natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Aдефoвир дифосфат селективно инхибира ДНК полимеразите на HBV в концентрации съответно 12 пъти, 700 пъти и 10 пъти по- ниски от тези, необходими за съответното инхибиране на човешките ДНК полимерази α, β и γ.
Adefovir diphosphate selectively inhibits HBV DNA polymerases at concentrations 12-, 700-, and 10-fold lower than those needed to inhibit human DNA polymerases α, β, and γ, respectively.
Вътреклетъчният полуживот на aдефoвир дифосфат в активирани лимфоцити и в лимфоцити в покой е 12- 36 часа.
Adefovir diphosphate has an intracellular half-life of 12 to 36 hours in activated and resting lymphocytes.
Адефoвир е активен срещу Hepadna вируси in vitro, вкл. всички често срещани форми на резистентни към ламивудин HBV (rtL180M, rtM204I, rtM204V, rtL180M/ rtM204V), свързани с фамцикловир мутации (rtV173L, rtP177L, rtL180M, rtT184S или rtV207I) и escape мутации спрямо хепатит B имуноглобулина (rtT128N и rtW153Q) и в in vivo животински модели на репликацията на Hepadna вирус.
Adefovir is active against hepadnaviruses in vitro, including all common forms of lamivudine-resistant HBV (rtL180M, rtM204I, rtM204V, rtL180M/ rtM204V), famciclovir-associated mutations (rtV173L, rtP177L, rtL180M, rtT184S or rtV207I) and hepatitis B immunoglobulin escape mutations (rtT128N and rtW153Q), and in in vivo animal models of hepadnavirus replication.
• HBeAg позитивен и HBeAg отрицателен хроничен хепатит B с компенсирано чернодробно заболяване.
• HBeAg positive and HBeAg negative chronic hepatitis B with compensated liver disease.
• резистентен към ламивудин HBV с компенсирано или декомпенсирано чернодробно заболяване, вкл. пациенти преди или след чернодробна трансплантация или ко- инфектирани с HIV.
• lamivudine-resistant HBV with either compensated or decompensated liver disease, including patients pre- and post-liver transplantation or co-infected with HIV.
Пациентите в тези клинични проучвания са били с активна вирусна репликация (HBV ДНК ≥ 100 000 копия/ ml) и повишени нива на ALT (≥ 1, 2 x Горна Граница на Нормата (ГГН)).
In these clinical studies patients had active viral replication (HBV DNA ≥ 100,000 copies/ ml) and elevated ALT levels (≥ 1.2 x Upper Limit of Normal (ULN)).
Опит при пациенти с компенсирано чернодробно заболяване:
Experience in patients with compensated liver disease:
Резултатите от две плацебо контролирани проучвания (общо n=522) с HBeAg позитивни или HBeAg отрицателни пациенти с хроничен хепатит В и компенсирано чернодробно заболяване показват, че значимо повече пациенти (p < 0, 001) в групите, лекувани с 10 mg aдефoвир дипивoкcил (съответно 53 и 64%), са имали хистологично подобрение спрямо изходното състояние след 48 седмици в сравнение с групите, приемали плацебо (25 и 33%).
In two placebo-controlled studies (total n=522) in HBeAg positive or in HBeAg negative chronic hepatitis B patients with compensated liver disease, significantly more patients (p < 0.001) in the 10 mg adefovir dipivoxil groups (53 and 64%, 8 respectively) had histological improvement from baseline at week 48 than in the placebo groups (25 and 33%).
Хистологичното подобрение е било наблюдавано независимо от изходните демографски характеристики и характеристиките на хепатит В, вкл. предхождащо лечение с интерферон- алфа.
Histological improvement was seen regardless of baseline demographic and hepatitis B characteristics, including prior interferon-alpha therapy.
Високите изходни нива на ALT (≥ 2 x ГГН), на индекса на Knodell за хистологична активност (Histology Activity Index, HAI) (≥ 10) и ниска HBV ДНК (< 7, 6 log10 копия/ ml) се свързват с по- голямо хистологично подобрение.
High baseline ALT levels (≥ 2 x ULN) and Knodell Histology Activity Index (HAI) scores (≥ 10) and low HBV DNA (< 7.6 log10 copies/ ml) were associated with greater histological improvement.
Оценката на промените във фиброзата след 48- седмично лечение, оценени с индексите на Knodell, потвърждават, че при пациенти, лекувани с 10 mg aдефoвир дипивoкcил, се наблюдава по- изразена регресия и по- слаба прогресия на фиброзата в сравнение с пациентите на плацебо.
Assessment of the change in fibrosis after 48 weeks treatment using the Knodell scores confirms that patients treated with adefovir dipivoxil 10 mg had more regression and less progression of fibrosis than patients treated with placebo.
В проучването с HBeAg позитивни
In the two studies mentioned above, treatment with 10 mg adefovir dipivoxil was associated with significant reductions in serum HBV DNA (3.52 and 3.91 log10 copies/ ml, respectively, versus 0.55 and 1.35 log10 copies/ ml), increased proportion of patients with normalisation of ALT (48 and 72% versus 16 and 29%) or increased proportion of patients with serum HBV DNA below the limits of quantification (< 400 copies/ ml Roche Amplicor Monitor PCR assay) (21 and 51% versus 0%) when compared with placebo.
9 пациенти HBeAg сероконверсията (12%) и понижаването на HBeAg (24%) са били значително по- чести при пациенти, получаващи 10 mg aдефoвир дипивoкcил, в сравнение с пациентите, получаващи плацебо (съответно 6% и 11%) след 48- седмично лечение.
In the study in HBeAg positive patients, HBeAg seroconversion (12%) and HBeAg loss (24%) was observed significantly more frequently in patients receiving 10 mg adefovir dipivoxil than in patients receiving placebo (6% and 11%, respectively) after 48 weeks of treatment.
В проучването на HBeAg позитивни пациенти лечението по- продължително от 48 седмици е довело до допълнително понижаване на серумните нива на HBV ДНК и допълнително увеличение дела на пациентите с нормализиране на нивата на ALT, изчезване на HBeAg и сероконверсия.
In the HBeAg positive study, treatment beyond 48 weeks resulted in further reductions in serum HBV DNA levels and increases in the proportion of patients with ALT normalisation, HBeAg loss and seroconversion.
В проучването на HBeAg отрицателни пациенти, лекувани с aдефoвир дипивoкcил (0- 48 седмици), те са били повторно сляпо рандомизирани да продължат терапията с aдефoвир дипивoкcил или с плацебо за допълнителни 48 седмици.
In the HBeAg negative study patients on adefovir dipivoxil (0-48 weeks) were re-randomised in a blinded-manner to continue on adefovir dipivoxil or receive placebo for an additional 48 weeks.
При по- голямата част от пациентите, прекратили лечението с aдефoвир дипивoкcил, серумните нива на HBV ДНК и ALT са се върнали към изходните стойности.
In most patients who stopped treatment with adefovir dipivoxil, serum HBV DNA and ALT levels returned towards baseline.
Лечението с aдефoвир дипивoкcил е довело до подобрение на чернодробната фиброза, сравнено между изходното състояние и след 96 седмици на лечение, оценено с индекса на Ishak (средна промяна: ∆= - 1).
Treatment with adefovir dipivoxil resulted in improvement in the liver fibrosis from baseline to 96 weeks therapy when analysed using the Ishak score (median change:
На HBeAg отрицателни пациенти, завършили първите 96 седмици от проучването, които са приемали aдефoвир дипивoкcил в интервала 49- та 96- та седмица, е предложено отново да се подложат на отворено лечение с aдефoвир дипивoкcил за времето от 97- а до 240- а седмица.
Patients who completed the first 96 weeks of the HBeAg negative study and received adefovir dipivoxil treatment during weeks 49 to 96, were offered the opportunity to receive open-label treatment with adefovir dipivoxil from study week 97 through to week 240.
Клинично и статистически значимо подобрение на фиброзата е наблюдавано в промените на индекса на Ishak от началото на лечението с aдефoвир дипивoкcил до края на проучването (седмица 240) (средна промяна: ∆= - 1).
Clinically and statistically significant improvement in fibrosis was seen in the changes in Ishak scores from the start of adefovir dipivoxil treatment to the end of the study (week 240) (median change:
При 7 от 12 пациента (58%) с мостовидна фиброза или цироза в началото на лечението е наблюдавано подобрение в индекса на фиброзата по Ishak ≥ 2 точки до края на проучването.
By the end of the study, 7 of 12 patients (58%) with bridging fibrosis or cirrhosis at baseline, had an improved Ishak fibrosis score of ≥ 2 points.
При пет пациента е постигната HBsAg сероконверсия, която е била трайна (HBsAg отрицателни/ HBsAb позитивни).
Five patients achieved and maintained HBsAg seroconversion (HBsAg negative/ HBsAb positive).
Опит при пациенти с резистентен на ламивудин HBV преди и след чернодробна трансплантация:
Experience in patients pre- and post-liver transplantation with lamivudine-resistant HBV:
В рамките на клинично проучване, обхващащо 394 пациента с хроничен хепатит B с резистентен на ламивудин HBV преди чернодробна трансплантация (n=186) и след чернодробна трансплантация (n=208) лечението с 10 mg aдефoвир дипивoкcил е довело до средно понижаване на серумната HBV ДНК, съответно с 4, 1 и 4, 2 log10 копия/ ml през седмица 48.
In a clinical study in 394 chronic hepatitis B patients with lamivudine-resistant HBV (pre-liver transplantation (n=186) and post-liver transplantation (n=208)), treatment with 10 mg adefovir dipivoxil resulted in a median reduction in serum HBV DNA of 4.1 and 4.2 log10 copies/ ml, respectively, at week 48.
В групата преди и в тази след чернодробна трансплантация при съответно 77 от 109 (71%) и 64 от 159 (40%) пациента серумните нива на HBV ДНК през 48- мата седмица са останали под минималния праг на чувствителност на теста (< 1 000 копия/ ml Roche Amplicor Monitor PCR тест).
In the pre-liver transplantation and post-liver transplantation cohorts 77 of 109 (71%) patients and 64 of 159 (40%) patients, respectively, achieved undetectable HBV DNA levels at week 48 (< 1,000 copies/ ml Roche Amplicor Monitor PCR assay).
Лечението с 10 mg aдефoвир дипивoкcил е показало сходна ефикасност без да са от значение мутациите на ДНК- полимеразата на HBV, определящи изходната резистентност към ламивудин.
Treatment with 10 mg adefovir dipivoxil showed similar
Наблюдавано е подобрение или стабилизиране на индекса на Child- Pugh- Turcotte.
Improvements or stabilisation were seen in Child-Pugh-Turcotte score.
При 51 до 85% от пациентите е наблюдавано нормализиране на нивата на ALT, албумина, билирубина и протромбиновото време през седмица 48.
Normalisation of ALT, albumin, bilirubin and prothrombin time was seen at week 48 in 51-85% of the patients.
В групата преди чернодробна трансплантация при 25 от 33 (76%) пациента са достигнати нива на HBV ДНК под минималния праг на чувствителност на теста, а при 84% от пациентите е достигнато нормализиране на нивото на ALT през седмица 96.
In the pre-liver transplantation cohort, 25 of 33 (76%) patients achieved undetectable HBV DNA levels and 84% of patients had ALT normalisation at 96 weeks.
Съответно 70% и 58% от пациентите са имали нормализиране на нивата на ALT към същите два момента.
In the post-liver transplantation cohort, 61 of 94 (65%) and 35 of 45 (78%) of patients achieved undetectable HBV DNA levels at 96 and 144 weeks, respectively, and 70% and 58% of patients had ALT normalisation at these study visits.
10 Опит при пациенти с компенсирано чернодробно заболяване и с резистентен на ламивудин HBV:
Experience in patients with compensated liver disease and lamivudine-resistant HBV:
Резултатите от едно двойно- сляпо сравнително проучване при пациенти с хроничен хепатит B и резистентен на ламивудин HBV (n=58) показват, че 48- седмично лечение с ламивудин не води до средно понижаване на нивото на HBV ДНК в сравнение с изходните нива.
In a double-blind comparative study in chronic hepatitis B patients with lamivudine-resistant HBV (n=58), there was no median reduction in HBV DNA from baseline after 48 weeks of treatment with lamivudine.
Четиридесет и осем седмично лечение с aдефoвир дипивoкcил 10 mg като монотерапия или в комбинация с ламивудин е довело до сходно значимо намаляване на средните серумни нива на HBV ДНК в сравнение с изходните (съответно 4, 04 log10 копия/ ml и 3, 59 log10 копия/ ml).
Forty-eight weeks of treatment with adefovir dipivoxil 10 mg alone or in combination with lamivudine resulted in a similar significant decrease in median serum HBV DNA levels from baseline (4.04 log10 copies/ ml and 3.59 log10 copies/ ml, respectively).
Опит при пациенти с декомпенсирано чернодробно заболяване с резистентен на ламивудин HBV:
Experience in patients with decompensated liver disease and lamivudine-resistant HBV:
При 40 HBeAg позитивни или HBeAg отрицателни пациенти с резистентен на ламивудин HBV и декомпенсирано чернодробно заболяване, лекувани със 100 mg ламивудин, са прибавени 10 mg aдефoвир дипивoкcил към лечението за 52 седмици, което е довело до понижаване на средните нива на HBV ДНК с 4, 6 log10 копия/ ml.
In 40 HBeAg positive or HBeAg negative patients with lamivudine-resistant HBV and decompensated liver disease receiving treatment with 100 mg lamivudine, addition of 10 mg adefovir dipivoxil treatment for 52 weeks resulted in a median reduction in HBV DNA of 4.6 log10 copies/ ml.
Опит при пациенти с ко- инфекция с HIV и резистентен на ламивудин HBV:
Experience in patients with HIV co-infection and lamivudine-resistant HBV:
При едно отворено проучване, обхващащо 35 пациента с хроничен хепатит B с резистентен на ламивудин HBV и ко- инфекция с HIV, продължителното лечение с 10 mg aдефoвир дипивoкcил е довело до прогресивно намаляване на серумните нива на HBV ДНК и ALT по време на целия курс на лечението до 144- та седмица.
In an open-label investigator study in 35 chronic hepatitis B patients with lamivudine-resistant HBV and co-infected with HIV, continued treatment with 10 mg adefovir dipivoxil resulted in progressive reductions in serum HBV DNA levels and ALT levels throughout the course of treatment up to 144 weeks.
При второ отворено проучване върху една група пациенти 10 mg адефовир дипивоксил и алфа- 2а пегилиран интерферон са били добавени към настоящaтa терапия с ламивудин върху 18 ко- инфектирани с HIV/ HBV пациенти с резистентен на ламивудин HBV.
In a second open-label, one-arm study, 10 mg adefovir dipivoxil and pegylated interferon alpha-2a were added to ongoing lamivudine therapy in 18 HIV/ HBV co-infected patients with lamivudine-resistant HBV.
Всички пациенти са били HBeAg позитивни и са имали медианен брой на CD4 клетките 441 клетки/ mm3 (нито един пациент не е имал брой на CD4 клетките < 200 клетки/ mm3).
Patients were all HBeAg positive and had median CD4 cell count of 441 cells/ mm3 (no patient had CD4 count < 200 cells/ mm3).
По време на терапията серумните нива на HBV ДНК са били, в сравнение с началото, значително по- ниски до 48- та седмица от лечението, докато нивата на ALT прогресивно са намалели от 12- та седмица.
During therapy, serum HBV DNA levels were significantly lower compared to baseline for up to 48 weeks of treatment while ALT levels declined progressively from week 12.
Въпреки това постигнатият по време на лечението отговор по отношение на HBV ДНК не се е запазил след прекъсване на лечението – при всички пациенти нивата на HBV ДНК повторно са се появили след прекратяване на лечението с адефовир дипивоксил и алфа- 2а пегилиран интерферон.
However, on-treatment HBV DNA response was not maintained off-therapy since all the patients had a rebound in HBV DNA after adefovir dipivoxil and pegylated interferon alpha-2a discontinuation.
Поради малкия брой пациенти и плана на проучването (по- точно поради липсата на лечебна група с монотерапия с алфа- 2а пегилиран интерферон и на лечебна група с монотерапия с адефовир) не е възможно да се направят официални изводи за най- доброто лечение на пациенти, ко - инфектирани с HIV и резистентен на ламивудин HBV.
Due to the small sample size and the study design, in particular the lack of treatment arms with pegylated interferon alpha-2a monotherapy and with adefovir monotherapy, it is not possible to draw formal conclusions on the best therapeutic management of HIV co-infected patients with lamivudine-resistant HBV.
Ефикасността и безопасността на ежедневното дозиране на 0, 25 mg/ kg до 10 mg aдефoвир дипивoкcил при деца (на възраст от 2 до < 18 години) са били проучени при едно двойно- сляпо, рандомизирано, плацебо контролирано проучване при 173 педиатрични пациенти (115 на лечение с aдефoвир дипивoкcил, 58 – с плацебо), които са с HBeAg позитивен хроничен хепатит B, серумни нива на ALT ≥ 1, 5 x Горна Граница на Нормата (ГГН) и компенсирано чернодробно заболяване.
The efficacy and safety of a daily dose of 0.25 mg/ kg to 10 mg adefovir dipivoxil in children (aged from 2 to < 18 years) was examined in a double-blind, randomised, placebo-controlled study in 173 paediatric patients (115 on adefovir dipivoxil, 58 on placebo) who had HBeAg positive chronic hepatitis B, serum ALT levels ≥ 1.5 x upper limit of normal (ULN) and compensated liver disease.
През седмица 48 при децата на възраст от 2 до 11 години не е наблюдавана статистически значима разлика в дела на пациентите, при които е достигнат първичната крайна точка серумни нива на HBV ДНК < 1 000 копия/ ml и нормални нива на ALT, между групата на плацебо и групата на aдефoвир дипивoкcил.
At week 48, in children aged 2 to 11 years old, no statistically significant difference was observed in the proportions of patients that achieved the primary endpoint of serum HBV DNA < 1,000 copies/ ml and normal ALT levels between the placebo arm and the adefovir dipivoxil arm.
В популацията на юношите (n=83) (на възраст от 12 до < 18 години), значително повече пациенти, лекувани с aдефoвир дипивoкcил, са достигнали първичната крайна точка за ефикасност и са достигнали значимо намаляване на серумните нива на HBV ДНК (23%) в сравнение с пациентите, приемали плацебо (0%).
In the adolescent population (n=83) (aged from 12 to < 18 years), significantly more patients treated with adefovir dipivoxil achieved the primary efficacy endpoint and obtained significant reductions in serum HBV DNA (23%) compared to placebo-treated patients (0%).
Делът на пациентите в юношеска възраст, които са достигнали HBeAg сероконверсия през седмица 48, обаче е сходен (11%) между групата на плацебо и групата на aдефoвир дипивoкcил 10 mg.
However, the proportions of subjects who achieved HBeAg seroconversion at week 48 were similar (11%) between the placebo arm and the adefovir dipivoxil 10 mg arm in adolescent patients.
В обобщение, профилът на безопасност на aдефoвир дипивoкcил при деца съответства на познатия профил на безопасност при възрастни пациенти.
10 Overall, the safety profile of adefovir dipivoxil in children was consistent with the known safety profile in adult patients.
Наблюдавана е обаче тенденция за по- висока честота на намален апетит и/ или прием на храна в групата на адефовир в сравнение с групата на плацебо.
However, a signal towards a higher rate of decreased appetite and/ or food intake was observed in the adefovir arm as compared to the placebo arm.
На седмица 48 и 96, средните промени от изходно ниво на Z- скоровете за
At week 48 and 96, mean changes from baseline in weight and BMI Z scores tended to decrease in adefovir dipivoxil-treated patients.
Няма налични данни за безопасността в дългосрочен план или за резистентността в дългосрочен план за aдефoвир дипивoкcил при деца.
No long-term safety data or long-term resistance data are available with adefovir dipivoxil in children.
Наличните клинични данни не са достатъчни за окончателни изводи за съотношението полза/ риск за лечението с aдефoвир при деца с хроничен хепатит B (вж. точка 4. 2).
The clinical data available are insufficient to draw definitive conclusions on the benefit/ risk ratio of the adefovir treatment in children with chronic hepatitis B (see section 4.2).
Клинична резистентност при пациенти, приемащи aдефoвир дипивoкcил като монотерапия или в комбинация с ламивудин:
Clinical resistance in patients receiving adefovir dipivoxil as monotherapy and in combination with lamivudine:
В няколко клинични проучвания (HBeAg позитивни, HBeAg отрицателни, преди и след чернодробна трансплантация, с резистентен на ламивудин HBV пациенти и ко- инфектирани с HIV пациенти с резистентен на ламивудин HBV) са извършени анализи на генотипа на HBV от изолати от 379 от общо 629 пациента, лекувани с aдефoвир дипивoкcил в продължение на 48 седмици.
In several clinical studies (HBeAg positive, HBeAg negative, pre- and post-liver transplantation with lamivudine-resistant HBV and lamivudine-resistant HBV co-infected with HIV patients), genotypic analyses were conducted on HBV isolates from 379 of a total of 629 patients, treated with adefovir dipivoxil for 48 weeks.
Не са били установени мутации на HBV ДНК полимеразата, които не са свързани с резистентност към aдефoвир; генотипизирането е било извършвано в началото и през 48- ата седмица.
No HBV DNA polymerase mutations associated with resistance to adefovir were identified when patients were genotyped at baseline and at week 48.
Сумарната вероятност за развитието на тези мутации за резистентност към aдефoвир при всички пациенти, лекувани с aдефoвир дипивoкcил, е съответно 0% през седмица 48 и около 2%, 7%, 14% и 25% през седмици 96, 144, 192 и 240.
The cumulative probabilities of developing these adefovir-associated resistance mutations in all patients treated with adefovir dipivoxil were 0% at 48 weeks and approximately 2%, 7%, 14% and 25% after 96, 144, 192 and 240 weeks, respectively.
Проучвания за клинична резистентност при прилагане на монотерапия при пациенти, които до тогава не са били лекувани с нуклеозиди:
Clinical resistance in monotherapy studies in nucleoside naïve patients:
Сумарната вероятност за развитие на мутации за резистентност към aдефoвир при пациенти, лекувани с aдефoвир дипивoкcил като монотерапия (проучване върху HBeAg отрицателни пациенти), е била 0%, 3%, 11%, 18% и 29% след съответно 48, 96, 144, 192 и 240 седмици.
In patients receiving adefovir dipivoxil monotherapy (HBeAg negative study) the cumulative probability of developing adefovir-associated resistance mutations was 0%, 3%, 11%, 18% and 29% at 48, 96, 144, 192 and 240 weeks respectively.
В допълнение към това вероятността за развитие на резистентност към aдефoвир дипивoкcил в дългосрочен план (4 до 5 години) е значително по- ниска при пациенти със серумно ниво на HBV ДНК под минималния праг на чувствителност на теста (< 1 000 копия/ ml) през 48- ма седмица в сравнение с пациенти със серумно ниво на HBV ДНК по- високо от 1 000 копия/ ml през 48- ма седмица.
In addition, the long-term (4 to 5 years) development of resistance to adefovir dipivoxil was significantly lower in patients who had serum HBV DNA below the limit of quantification (< 1,000 copies/ ml) at week 48 as compared to patients with serum HBV DNA above 1,000 copies/ ml at week 48.
Честотата на свързани с aдефoвир мутации за резистентност сред HbeAg- позитивните пациенти е била съответно 3% (2/ 65), 17% (11/ 65) и 20% (13/ 65) след средна продължителност на лечението 135, 189 и 235 седмици.
In HBeAg positive patients, the incidence of adefovir-associated resistance mutations was 3% (2/ 65), 17% (11/ 65) and 20% (13/ 65) after a median duration exposure of 135, 189 and 235 weeks respectively.
Клинична резистентност в проучвания, при които aдефoвир дипивoкcил е прибавен към вече настоящето лечение с ламивудин при пациенти с резистентност към ламивудин:
Clinical resistance in studies where adefovir dipivoxil was added to ongoing lamivudine in patients with lamivudine-resistance:
В отворено проучване при пациенти преди и след чернодробна трансплантация, при които е имало клинично доказана резистентност на HBV към ламивудин, не са наблюдавани мутации, свързани с резистентност към aдефoвир през 48- ата седмица.
In an open-label study of pre- and post-liver transplantation patients with clinical evidence of lamivudine-resistant HBV, no adefovir-associated resistance mutations were observed at week 48.
Aдефoвир дипивoкcил е дипивалоилоксиметил- естерен prodrug на активната субстанция aдефoвир.
Adefovir dipivoxil is a dipivaloyloxymethyl ester prodrug of the active substance adefovir.
Бионаличността на aдефoвир след перорално приемане на 10 mg aдефoвир дипивoкcил е 59%.
The oral bioavailability of adefovir from 10 mg adefovir dipivoxil is 59%.