natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Лечението с бозентан се свързва с намаление на честотата на клинично влошаване, определено като прогресия на симптомите, хоспитализация поради белодробна артериална хипертония и смърт в сравнение с плацебо (пропорционално намаление на риска 77%, 95% ДИ 20% - 94%, р = 0,0114).
Treatment with bosentan was associated with a reduction in the rate of clinical worsening, defined as a composite of symptomatic progression, hospitalisation for PAH and death, compared with placebo (proportional risk reduction 77%, 95% CI 20%–94%, p = 0.0114).
Лечението с бозентан се свързва със значително намаляване степента на клиничното влошаване, в сравнение с плацебо, на 28-та седмица (10,7% срещу 37,1%, съответно; p = 0,0015).
Treatment with bosentan was associated with a significant reduction in the rate of clinical worsening compared with placebo at 28 weeks (10.7% vs 37.1%, respectively; p = 0.0015).
Лечението с бортезомиб започва най-малко 6 месеца след края на предходната терапия с последната поносима доза от 1,3 mg/m2 (n=93) или ≤ 1,0 mg/m2 (n=37) и се прилага в дни 1, 4, 8 и 11 на всеки 3 седмици в продължение на максимум от 8 цикъла като самостоятелно средство или в комбинация с дексаметазон в съответствие със стандарта на лечение.
At least 6 months after prior therapy, bortezomibwas started at the last tolerated dose of 1.3 mg/m2 (n=93) or ≤ 1.0 mg/m2 (n=37) and given on days 1, 4, 8 and 11 every 3 weeks for maximum of 8 cycles either as single agent or in combination with dexamethasone in accordance with the standard of care.
Лечението с бортезомиб трябва да бъде временно преустановено при поява на всяка нехематологична токсичност Степен ≥ 3, свързана с бортезомиб (с изключение на невропатия) или хематологична токсичност Степен ≥ 3 (вж. също точка 4.4).
Bortezomib treatment must be withheld at the onset of any ≥ Grade 3 bortezomib -related non-haematological toxicities (excluding neuropathy) or ≥ Grade 3 haematological toxicities (see also section 4.4).
Лечението с босутиниб е свързано с диария и повръщане и по тази причина пациентите със скорошно или активно клинично значимо гастроинтестинално нарушение трябва да приемат този продукт с повишено внимание и само след внимателна оценка на съотношението полза/ риск, тъй като тези пациенти са били изключени от клиничните проучвания.
Treatment with bosutinib is associated with diarrhoea and vomiting, therefore patients with recent or ongoing clinically significant gastrointestinal disorder should use this medicinal product with caution and only after a careful benefit-risk assessment as respective patients were excluded from the clinical studies.
Лечението с босутиниб е свързано с повишения на серумните трансаминази (ALT, AST).
Treatment with bosutinib is associated with elevations in serum transaminases (ALT, AST).
Лечението с босутиниб е свързано със задръжка на течности, включително перикарден излив, плеврален излив и белодробен оток.
Treatment with bosutinib may be associated with fluid retention including pericardial effusion, pleural effusion and pulmonary oedema.
Лечението с босутиниб намалява размера на ХМЛ тумори, растящи в голи мишки и инхибира растежа на миши миелоидни тумори, експресиращи иматиниб-резистентни форми на Bcr-Abl.
Bosutinib treatment reduced the size of CML tumours growing in nude mice and inhibited growth of murine myeloid tumours expressing imatinib-resistant forms of Bcr-Abl.
Лечението с вилдаглиптин 50-100 mg дневно при пациенти с диабет тип 2 значимо подобрява показателите за бета-клетъчната функция, които включват HOMA-β (Homeostasis Model Assessment –β), съотношението проинсулин спрямо инсулин и измерването на реактивността на бета клетките при теста за толерантност при често даване на храна.
Treatment with vildagliptin 50-100 mg daily in patients with type 2 diabetes significantly improved markers of beta cell function including HOMA- (Homeostasis Model Assessment–), proinsulin to insulin ratio and measures of beta cell responsiveness from the frequently-sampled meal tolerance test.
Лечението с вилдаглиптин 50-100 mg дневно при пациенти с диабет тип 2 значително подобрява маркерите за функция на бета клетките, включително HOMA-β (Homeostasis Model Assessment-β), oтношението проинсулин към инсулин и измерванията на отговора на бета клетките при кръвнозахарен профил с чести проби.
Treatment with vildagliptin 50-100 mg daily in patients with type 2 diabetes significantly improved markers of beta cell function including HOMA- (Homeostasis Model Assessment–), proinsulin to insulin ratio and measures of beta cell responsiveness from the frequently-sampled meal tolerance test.
Лечението с вилдаглиптин 50-100 mg дневно при пациенти с диабет тип 2 значително подобрява маркерите за функция на бета клетките, включително HOMA-β (Homeostasis Model Assessment-β), oтношението проинсулин към инсулин и измеренията на отговора на бета клетките при кръвнозахарен профил с чести проби.
Treatment with vildagliptin 50-100 mg daily in patients with type 2 diabetes significantly improved markers of beta cell function including HOMA- (Homeostasis Model Assessment–), proinsulin to insulin ratio and measures of beta cell responsiveness from the frequently-sampled meal tolerance test.
Лечението с високодозов дексаметазон увеличава риска от развитие на сериозни инфекции, по- конкретно дължащи се на бактерии, гъбички и/или паразити.
Treatment with high-dose dexamethasone increases the risk of developing serious infections, in particular due to bacteria, yeasts and/or parasites.
Лечението с вортиоксетин трябва да започне най- малко 14 дни след прекратяване на приема на необратим неселективен МАО инхибитор.
Vortioxetine must not be initiated for at least 14 days after discontinuation of treatment with an irreversible non-selective MAOI.
Лечението с гефитиниб трябва да се започва и контролира от лекар с опит в приложението на противоракови лекарства.
Treatment with IRESSA should be initiated and supervised by a physician experienced in the use of anticancer therapies.
Лечението с гликопирониум трябва да бъде спряно до излекуване на констипацията.
Glycopyrronium treatment should be withdrawn until the constipation resolves.
Лечението с гликопирониум трябва да бъде спряно до отшумяването на реакцията.
Glycopyrronium treatment should be withdrawn until the urinary retention resolves.
Лечението с гонадотропини изисква отделянето на достатъчно време от лекарите и медицинските специалисти, както и наличието на подходяща апаратура за проследяването му.
Gonadotrophin therapy requires a certain time commitment by physicians and supportive health professionals, as well as the availability of appropriate monitoring facilities.
Лечението с дабрафениб може да се поднови, при спадане на температурата със съответната профилактика, като се използват нестероидни противовъзпалителни средства или парацетамол.
Dabrafenib can be restarted once the fever resolves with appropriate prophylaxis using non- steroidal anti-inflammatory medicinal products or paracetamol.
Лечението с дабрафениб трябва да бъде прекъснато, ако температурата на пациента еs ≥ 38,5ºC (моля обърнете се към Таблица 2 за указания относно промяната на дозата).
Therapy with dabrafenib should be interrupted if the patient’s temperature is ≥38.5ºC (please refer to Table 2 for dose modification guidance).
Лечението с дазатиниб може да бъде възобновено в първоначалната доза при леки/умерени нежелани реакции ( степен 2) и с намалена доза при тежки нежелани реакции ( степен 3) (вж точка 4.2).
Dasatinib may be resumed at the original dose for mild/moderate adverse reactions (≤ grade 2) and resumed at a dose level reduction for severe adverse reactions (≥ grade 3) (see section 4.2).
Лечението с дезирудин след това се продължава два пъти на ден постоперативно за 9 до максимум 12 дни или докато пациентът стане напълно подвижен, в зависимост от това, кое настъпи първо.
Treatment with desirudin is then continued twice daily post-operatively for 9 days up to a maximum of 12 days or until the patient is fully ambulant, whichever occurs first.
Лечението с дронедарон трябва да се спре в хода на лечението, в случай че пациентът развие някое от състоянията, които могат да доведат до противопоказание, както е посочено в точка 4.3.Необходимо е контролиране на едновременно прилаганите лекарствени продукти като дигоксин и антикоагуланти.
Treatment with dronedarone should be stopped during the course of treatment, in case the patient develops any of the conditions which would lead to a contraindication as mentioned in section 4.3. Monitoring of co-administered medicinal products like digoxin and anti-coagulants is necessary.
Лечението с другите средства в схемата трябва да продължи след приключване на терапията със SIRTURO.
Treatment with the other agents in the regimen should continue after completion of treatment with SIRTURO.
Лечението с дулоксетин показва статистически значимо по- голямо подобрение на симптомите на генерализираното тревожно разстройство, както е оценено с помощта на скалата за тежест на генерализирано тревожно разстройство PARS (средна разлика между дулоксетин и плацебо 2,7 точки [95% ДИ 1,3-4,0]), след 10 седмици на лечение.
Treatment with duloxetine showed a statistically significantly greater improvement in GAD symptoms, as measured by PARS severity score for GAD (mean difference between duloxetine and placebo of 2.7 points [95% CI 1.3-4.0]), after 10 weeks of treatment.
Лечението с дулоксетин показва статистически значимо по- голямо подобрение на симптомите на генерализираното тревожно разстройство, както е оценено с помощта на скалата за тежест на генерализирано тревожно разстройство PARS(средна разлика между дулоксетин и плацебо 2,7 точки [95% ДИ 1,3-4,0]), след 10 седмици на лечение.
Treatment with duloxetine showed a statistically significantly greater improvement in GAD symptoms, as measured by PARS severity score for GAD (mean difference between duloxetine and placebo of 2.7 points [95% CI 1.3-4.0]), after 10 weeks of treatment.
Лечението с езомепразол 20 mg веднъж дневно не повлиява експозицията на ампренавир (със или без ритонавир).
Treatment with esomeprazole 20 mg qd had no effect on the exposure of amprenavir (with and without concomitant ritonavir).
Лечението с езомепразол 40 mg веднъж дневно не повлиява експозицията на лопинавир (прилаган заедно с ритонавир).
Treatment with omeprazole 40 mg qd had no effect on the exposure of lopinavir (with concomitant ritonavir).
Лечението с екзенатид с удължено освобождаванеподобрява значимо и устойчиво гликемичния контрол и контрола на телесното тегло, в сравнение с лечението с инсулин гларжин.
Treatment with prolonged-release exenatide persistently significantly improved glycaemic control and weight control, compared to the insulin glargine treatment.
Лечението с елтромбопаг при тези пациенти трябва да се започва само от лекари с опит в лечението на напреднал хроничен хепатит С и само, когато рискът от тромбоцитопения или спиране на противовирусната терапия налага намеса.
Treatment with eltrombopag in these patients should be initiated only by physicians experienced in the management of advanced HCV, and only when the risks of thrombocytopenia or withholding antiviral therapy necessitate intervention.
Лечението с елтромбопаг трябва да се започва и наблюдава от лекар с опит в лечението на хематологични заболявания или на хроничен хепатит С и неговите усложнения.
Eltrombopag treatment should be initiated and remain under the supervision of a physician who is experienced in the treatment of haematological diseases or the management of chronic hepatitis C and its complications.
Лечението с елтромбопаг трябва да се прекъсне, ако след четири седмици на терапия с елтромбопаг в доза 75 mg веднъж дневно, броят на тромбоцитите не се е повишил до нива, които са достатъчни за спиране на клинично значимо кървене.
Treatment with eltrombopag should be discontinued if the platelet count does not increase to a level sufficient to avoid clinically important bleeding after four weeks of eltrombopag therapy at 75 mg once daily.
Лечението с емпаглифлозин в комбинация с метформин (5 mg и 500 mg; 5 mg и 1000 mg; 12,5 mg и 500 mg, и 12,5 mg и 1000 mg приложени два пъти дневно) води до статистически значими подобрения на HbA1c (Таблица 3) и е довело до по-изразени намаления на FPG (в сравнение с отделните компоненти) и на телесната маса (в сравнение с метформин).
Treatment with empagliflozin in combination with metformin (5 mg and 500 mg; 5 mg and 1000 mg; 12.5 mg and 500 mg, and 12.5 mg and 1000 mg given twice daily) provided statistically significant improvements in HbA1c (Table 3) and led to greater reductions in FPG (compared to the individual components) and body weight (compared to metformin).
Лечението с емпаглифлозин веднъж дневно е довело до статистически значимо подобрение на HbA1c и на систолното и диастолно артериално налягане за период от 24 часа, определено чрез амбулаторно проследяване на кръвното налягане (Таблица 7).
Treatment with empagliflozin once daily resulted in statistically significant improvement in HbA1c, and 24 hour mean systolic and diastolic blood pressure as determined by ambulatory blood pressure monitoring (Table 7).
Лечението с емпаглифлозин веднъж дневно е довело до статистически значимо подобрение на HbA1c и на систолното и диастолно артериално налягане за период от 24 часа, определено чрез амбулаторно проследяване на кръвното налягане (Таблица 9).
Treatment with empagliflozin once daily resulted in statistically significant improvement in HbA1c, and 24 hour mean systolic and diastolic blood pressure as determined by ambulatory blood pressure monitoring (Table 9).
Лечението с емпаглифлозин е довело до статистически значимо понижение на HbA1c (Таблица 8) и клинично значимо подобрение на FPG към седмица 24 в сравнение с плацебо.
Treatment with empagliflozin led to a statistically significant reduction of HbA1c (Table 8) and clinically meaningful improvement in FPG compared to placebo at Week 24.
Лечението с емпаглифлозин като добавка към метформин или метформин и сулфонилурейно производно е довело до клинично-значимо намаление на нивото на глюкозата 2 часа след прием на храна (глюкозен профил) при 24 седмици (добавка към метформин: плацебо
Treatment with empagliflozin as add-on to metformin or metformin and a sulphonylurea resulted in a clinically meaningful reduction of 2-hour post-prandial glucose (meal tolerance test) at 24 weeks (add-on to metformin: placebo +5.9 mg/dl, empagliflozin 10 mg: -46.0 mg/dl, empagliflozin
Лечението с ензалутамид намалява риска от деградация по FACT-P с 37,5% в сравнение с плацебо.
Treatment with enzalutamide decreased the risk of FACT-P degradation by 37.5% compared with placebo (p < 0.001).
Лечението с еноксапарин се предписва за минимум 6 дни и продължава до пълно раздвижване за максимум 14 дни.
Treatment with enoxaparin sodium is prescribed for a minimum of 6 days and continued until the return to full ambulation, for a maximum of 14 days.
Лечението с еноксапарин се предписва най-малко за 6 дни и продължава до пълно раздвижване за максимум 14 дни.
Treatment with enoxaparin sodium is prescribed for a minimum of 6 days and continued until the return to full ambulation, for a maximum of 14 days.
Лечението с еноксапарин се предписва най-малко за 6 дни и продължава до пълното раздвижване, максимум 14 дни.
Treatment with enoxaparin sodium is prescribed for a minimum of 6 days and continued until the return to full ambulation, for a maximum of 14 days.
Лечението с ивакафтор води до средна абсолютна промяна в процента прогнозиран ФЕО1 до седмица 24 с 4,5 процентни точки в групата на ивакафтор спрямо -0,46 процентни точки в групата на плацебо.
Treatment with ivacaftor resulted in a mean absolute change in percent predicted FEV1 through week 24 of 4.5 percentage points in the ivacaftor group versus -0.46 percentage points in the placebo group.
Лечението с имиквимод крем може да започне отново след отзвучаване на кожната реакция.
Treatment with imiquimod cream can be resumed after the skin reaction has moderated.
Лечението с инсулин може да причини хипогликемия, за клиничните признаци и подходящо лечение вижте точка 4.10.
Treatment with insulin can cause hypoglycaemia, for clinical signs and appropriate treatment, see section 4.10.
Лечението с инсулин може да причини хипогликемия, за клиничните признаци и подходящо лечение, моля вижте точка “Предозиране” по-долу.
Treatment with insulin can cause hypoglycaemia, for clinical signs and appropriate treatment, please refer to section “Overdose”, below.
Лечението с интерферон алфа-2b (пегилиран и непегилиран) може да се започне, ако с помощта на лекарства е възможно поддържането на ТТХ в границите на нормата.
Interferon alfa-2b (pegylated and non-pegylated) therapy may be initiated if TSH levels can be maintained in the normal range by medication.
Лечението с инхибитори на протонната помпа (ИПП) може да доведе до леко повишаване на риска за развитие на стомашно-чревни инфекции с микроорганизми като Salmonella и Campylobacter, а при хоспитализирани пациенти – евентуално и с Clostridium difficile (вж. точка 5.1).
Treatment with proton pump inhibitors (PPIs) may lead to a slightly increased risk of gastrointestinal infections such as Salmonella and Campylobacter and in hospitalised patients, also possibly Clostridium difficile (see section 5.1).
Лечението с капецитабин е било поне еквивалентно на IV 5-FU/LV по отношение на преживяемост без болест при популацията според протокола (коефициент на риск 0,92; 95% СІ 0,80 – 1,06).
Capecitabine was at least equivalent to IV 5-FU/LV in disease-free survival in per protocol population (hazard ratio 0.92; 95% CI 0.80-1.06).
Лечението с капецитабин е било поне еквивалентно на интравенозно 5-FU/LV по отношение на преживяемост без болест при популацията според протокола (коефициент на риск 0,92; 95% СІ 0,80 – 1,06).
Capecitabine was at least equivalent to intravenous 5-FU/LV in disease-free survival in per protocol population (hazard ratio 0.92; 95% CI 0.80-1.06).
Лечението с кетоконазол при педиатрични пациенти в повечето случаи позволява постигане на нормални нива на свободния кортизол в урината и клинично подобрение, включително възстановяване на темповете на растеж и гонадните функции, нормализиране на кръвното налягане, на характерните за синдрома на Кушинг физически черти и загуба на тегло.
Treatment with ketoconazole in paediatric patients allowed normalisation of urinary free cortisol levels and clinical improvement, including recovering of growth rate and gonadal function, normalisation of blood pressure, Cushing’s syndrome features and weight loss in most of the cases.
Лечението с клас І или ІІІ антиаритмични средства (като флекаинид, пропафенон, хинидин, дизопирамид, дофетилид, соталол, амиодарон) трябва да се преустанови преди началото на терапията с MULTAQ.
Treatment with Class I or III antiarrhythmics (such as flecainide, propafenone, quinidine, disopyramide, dofetilide, sotalol, amiodarone) must be stopped before starting MULTAQ
Лечението с комбинацията темсиролимус и IFN-α води до статистически значимо повишаване на честотата на определени нежелани реакции от степен 3-4 (загуба на тегло, анемия, неутропения, тромбоцитопения и възпаление на лигавиците) в сравнение с нежеланите реакции, наблюдавани в рамената на IFN-α или темсиролимус самостоятелно.
Treatment with the combination of temsirolimus and IFN-α resulted in a statistically significant increase in the incidence of certain Grade 3-4 adverse events (weight loss, anaemia, neutropaenia, thrombocytopaenia and mucosal inflammation) when compared to the adverse events observed in the IFN-α or temsirolimus-alone arms.
Лечението с комбинирана терапия води до 50% намалeние на риска (коефициент на риск [HR] 0,502; 95% Cl: 0,384 до 0,724; p=0,0002) за съставната крайна точка за клиничен неуспех до последната визита за оценка в сравнение със сборната група на монотерапия [Фигура 1 и Таблица 1].
Treatment with combination therapy resulted in a 50% risk reduction (hazard ratio [HR] 0.502; 95% CI: 0.384 to 0.724; p=0.0002) of the composite clinical failure endpoint up to final assessment visit when compared to the pooled monotherapy group [Figure 1 and Table 1].
Лечението с кортикостероиди във високи дози може да намали способността на тялото да се бори с инфекции.
Treatment with a high-dose corticosteroid may reduce your body’s ability to fight infection.
Лечението с кризотиниб трябва да се провежда с внимание при пациенти с леко и умерено чернодробно увреждане.
Treatment with crizotinib should be used with caution in patients with mild and moderate hepatic impairment.
Лечението с лакозамид може да започне като перорално или i.v. приложение.
Lacosamide therapy can be initiated with either oral or i.v. administration.
Лечението с лакозамид може да се започне също с единична натоварваща доза от 200 mg, последвана приблизително 12 часа по-късно от 100 mg два пъти дневно (200 mg/ден) като поддържаща схема на лечение.
Lacosamide treatment may also be initiated with a single loading dose of 200 mg, followed approximately 12 hours later by a 100 mg twice daily (200 mg/day) maintenance dose regimen.
Лечението с лекарства, които помагат да се подтисне естествениите защитни механизми на организма, може да увеличи риска от развитие на злокачествени заболявания или инфекции.
Therapy with medicines which help to suppress the body’s natural defence mechanisms can increase the risk for developing malignancies or infections.
Лечението с лекарствения продукт трябва да се съпътства от внимателно проследяване на пациентите и най-вече тези с висок риск, особено в началото на лечението и при промяна на дозата.
Close supervision of patients and in particular those at high risk should accompany medicinal product therapy especially in early treatment and following dose changes.
Лечението с лекарствения продукт трябва да се съпътства от внимателно проследяване на пациентите и особено тези с висок риск, особено в началото на лечението и при промяна на дозата .
Close supervision of patients and in particular those at high risk should accompany medicinal product therapy especially in early treatment and following dose changes.
Лечението с леналидомид на пациенти с мантелноклетъчен лимфом се свързва с по-висока честота на неутропения степен 3 и 4 в сравнение с пациенти от контролното рамо (вж. точка 4.8).
Lenalidomide treatment in mantle cell lymphoma patients is associated with a higher incidence of grade 3 and 4 neutropenia compared with patients on the control arm (see section 4.8).
Лечението с леналидомид не трябва да започва, ако АБН е < 0,5 x 109/l и/или броят тромбоцити е < 25 x 109/l.
Lenalidomide treatment must not be started if the ANC < 0.5 x 109/L and/or platelet counts < 25 x 109/L.
Лечението с леналидомид при пациенти с миелодиспластични синдроми се свързва с повишена честота на неутропения и тромбоцитопения от 3-та и 4-та степен в сравнение с пациентите на плацебо (вж. точка 4.8).
Lenalidomide treatment in myelodysplastic syndromes patients is associated with a higher incidence of grade 3 and 4 neutropenia and thrombocytopenia compared to patients on placebo (see section 4.8).
Лечението с леналидомид трябва да се спре при пациенти без поне слаб еритроиден отговор в рамките на 4 месеца от началото на терапията, проявен чрез поне 50 % намаление на необходимостта от трансфузия или, ако не са трансфузирани, 1g/dl повишение на хемоглобина.
Patients without at least a minor erythroid response within 4 months of therapy initiation, demonstrated by at least a 50% reduction in transfusion requirements or, if not transfused, a 1g/dl rise in haemoglobin, should discontinue lenalidomide treatment.
Лечението с линаклотид води и до значително подобрение при валидирано и специфично за СРЧ определяне на качеството на живот (IBS-QoL; p<0,0001) и EuroQoL (p = 0,001).
Treatment with linaclotide also resulted in significant improvements in validated and disease-specific Quality of Life measure (IBS-QoL; p<0.0001), and EuroQoL (p = 0.001).