата, при лечение на хипогликемия, дължаща се на случаен прием на Tandemact от бебета и малки деца, за да се избегне възможността от развитие на опасна хипогликемия.
In particular when treating hypoglycaemia due to accidental intake of Tandemact in infants and young children, the dose of glucose given must be carefully controlled to avoid the possibility of producing dangerous hyperglycaemia.
Комбинация от перорални понижаващи кръвната захар лекарства; ATC код:
Combinations of oral blood glucose lowering drugs; ATC code:
A10BD06.
A10BD06.
Tandemact комбинира две антихипергликемични средства с комплементарен механизъм на действие с цел подобряване на гликемичния контрол при пациенти с диабет тип 2: пиоглитазон, от класа тиазолидиндиони и глимепирид, от класа сулфонилурейни производни.
Tandemact combines two antihyperglycaemic agents with complementary mechanisms of action to improve glycaemic control in patients with type 2 diabetes: pioglitazone, a member of the thiazolidinedione class and glimepiride, a member of the sulphonylurea class.
Тиазолидиндионите действат основно като понижават инсулиновата резистентност, а сулфонилурейните производни действат главно като стимулират отделянето на инсулин от бета клетките на панкреаса.
Thiazolidinediones act primarily by reducing insulin resistance and sulphonylureas primarily by inducing insulin release from pancreatic beta cells.
Ефекта на пиоглитазон вероятно се осъществява чрез понижаване на инсулиновата резистентност.
Pioglitazone effects may be mediated by a reduction of insulin resistance.
Пиоглитазон изглежда действа като активира специфични ядрени рецептори (гама рецептор, активиран от пероксизомен пролифератор), което води до повишена чувствителност към инсулин в черния дроб, мастните и скелетно- мускулните клетки при животни.
Pioglitazone appears to act via activation of specific nuclear receptors (peroxisome proliferator activated receptor gamma) leading to increased insulin sensitivity of liver, fat and skeletal muscle cells in animals.
Лечението с пиоглитазон е показало, че води до намаление на чернодробното отделяне на глюкоза и повишено периферно наличие на глюкоза в случаите на резистентност към инсулин.
Treatment with pioglitazone has been shown to reduce hepatic glucose output and to increase peripheral glucose disposal in the case of insulin resistance.
Клинично изследване с пиоглитазон vs. гликлазид като монотерапия, е било удължено до две години, за да се оцени времето на поява на лечебна неефикасност (определена като поява на HbA1c ≥ 8, 0% след първите шест месеца на лечение).
A clinical trial of pioglitazone vs. gliclazide as monotherapy was extended to two years in order to assess time to treatment failure (defined as appearance of HbA1c ≥ 8.0% after the first six months of therapy).
При двугодишно проучване на комбинирана терапия, сравняваща пиоглитазон с гликлазид, с прибавка на метформин, гликемичният контрол, измерен като средна промяна на изходната стойност на HbA1c е бил подобен при лекуваните групи след една година.
In a two-year study of combination therapy comparing pioglitazone with gliclazide when added to metformin, glycaemic control measured as mean change from baseline in HbA1c was similar between treatment groups after one year.
Скоростта на влошаване на HbA1c през втората година е била по- малка с пиоглитазон, отколкото с гликлазид.
The rate of deterioration of HbA1c during the second year was less with pioglitazone than with gliclazide.
Пациентите, получаващи пиоглитазон имат средно намаление на HbA1c с 0, 45%, в сравнение с тези, продължаващи само на инсулин.
Patients receiving pioglitazone had a mean reduction in HbA1c of 0.45% compared with those continuing on insulin alone, and a reduction of insulin dose in the pioglitazone treated group.
Анализ на HOMA показва, че пиоглитазон подобрява функцията на бета клетките и повишава чувствителността към инсулин.
HOMA analysis shows that pioglitazone improves beta cell function as well as increasing insulin sensitivity.
Ефектът на пиоглитазон (45 mg монотерапия vs. плацебо) е изучаван в малко 18- седмично проучване на тип 2 диабетици.
10 The effect of pioglitazone (45 mg monotherapy vs. placebo) was studied in a small 18-week trial in type 2 diabetics.
Пиоглитазон е бил свързан със значително увеличение на тегло.
Pioglitazone was associated with significant weight gain.
Висцералната мастна тъкан е била значително намалена, докато екстраабдоминалната мастна тъкан е била увеличена.
Visceral fat was significantly decreased, while there was an increase in extra-abdominal fat mass.
Подобни промени в телесното разпределение на мастна тъкан с пиоглитазон е било придружено с подобрение на чувствителността към инсулин.
Similar changes in body fat distribution on pioglitazone have been accompanied by an improvement in insulin sensitivity.
При повечето проучвания е било наблюдавано намаление на плазмените триглицериди и свободни мастни киселини и повишение на нивото на HDL- холестерол, в сравнение с плацебо, с леко, не клинично значимо повишение на нивото на LDL - холестерол.
In most clinical trials, reduced total plasma triglycerides and free fatty acids, and increased HDL- cholesterol levels were observed as compared to placebo, with small, but not clinically significant increases in LDL-cholesterol levels.
При проучвания, продължили до две години, пиоглитазон е намалил общите 11 плазмени триглицериди и свободни мастни киселини и повишил нивото на HDL- холестерол, в сравнение с плацебо, метформин или гликлазид.
In clinical trials of up to two years duration, pioglitazone reduced total plasma triglycerides and free fatty acids, and increased HDL cholesterol levels, compared with placebo, metformin or gliclazide.
Пиоглитазон не е причинил статистически значимо повишение на нивото на LDL - холестерол, в сравнение с плацебо, докато намаления са наблюдавани с метформин или гликлазид.
Pioglitazone did not cause statistically significant increases in LDL cholesterol levels compared with placebo, whilst reductions were observed with metformin and gliclazide.
При едно 20- седмично проучване, пиоглитазон е намалил, както триглицеридите на гладно, така и постпрандиалната хипертриглицеридемия, чрез въздействие едновременно върху абсорбираните и синтезираните в черния дроб триглицериди.
In a 20-week study, as well as reducing fasting triglycerides, pioglitazone reduced post prandial hypertriglyceridaemia through an effect on both absorbed and hepatically synthesised triglycerides.
Тези ефекти са били независими от ефектите на пиоглитазон върху гликемията и са били статистически значимо различни от глибенкламид.
These effects were independent of pioglitazone’ s effects on glycaemia and were statistically significant different to glibenclamide.
За да бъдат одобрени за участие, пациентите е трябвало да имат едно или повече от следното: миокарден инфаркт, мозъчен удар, перкутанна сърдечна интервенция или коронаро- артериален байпас, остър коронарен синдром, заболяване на коронарна артерия, или периферна артериална обструктивна болест.
To be eligible patients had to have had one or more of the following: myocardial infarction, stroke, percutaneous cardiac intervention or coronary artery bypass graft, acute coronary syndrome, coronary artery disease, or peripheral arterial obstructive disease.
Независимо от това, честотата на едем, увеличено тегло и сърдечната недостатъчност е повишена.
However, the incidence of oedema, weight gain and heart failure were increased.
Глимепирид действа главно чрез стимулиране на инсулиновата секреция от бета- клетките на панкреаса.
Glimepiride acts mainly by stimulating insulin release from pancreatic beta cells.
Както и при други сулфонилурейни продукти, този ефект се базира на повишаване отговора на панкреатичните бета- клетките на физиологичния глюкозен стимул.
As with other sulphonylureas this effect is based on an increase of responsiveness of the pancreatic beta cells to the physiological glucose stimulus.
Като допълнение към това, изглежда глимепирид има изразени екстрапанкреатични ефекти, също така постулирани за други сулфонилурейни производни.
In addition, glimepiride seems to have pronounced extrapancreatic effects also postulated for other sulphonylureas.
Секреция на инсулин:
Sulphonylureas regulate insulin secretion by closing the ATP-sensitive potassium channel in the beta cell membrane.
Сулфонилурейните производни регулират инсулиновата секреция като затварят ATФ- зависимите калиеви каналчета в мембраната на бета- клетките.
Closing the potassium channel induces depolarisation of the beta cell and results – by opening of calcium channels – in an increased influx of calcium into the cell.
Глимепирид се свързва с висока скорост на обмяна с мембранните протеини на бета - клетките, които са свързани с ATФ- зависимите калиеви каналчета, които са различни от обичайните места за свързване на сулфонилуреите.
Glimepiride binds with a high exchange rate to a beta cell membrane protein which is associated with the ATP-sensitive potassium channel but which is different from the usual sulphonylurea binding site.
Екстрапанкреатична активност:
Extrapancreatic activity:
Поемането на кръвната глюкоза от периферната мускулна и мастна тъкан става чрез специални транспортни протеини, разположени на клетъчните мембрани.
The uptake of glucose from blood into peripheral muscle and fat tissues occurs via a special transport proteins, located in the cells membrane.
Транспортът на глюкоза в тези тъкани 12 е скорстоопределящ етап при използване на глюкозата.
The transport of glucose in these tissues is the rate limiting step in the use of glucose.
Глимепирид повишава активността на гликозил - фосфатидилинозитол- специфична фосфолипаза C, която може да е свързана с повишена липогенеза и гликогенеза в отделни мастни и мускулни клетки.
11 Glimepiride increases the activity of the glycosyl-phosphatidylinositol-specific phospholipase C which may be correlated with the induced lipogenesis and glycogenesis in isolated fat and muscle cells.
Глимепирид подтиска производството на глюкоза в черния дроб, чрез повишаване на интрацелуларната концентрация на фруктозо- 2, 6- бифосфата, което на свой ред, подтиска глюконеогенезата.
Glimepiride inhibits the glucose production in the liver by increasing the intracellular concentration of fructose-2,6-bisphosphate, which in turn inhibits the gluconeogenesis.
Минималната ефективна перорална доза при здрави хора е приблизително 0, 6 mg.
In healthy persons, the minimum effective oral dose is approximately 0.6 mg.
Намалената секреция на инсулин, като физиологичен отговор на остро физическо упражнение е също така налице с глимепирид.
The physiological response to acute physical exercise, reduction of insulin secretion, is still present under glimepiride.
Няма значима разлика в ефекта, независимо дали глимепирид е бил даван 30 минути преди или непосредствено преди хранене.
There was no significant difference in effect regardless of whether glimepiride was given 30 minutes or immediately before a meal.
При пациенти с диабет, може да се постигне добър метаболитен контрол за 24 часа, с единична дневна доза.
In diabetic patients, good metabolic control over 24 hours can be achieved with a single daily dose.
Въпреки, че хидрокси метаболитът на глимепирид е причинил малко, но значимо намаление на серумната глюкоза при здрави хора, това се счита за много малка част от общия ефект.
Although the hydroxy metabolite of glimepiride caused a small but significant decrease in serum glucose in healthy persons, it accounts for only a minor part of the total effect.
Tandemact
Tandemact
Изследвания с доброволци са показали, че Tandemact е биоеквивалентен на пиоглитазон и глимепирид, приложени като отделни таблетки.
Studies in human volunteers have shown Tandemact to be bioequivalent to the administration of pioglitazone and glimepiride given as separate tablets.
Следните съобщения отразяват фармакокинетичните свойства на отделните активни вещества в Tandemact.
The following statements reflect the pharmacokinetic properties of the individual active substances of Tandemact
Пиоглитазон се абсорбира бързо след перорален прием, като средната пикова концентрация на непроменения пиоглитазон е достигана, в повечето случаи, 2 часа след приема.
Following oral administration, pioglitazone is rapidly absorbed, and peak plasma concentrations of unchanged pioglitazone are usually achieved 2 hours after administration.
Пропорционално увеличение на плазмената концентрация е наблюдавано при дози от 2 – 60 mg.
Proportional increases of the plasma concentration were observed for doses from 2 – 60 mg.
Състояние на насищане е постигнато 4– 7 дни след дозирането.
Steady state is achieved after 4– 7 days of dosing.
Многократното дозиране не води до натрупване на основния продукт или неговите метаболити.
Repeated dosing does not result in accumulation of the compound or metabolites.
Обемът на разпределение при хора е 0, 25 l/ kg.
The estimated volume of distribution in humans is 0.25 l/ kg.
Пиоглитазон е подложен на интензивен хепатален мeтаболизъм чрез хидроксилиране на алифатната метиленова група.
Pioglitazone undergoes extensive hepatic metabolism by hydroxylation of aliphatic methylene groups.
Като се вземат под внимание активност, концентрации и свързване на протеин, пиоглитазон и метаболит M- III имат еднакъв принос към ефикасността.
When activity, concentrations and protein binding are taken into account, pioglitazone and metabolite M-III contribute equally to efficacy.
Данни от in vitro проучванията не показват, че пиоглитазон инхибира субтипове на цитохром P450.
In vitro studies have shown no evidence that pioglitazone inhibits any subtype of cytochrome P450.
13 Проучвания на взаимодействието показват, че пиоглитазон няма съответен ефект нито върху фармакокинетиката, нито върху фармакодинамиката на дигоксин, варфарин, фенпрокумон и метформин.
Interaction studies have shown that pioglitazone has no relevant effect on either the pharmacokinetics or pharmacodynamics of digoxin, warfarin, phenprocoumon and metformin.
Екскреция:
12 Elimination:
След перорално приложение на белязан с изотоп пиоглитазон при хора, той е бил установен главно във фецеса (55%) и в по- малка степен в урината (45%).
Following oral administration of radiolabeled pioglitazone to man, recovered label was mainly in faeces (55%) and a lesser amount in urine (45%).
При пациенти с бъбречно увреждане, плазмените концентрации на пиоглитазон и неговите метаболити са по- ниски от тези при хора с нормална бъбречна функция, но клирънсът при перорално приложение на изходното вещество е подобен.
In patients with renal impairment, plasma concentrations of pioglitazone and its metabolites are lower than those seen in subjects with normal renal function, but oral clearance of parent substance is similar.
Поради това е намален вътрешният клирънс, придружен от по- висока свободна фракция на пиоглитазон.
Intrinsic clearance is therefore reduced, coupled with a higher unbound fraction of pioglitazone.
Глимепирид Абсорбция:
Glimepiride
Максималната серумна концентрация (Cmax) се постига след около 2, 5 часа след перорален прием (средно 0, 3 µg/ ml при многократно дозиране с 4 mg дневно) и има линейна връзка между дозата и Cmax и AUC (площ под кравата на време/ концентрация).
Maximum serum concentrations (Cmax) are reached approximately 2.5 hours after oral intake (mean 0.3 µg/ ml during multiple dosing of 4 mg daily) and there is a linear relationship between dose and both Cmax and AUC (area under the time/ concentration curve).
Глимепирид има много нисък обем на разпределение (около 8, 8 литра), което е приблизително равно на пространството на разпределение на албумина, висока степен на протеинно свързване (> 99%) и нисък клирънс (около 48 ml/ min).
Glimepiride has a very low distribution volume (approximately 8.8 litres) which is roughly equal to the albumin distribution space, high protein binding (> 99%), and a low clearance (approximately 48 ml/ min).
Преминаването през кръвната бариера е ниско.
Passage of the blood brain barrier is low.
Средният преобладаващ серумен полуживот, който е от значение за серумните концентраци в условията на многократно дозиране, е около 5 дo 8 часа.
Mean dominant serum half-life, which is of relevance for the serum concentrations under multiple- dose conditions, is about 5 to 8 hours.
След високи дози е отбелязан малко по - дълъг полуживот.
After high doses, slightly longer half-lives were noted.
След приложение на единична доза белязан с изотоп глимепирид, 58% oт радиоактивността е установена в урината и 35% във фецеса.
After a single dose of radiolabelled glimepiride, 58% of the radioactivity was recovered in the urine, and 35% in the faeces.
След перорално
Two metabolites – most probably resulting from hepatic metabolism (major enzyme is CYP2C9) – were identified both in urine and faeces: the hydroxy derivative and the carboxy derivative.
14 приложение на глимепирид, терминалните полуживоти на тези метаболити са били съответно 3 дo 6 и 5 дo 6 часа.
After oral administration of glimepiride, the terminal half-lives of those metabolites were 3 to 6 and 5 to 6 hours respectively.
Сравняването на единични и многократни дози един път дневно, не са показали значими разлики във фармакокинетиката и интериндивидуалната вариабилност е била много ниска.
Comparison of single and multiple once-daily dosing revealed no significant differences in pharmacokinetics, and the intra-individual variability was very low.
Фармакокинетиката е била подобна при мъже и жени, както и при млади и пациенти в напреднала възраст (над 65 години).
Pharmacokinetics were similar in males and females, as well as in young and elderly (above 65 years) patients.