natgillin/translations-raw huggingface dataset:
В най-дългия месец на годината, работещите на свободна практика, които имат за изплащане повече от 9 590 денара (178 долара) ще бъдат оставени без доходи.
In the longest month of the year, freelancers who have fees higher than 9,590 denars [178 US dollars] will be left without income.
Агенция “Берин” са заявили, че са получили известие от Фонда за пенсии и осигуровки за инвалидност с молба да не се изплащат такси по-високи от 9 590 денара.
Copyright agency “Berin” said that they received a notice from Pension and Disability Insurance Fund (PIOM) asking them not to pay fees higher than 9,590 denars until information on how the calculations would be made is not published on the website.
Както се посочва в съобщението, като причина за това е липсата на координация между Министерството на труда и социалната политика, Фонда за пенсии по отношение на новия закон, който предвижда, работещи на свободна практика също да плащат осигуровки за инвалидност и пенсионни такси.
As stated in the notice, the reason for this is the lack of coordination of the Ministry of Labor and Social Policy, PIOM and PRO regarding the new law, which provides freelancers to also pay pension and disability insurance.
Това, което отличава този протест от останалите е, че използва революционна тактика: участниците се готвят да поискат обяснение от Министерството на труда и социалната политика за нередностите в новия закон посредством използване на Закона за свободата на информацията.
What sets this new organized protest apart from others is that it uses innovative tactics: participants are preparing to ask the Ministry of Labor and Social Policy about the law's ambiguities using Freedom of Information Act (FOI) requests.
С подаване на заявление за достъп до информация относно причините за забавянето на плащанията, протестиращите имат за цел да покажат бюрократичната неефективност на министерството по отношение на абсурдни наредби.
By submitting requests for access to information as to the reasons for the delay in payments, protesters aim to show the bureaucratic inefficiency of the ministry under what many say is an absurd pretext and absurd regulations.
Хайде, всички на свободна практика, да вървим към Министерството на труда и социалната политика и да потърсим отговорите, които ни дължат.
Come on freelancers, let's go to the Ministry of Labor and Social Policy and demand the answers they owe us.
Много от нас не получиха заплащане през януари, нека да ги попитаме защо!
Many of us didn't receive pay during January, let's ask them why!
Някои от нас се озоваха с прекратени договори, нека ги попитаме защо!
Some of us had our contracts discontinued, let's ask them why!
Те не ни попитаха, когато решиха да променят пет закона миналото лято, нека ги попитаме сега!
They didn't ask us when they decided to change five laws last summer, let us ask them now!
Петък, 6 февруари, 11:00 часа пред министерството на труда и социалната политика.
Friday, February 6 at 11:00 p.m. Ministry for Labor and Social Policy.
Използвайте приложените формуляри.
Use the forms enclosed.
Имаме право на отговори. Детайли за събитието
We have the right to answers.
Всеки, който работи на свободна практика ще представи запитване до министерството по силата на Закона за свобода на информацията и след това ще се присъедини към останалите, които ще стоят пред министерството.
EVENT DETAILS Each freelancer will submit a FOI request to the ministry and then join the rest who will stand in front of the ministry.
Процесът за подаване на заявления ще отнеме около два часа.
The submission process will take about two hours.
Шаблонът за заявление в коментарите на това събитие (достъпен на македонски и албански).
The template for the request is enclosed within the comments of this event [available in Macedonian and Albanian].
Може да изберете свои въпроси или да копирате някой от списъка.
You can choose your own questions or copy some of the list which is also enclosed.
Според македонския Закон за свободата за достъп до информация от обществен характер, държавните органи са длъжни да отговорят на писмени заявления за достъп до информация в рамките на 30 дни.
According to Macedonia's Law on Freedom of Access to Information of Public Character, state bodies are under obligation to respond to written FOI requests within 30 days.
Тези, които подадат молба лично, трябва да получат отговор в рамките на пет дни.
Those who submit the request in person orally should receive responses within five days.
Повече информация за Закона за свобода на информацията е достъпна на сайта на Комисията за защита на правото на свободен достъп до публична информация и на портала “Право да зная”.
More information about the FOI law is available on the website of Commission for Protection of the Right to Free Access to Public Information and the informative civil society portal “Right to Know.”
Няколко стотин, ако не и повече, заявления се очаква да бъдат подадени към македонското правителство по време на този протест.
Several hundred, if not more, FOI requests are expected to be directed at Macedonia's government through this protest.
Кого губим с контрола и цензурата върху Интернет?
Who Do We Lose With Internet Censorship and Control?
Залез над Техеран.
Tehran sunset.
Снимка на Хамед Сабер via Flickr (CC BY 2.0)
Photo by Hamed Saber via Flickr (CC BY 2.0)
През 2011 г. помолих един ирански активист и защитник на човешките права, пребиваващ в Техеран, да потърси няколко прости израза в Интернет, като част от тест за Интернет филтриране.
In 2011 I asked an Iranian human rights activist in Tehran to search some simple terms, part of a test for Internet filtering.
Вече не си го спомням с точност, но изразът беше нещо като “американски футбол”.
I forget it now, but the term was something like “American football”.
Той ми отговори, че се е уплашил.
He replied that he was scared.
Не е могъл да го направи.
He couldn't do it.
“Но не ти ли е любопитно?”, попитах аз.
But aren't you curious?, I asked.
“Не. Вече не.
No. Not any more.
Хич не ми е любопитно.
I'm not curious at all.
Не задавам въпроси.
I don't ask questions.
Не задавам въпроси дори и за нещата, които искам да разбера.
I don't even ask questions about things I want to know.
Няма никакво значение.
It doesn't matter.
Тези времена отминаха.”
That time is past.
И излезе от мрежата.
And he disconnected.
От този момент не сме си говорили повече.
We never spoke again.
Започнах да се занимавам с изучаване на цензурата в Интернет пространството през 2009 г.
I began studying Internet censorship in 2009.
Много бе направено оттогава за изгубените, задушавани от онлайн цензура революционери, или за политическата и социална промяна, обречена на неуспех, докато Интернет е контролиран.
Since that time much has been made of the lost revolutionary stifled by online censorship or the opportunities for political and social change that are lost when the Internet is controlled.
Идеята за свободен Интернет задвижва милиони долари финансиране, документални филми, безброй статии в глобалните медии всяка година, всички от които представят Интернет като средство за свобода на словото, възможност за себеизразяване и познанство на другите, и за създаване на значима политическа промяна.
This idea drives millions of dollars in funding, documentary films, and countless articles in global media each year, all of which envision the Internet as a vehicle for freedom of expression, an opportunity to express ourselves and know others and in doing so to create meaningful political change.
Но думите на моя приятел показват, че някой липсва в тази история, и това не е политическият активист или демократично настроеният идеалист.
But my friend's last words show there is someone missing in this story, and it's not the political activist or democratic idealist.
Последните му думи ме накараха да се запитам: “Кого губим с контрола и цензурата над Интернет?”.
The person missing has little to do with politics. His last words forced me to ask myself: Who do we lose with Internet censorship?
През 2006 г. персоналните хронологии на търсене на повече от 600 000 AOL потребители изтекоха в публичното пространство.
In 2006, the personal search histories of more than 600,000 AOL users were leaked.
Хронологията на търсене на един от тези потребители, номер 711391, вдъхнови сценария на завладяваща поредица от късометражни филми на тема “Обичам Аляска.”
The search history of one of these users, number 711391, became the subject of a fascinating series of short films titled “I love Alaska.”
Това бяха заявките за търсене на една самотна, религиозна, омъжена жена от американския юг, които се превърнаха в основния сюжет на сериала.
The search queries of a lonely, religious, married woman in the American south are the central narrative of the films.
Тя търси смисъла за самата себе си, отчаяно се надява на интимност в брака й, предприема изневяра, и преминава през разкаяние, Интернет пристрастяване и бленуване за бягство от настоящия й живот в далечната Аляска.
She searches for personal meaning, desperately seeks intimacy in her marriage, and ventures into infidelity, with sojourns through regret, Internet addiction, and a longing to escape her life and move to Alaska.
Сериите преместват фокуса на обектива от “големите данни”.
The films pull the viewer away from the “big data” lens.
Вместо това наблюдаваме как едно човешко същество изучава части от същността си в една от малкото останали тайни и интимни места, където можем да бъдем себе си: Интернет.
Instead, we see a human being exploring parts of herself in one of the few intimate environments in which we can be utterly ourselves: the Internet.
Загърбил социалния натиск и чуждите оценки, потребител #711391 разкрива как Интернет ни позволява да се впуснем в пътешествието на себеоткриването и изучаването, като начин да се преборим с онези наши страни, които се страхуваме да показваме пред другите - страни, които е по-безопасно да изучаваме през анонимна търсачка.
Removed from social pressure and the judgment of others, user #711391 reveals how the Internet allows us to engage in a mode of self-exploration and research, a way to wrestle with the parts of ourselves that we may be scared to explore with others - parts that we feel safer in exploring through an anonymous search engine.
Потребител #711391 няма усещането, че Интернет е цензуриран, следен и контролиран.
User #711391 had no sense that the Internet she knew was censored, monitored, or controlled.
Тя се чувства способна да задава въпроси от дълбоко личен характер там, където не би срещнала ничия оценка и съждение.
She felt able to ask questions of an intensely personal nature in place where she would find no judgement.
Ето някои от нейните търсения:
Some of her searches:
2006-05-09 мислех, че мога да понеса изневярата, но не можах 2006-05-09 Господ може да излекува изневерите 2006-05-12 чувствам се толкова повредена заради извършена от мен изневяра 2006-05-15 как може да разбереш ако половинката ти инсталира софтуер за шпиониране на компютъра ти 2006-05-16 как да го върна обратно при мен
2006-05-09 i thought i could handle an affair but i couldnt 2006-05-09 god can heal affairs 2006-05-12 i feel so damaged inside from an affair i had 2006-05-15 how can you tell if your spouse put spyware on your computer 2006-05-16 how to get him back For my friend in Tehran, Internet control paralyzed any sense of self-exploration - he wouldn't ask any more questions about anything that could get him in trouble.
За приятеля ми в Техеран Интернет беше парализирал всякаква способност за себеизразяване - не можеше да попита за нищо, което би го вкарало в неприятност.
A deep and unknown part of his self would lay hidden. How much of a young man in his twenties still remains undiscovered and unknown to himself?
Една дълбока и неосъзната част от него самия остава скрита.
Perhaps some of these questions are familiar: Am I homosexual? Does God exist?
Колко ли от живота и вълненията на един млад мъж на 20 г.,
Am I a bad person? Is there anyone else like me?
20 и няколко, е неизучено и неоткрито за него?
Is it okay to be myself?
Може би някои от въпросите са ви познати: “Хомосексуалист ли съм?”, “Съществува ли Бог?”, “Лош човек ли съм?”, “Има ли някой друг като мен?”, “ОК ли е да бъда себе си?”, “Защо партньорът ми ме удря?”
Why does my partner hit me? There are those of us who ask these questions through the Internet, using search engines to ask the same questions we may have once privately asked of a god.
Но тези въпроси са насочени към нас самите и целят да намерим връзката, да разберем кои всъщност сме, кое е нашето място на Земята, особено ако подобно разбиране липсва във всекидневния ни живот, или в обществата ни.
But we ask these questions of ourselves, to seek out connection and understanding of who we are and to understand our place on earth, especially when such understanding is absent in our daily lives or societies.
За един кратък момент, намирането на парченце себеприемане и опознаване онлайн може да бъде разликата между един живот, пълен с одухотвореност, и един живот, снижен до просто съществуване.
For a brief moment, finding some small element of self-acceptance or understanding online can be the difference between a life of vitality and spirit and a life of bare existence.
А жизнеността се храни именно от постоянното осъзнаване, че човек трябва да е приет и обичан именно заради това, което всъщност е.
And a life of spirit is nourished through regularly knowing one is accepted and loved precisely for who they are.
С Интернет цензурата и контрола ние губим способността да бъдем нашето съкровено Аз - това, което сме, когато няма никой покрай нас, понякога късно вечер преди да си легнем, това Аз, което притежаваме по силата на простия факт, че сме се родили.
Through Internet censorship and control we lose an ability to be our own secret human - the one we are when nobody is around, sometimes late at night before we go to bed - and the type of human we are entitled to be by simple virtue of our birth.
Можем да бъдем в съществуването си и в света ни пълноценно, единствено когато можем да бъдем най-много самите себе си.
We can be within our existence and within our world most fully when we are most ourselves.
В най-добрия сценарий, това не би подлежало на граници.
In an ideal scenario, this should carry no limits.
Някой може да се интересува от изучаване на забранена религия, незадоволен от достъпа, който има, за да намери отговор на вечните въпроси.
One might be interested in learning more about a prohibited religion, their eternal questions unsatisfied by what they have access to.
Може би друг човек вижда нещо метафизично, а не само политическо в демокрацията, някакъв вид освобождаване на Аз-а, а не политическо освобождаване, но никога не би го разбрал, защото думата “демокрация” е цензурирана.
Perhaps another person sees something metaphysical rather than political in democracy, a form of self-liberation rather than political liberation, but will never know it because the word “democracy” is censored.
Така, една “неприлична” снимка може да бъде част от нечие излекуване от травмите от домашното насилие (или просто възможността като начало да се потърси израза “домашно насилие”), но всеки опит да се потърси, за да се стигне до вътрешно омиротворяване, да бъде напълно затворен, контролиран и наблюдаван.
It could be that an “indecent” photograph would be part of someone's journey to heal the wounds of domestic abuse, or that they could search about domestic abuse in the first place, but any avenue to explore and make peace in private is utterly shuttered, controlled, and monitored.
Тази година си говорих с иранска активистка, бежанка в Амстердам.
I spoke with an Iranian activist refugee in Amsterdam later that year.
Споменах й за страха от Интернет.
I mentioned the fear of the Internet.
Нямаше нужда да й обяснявам повече, тя веднага разбра.
I didn't need to say more, as she understood immediately.
Каза, че още не го знам, но съм на прав път.
She said I couldn't understand it, but I was on to something.
Плашещо е да се чудиш и да питаш.
It was scary to wonder and ask.
Не си заслужава.
Not worth it.
Дори в Европа тя бе “забранила” части от себе си, които биха й донесли беди, ако ги оповести в Интернет: несигурност за сексуалността й, брак в ранна възраст с човек, от когото почти не се е интересувала, опитите й да примири религията й с човешките недостатъци.
Even in Europe she had blocked off parts of herself which yearned to be known through Internet searches: uncertainty about her sexuality, her marriage at a young age to a man she barely cared for, and trying to reconcile her religion with human shortcomings.
След протестите през 2009 г. и твърдите мерки срещу Интернет, тя бе престанала да търси отговор - знаеше, че правителството наблюдава Мрежата.
But after the 2009 protests and Internet clampdown she became scared of searching for an answer - she knew the government was monitoring the Internet.
Последното ни кафе заедно беше разочароващо: тя вече бе твърде отдадена на човека, който беше сътворила като средство за оцеляване в промените.
Our last coffee together was heartbreaking: she was too far committed to the person she had invented as a means of survival to change.
Беше станала неопознаваема, заради вътрешния й страх от себеизследване.
She had become the undiscovered person through an internalized fear of self-exploration.
За някои Интернет цензурата и контролът са политическа трагедия, която се символизира от задушаването на демократичната мечта с построяването на стени в глобалния поток на информация.
For some, Internet censorship and control is a political tragedy, one that represents the stifling of the democratic dream by building walls in the global flow of information.
Но също така това вдига стени и в нас, срещу нас самите.
But it also builds walls inside ourselves, against ourselves.
За мен, Интернет цензурата доведе до неправомерен край на епохата на себетърсенето, заменяща я с новата ера на страха от въпросите и прекомерно големия риск.
For me, Internet censorship has brought an undue end to the time for self-wonder, replacing it with a new era in which we ask no more questions about ourselves because the risk is just too great.
Това е една велика лична трагедия, родена от цензурата: млади мъже и жени, които вярват, че времената на въпросите са отминали.
This is the great personal tragedy of Internet censorship and control: young men and women who believe the time for questions has passed.
Начинът, по който учим да се свързваме и да разучаваме себе си, не свършва просто така, когато географията или обстоятелствата се променят.
How we learn to relate to and explore ourselves doesn't end when our geography or circumstances change.
Той е бил заучен и приет чрез насаждането на различни степени страх и ужас, сблъсъкът с които може да отнеме един цял човешки живот.
It has been learned and adopted through being instilled with varying degrees of fear and terror, something which can take a lifetime to face.
Последният път, когато говорих с младата бежанка в Амстердам, тя ми разказа как тези заучени поведения ни следват, където и да отидем.
The last time we spoke, the young refugee in Amsterdam taught me how these learned behaviors follow us wherever we go.
Погледна ме и говорейки с глас, напяващ сякаш отвъд нея и времето й, каза: “Искам да отлетя от този живот.
She looked at me, speaking in a voice which sang beyond herself and her time and said: “I want to fly out of this life.
Да отлетя от Амстердам, от всичко.
Fly out of Amsterdam, out of everything.
Но не мога.
But I can't.
Исках да се науча как, но някак съм забравила.”
I wanted to learn this, but in some way I forgot how.”
Това есе спечели първа награда в конкурса за есе на Събранието на #GV2015 “Как Интернет регулациите се отразяват на Вашата общност?“.
This essay won first prize in the #GV2015 Summit competition, “How Do Internet Policies Affect Your Community?”
Камарам Ашраф е ирано-американски активист за дигитални права и социален предприемач, настоящ докторант, изучаващ геополитиката в Интернет в UCLA.
Cameran Ashraf is an Iranian-American digital rights activist and social entrepreneur who is currently completing his PhD at UCLA on the geopolitics of the Internet.
Активисти призовават за освобождаването на палестинския политически затворник Абдула Абу Рахме
Activists Demand Release of Palestinian Activist Abdallah Abu Rahme
Абдулла Абу Рахме във военния затвор Офер, Западния бряг. 15.9.2010 Снимка от Орен Зив, ActiveStills.org
Abdullah Abu Rahmah's sentencing, Ofer Military Prison, West Bank, 15.9.2010 Photo by Oren Ziv via ActiveStills.org
Активисти от палестинския Координационен комитет за народна борба използват сайта за онлайн петиции Avaaz, за да призоват за освобождаването на политическия затворник Абдула Абу Рахме, който ще бъде съден на 8 февруари от израелски военен съд.
Activists from Palestine's Popular Struggle Coordination Committee are using online petition website Avaaz to demand the release of political prisoner Abdallah Abu Rahme, due to be sentenced on February 8 in an Israeli military court.
Петицията е отправена към Ницан Алон, командир на израелските сили в Западния бряг.
The petition is directed at Nitzan Alon, the Israeli Defense Forces (IDF) commander in the occupied West Bank.
Абу Рахме е учител и координатор на Народния комитет в Билин, селище, в което от години се организират седмични мирни протести срещу израелската разделителна стена, чието построяване анексира повече от половината от земята на селището за близките израелски заселнически селища.
Abu Rahme is a schoolteacher and coordinator for the Bil'in Popular Committee, which for years has organized weekly peaceful protests in Bil'in against Israel's separation wall, whose construction annexed more than half of that West Bank village's land for nearby Israeli settlements.
Абу Рахме беше арестуван през май месец 2012 година по време на протест в подкрепа на палестинските затворници в близост до израелския военен затвор Офер, за “заставане пред булдозери”, които според Амнести са използвани за блокиране на пътища и отбрана.
He was arrested in May 2012 while at a protest in support of Palestinian detainees and prisoners near the Israeli Ofer Military Prison for standing in front of bulldozers bringing concrete to be used as road blocks and defenses, according to Amnesty International.
Той беше освободен под гаранция няколко часа по-късно, но е призован отново през февруари 2013 г. по обвинение за възпрепятстване на войник в изпълнение на дълга.
He was released on bail a few hours later, but was summonsed in February 2013 on charges of obstructing a soldier in the line of duty.
Абу Рахме е изправен пред петгодишна присъда в затвор.
Abu Rahme faces up to five years in prison.
Военните използват т.нар. “Военна заповед 101″, за да затворят Абу Рахме, заповед, която според израелската правозащитна организация B`Tselem е определена като нелегално действие и от израелското правосъдие, и от международното право.
The military order used to sentence Abu Rahme is the infamous “Military Order 101: Regarding Prohibition of Incitement and Hostile Propaganda Actions”, which has been described as illegal under both international and Israeli law by Israeli Human Rights NGO B'TSelem.
Франк Ла Руе, специалният докладчик на ООН за свободата на изразяване, заяви след посещение на Израел и окупираните територии през 2012 година, че тази заповед е използвана от израелските власти, за да репресират свободата на изразяване в окупираните територии от 1967 г. насам, когато е приета.
Furthermore, Frank La Rue, the UN's Special Rapporteur on Freedom of Opinion and Expression, after visiting Israel and the occupied territories in 2012, said the order has been used by Israeli authorities to restrict freedom of expression in the occupied territories since 1967, when it was first enacted.
Когато Абу Рахме е осъден през 2010 година под същата заповед, но за различен случай, организацията Human Rights Watch нарече делото “несправедлив резултат на несправедлив процес”.
When Abu Rahme was convicted in 2010 under the same order in a different case, Human Rights Watch called it “an unjust result of an unfair trial”.
Амнести определи Абу Рахме за “Затворник на съвестта” през декември 2014 г.
Amnesty International even named him a “Prisoner of Conscience” in December 2014.