natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Дадена държава членка може да предвиди различни срокове за типични категории случаи, като например 3 години като общо стандартно правило, 5 години при утежняващи обстоятелства (например неколкократни нарушения на миграционното право) и 1 година при смекчаващи обстоятелства (например нарушения, извършени само поради небрежност), като общи насоки за прилагане, но трябва да се гарантира, че всеки случай се оценява отделно в съответствие с принципа на пропорционалност.
The ECJ expressly confirmed this in its judgment of Case C-297/12, Filev and Osmani (paragraphs 27 and 34): ‘It must be noted that it clearly follows from the terms “[t]he length of the entry ban shall be determined” that Member States are under an obligation to limit the effects in time of any entry ban in principle to a maximum of five years independently of an application made for that purpose by the relevant third-country national. […] Article 11(2) of Directive 2008/115/EC must be interpreted as precluding a provision of national law […] which makes the limitation of the length of an entry ban subject to the making by the third-country national concerned of an application seeking to obtain the benefit of such a limit’.
Държавите членки могат да определят в своите национални законодателства или административни разпоредби общите критерии, които ще бъдат вземани под внимание за индивидуално определяне на продължителността на забраната за влизане в съответствие с член 11, параграф 2 от Директивата за връщането.
The moment at which the clock starts ticking: the Return Directive does not expressly lay down the starting point from which the period of application of the entry ban is to be calculated.
Сериозна заплаха за обществения ред, обществената сигурност или националната сигурност: в случаи на сериозна заплаха за обществения ред, обществената сигурност или националната сигурност забраните за влизане могат да бъдат издавани за срок, по-дълъг от 5 години.
However, the ECJ in Case C-225/16, Ouhrami [61] provided clarity on this issue.The ECJ clarified that the determination of the starting point for an entry ban cannot be left to the discretion of each Member State, as this would undermine the objective of the Return Directive and the purpose of the entry bans.
Факторите, които могат да бъдат взети предвид от държавите членки за определяне на такава заплаха, могат да бъдат престъпления, както и тежки административни нарушения (например многократно използване на фалшиви документи за самоличност; многократни умишлени нарушения на миграционното право).
The ECJ concluded that ‘it thus follows from the wording, general scheme and objective of Directive 2008/115/EC that the period of application of the entry ban does not begin to run until the date on which the person concerned has actually left the territory of the Member States’ (paragraph 53).
За нито един от тези фактори обаче не може да се счита, че представлява автоматично и сам по себе си заплаха за обществения ред: държавите членки са длъжни винаги да извършват индивидуална проверка на всички обстоятелства, които са от значение, и да спазват принципа на пропорционалност.
Indeed, if an entry ban were to apply before the actual departure of the third-country national, its duration would be unduly reduced.
Директивата за връщането не дава определение за точното значение на тази формулировка, а съдебната практика на Съда относно използването на тази формулировка в други директиви за миграцията и в контекста на свободното движение не се прилага пряко в контекста на Директивата за връщането, тъй като разглежданите въпроси и контекстът са различни.
The ECJ therefore decided that ‘the starting point of the duration of an entry ban […] must be calculated from the date on which the person concerned actually left the territory of the Member States’ (paragraph 58).
Въпреки това някои съображения, съдържащи се в съдебната практика на Съда (по-специално относно хоризонтални понятия като пропорционалност и полезно действие на директивите), могат да дадат известни насоки: в раздел 3 на Съобщението относно насоки за по-добро транспониране и прилагане на Директива 2004/38/ЕО относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки [59] Комисията предостави подробни насоки относно тълкуването на понятията „обществен ред“ и „обществена сигурност“ в контекста на свободното движение.
Member States should put in place means to confirm and verify the actual date of departure of third-country nationals (see sections 6.4 and 6.6) to ensure that entry bans start applying at the moment in which they actually leave the territory of the Member States.
Освен това сравнителна информация за тълкуванията, дадени на тези термини от държавите членки в контекста на миграцията, може да бъде взета от резултатите от ad-hoc проучване на ЕММ (140) относно разбирането на понятията „обществен ред“ и „обществената сигурност“.
Legal basis: Return Directive — Article 11(3)
В точка 48 от своето решение по дело C-554/13, Zh. и O., в което се разглежда понятието „обществен ред“ в контекста на Директивата за връщането (вж. раздел 6.3), Съдът изрично потвърди, че могат да се правят аналогии с неговата съдебна практика относно Директива 2004/38/ЕО (решение по дело C-430/10, Гайдаров [60], точка 32).Продължителност на забраните за влизане, свързани с обществения ред: продължителността на забраните за влизане, свързани с обществения ред, трябва да се определя индивидуално, като се вземат предвид тежестта на престъпленията, извършени от гражданите на трети страни, съответните рискове за обществения ред, обществената сигурност или националната сигурност и индивидуалното положение на засегнатите лица.
Subparagraph 1: Member States shall consider withdrawing or suspending an entry ban where a third-country national who is the subject of an entry ban issued in accordance with paragraph 1, second subparagraph, can demonstrate that he or she has left the territory of a Member State in full compliance with a return decision.
Принципът на пропорционалност трябва да бъде спазен при всички случаи.
The possibility to suspend or withdraw an entry ban in those cases in which a returnee has left the territory of a Member State in full compliance with a return decision (notably within the granted period for voluntary departure) should be used as an incentive to encourage voluntary departure.
Систематичното издаване на пожизнени забрани за влизане във всички случаи, свързани с обществения ред (без да се прави разграничение в зависимост от тежестта на престъпленията и рисковете), е в противоречие с Директивата.
Member States shall provide for a possibility in their national legislation and administrative practice to apply for withdrawal or suspension of an entry ban in these circumstances.
Дадена държава членка може да предвиди различни срокове за типични категории случаи,като например 10 години като общо стандартно правило за случаите, свързани с обществения ред, и 20 години приособено тежки обстоятелства.
An effort should be made to make such procedures easily accessible for the returnee and practically operational.
Държавите членки следва да предвидят възможност за преразглеждане на решението за забрана за влизане, и по-специално дали все още са налице условията, които го обосновават, служебно или по молба на засегнатото лице.
Different possibilities exist for allowing the returnee to provide evidence as regards his/her departure from EU territory, such as: an exit stamp in the returnee's passport, data in national border data systems or reporting back of the returnee at a consular representation of a Member State in a third country.
Без забрани за влизане за неограничен срок: продължителността на забраната за влизане е ключов елемент от решението за забрана за влизане.
Shortening of entry bans: Member States are also free to shorten an existing entry ban in the circumstances addressed by Article 11(3) of the Return Directive.
Тя трябва да се определя служебно предварително за всеки отделен случай.
The possibility for Member States to withdraw an entry ban under Article 11(3) can be interpreted as covering also a partial withdrawal (i.e. shortening) of an entry ban.
Съдът изрично потвърди това в решението си по дело C-297/12, Filev и Osmani (точки 27 и 34): „Налага се изводът, че от израза „[п]родължителността на забраната за влизане се определя“ ясно следва, че държавите членки са длъжни да ограничат действието във времето, по принцип най-много до пет години, на всяка забрана за влизане, и то независимо от подадената за тази цел молба от съответния гражданин на трета страна. […] член 11, параграф 2 от Директива 2008/115/ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба […], според която продължителността на забраната за влизане може да бъде ограничена само ако засегнатият гражданин на трета страна е подал молба за такова ограничение“.
Subparagraph 2: Victims of trafficking in human beings who have been granted a residence permit pursuant to Directive 2004/81/EC shall not be subject of an entry ban without prejudice to paragraph 1, first subparagraph, point (b), and provided that the third-country national concerned does not represent a threat to public policy, public security or national security.
Моментът, от който започва да тече срокът: Директивата за връщането не определя изрично момента, от който се изчислява продължителността на прилагане на забраната за влизане.
Victims of trafficking who had been previously granted a residence permit in accordance with Directive 2004/81/EC should not receive an entry ban, unless the person concerned did not comply with an obligation to return within a period for voluntary departure or if the person concerned represents a threat to public policy.
В дело C-225/16, Ouhrami [61], Съдът внесе яснота по въпроса.Съдът поясни, че определянето на момента, от който трябва да се изчислява продължителността на забраната за влизане, не може да бъде оставено на преценката на всяка държава членка, тъй като това би застрашило постигането на целта на Директивата за връщането, както и на целта на забраните за влизане.
This rule only applies to periods of illegal stay immediately following a legal stay covered by Directive 2004/81/EC and it does not create a life-long exemption for previous holders of such permits.
Съдът заключи, че „по този начин от текста, структурата и целта на Директива 2008/115/ЕО следва, че срокът на действие на забраната за влизане започва да тече едва от датата, на която заинтересованото лице действително е напуснало територията на държавите членки“ (точка 53).
Subparagraph 3: Member States may refrain from issuing, withdraw or suspend an entry ban in individual cases for humanitarian reasons.
В действителност, ако една забрана за влизане влезе в сила преди действителното напускане на гражданина на трета страна, нейната продължителност ще бъде неправомерно съкратена.
Member States are free not to issue entry bans in individual cases, notably in the compulsory cases foreseen by Article 11(1)(a) and (b) of the Return Directive, only for humanitarian reasons; such reasons need to be determined at national level.
Поради тази причина Съдът реши, че „предвидената в тази разпоредба продължителност на забраната за влизане […] трябва да се изчислява от датата, на която заинтересованото лице действително е напуснало територията на държавите членки“ (точка 58).
Member States are also allowed to withdraw or suspend existing entry bans for humanitarian reasons.
Държавите членки следва да установят начини за потвърждаване и проверка на действителната дата на напускане на гражданите на трети страни (вж. раздели 6.4 и 6.6), за да се гарантира, че забраните за влизане започват да се прилагат от момента, в който те действително напускат територията на държавите членки.
This optional clause gives Member States the possibility to make use of it in accordance with their national legislation and administrative practice.
Правно основание: Директива за връщането — член 11, параграф 3
Subparagraph 4: Member States may withdraw or suspend an entry ban in individual cases or certain categories of cases for other reasons.
Първа алинея: Държавите членки разглеждат възможността да оттеглят или да спрат действието на забрана за влизане в случаите, когато гражданин на трета страна, по отношение на когото е налице забрана за влизане, издадена в съответствие с параграф 1, втора алинея, може да докаже, че е напуснал територията на съответната държава членка при пълно спазване на решението за връщане.
Member States are free to withdraw or suspend existing entry bans for reasons other than humanitarian reasons, to be determined at national level.
Възможността да се спре действието на забрана за влизане или тя да се оттегли в случаите, когато подлежащото на връщане лице е напуснало територията на държава членка при пълно спазване на решението за връщане (а именно в определения срок за доброволно напускане), трябва да се използва като стимул за насърчаване на доброволното напускане.
In cases of humanitarian catastrophes (such as earthquakes, other natural disasters or armed conflicts) in third countries which may lead to a mass influx of displaced persons, formal procedures for withdrawal of entry bans in individual cases may take too long and are not feasible.
Държавите членки трябва да предвидят в своите национални законодателства и административни практики възможност за подаване на молба за оттегляне или спиране на действието на забрана за влизане при такива обстоятелства.
Therefore the possibility exists to provide for a horizontal suspension or withdrawal of existing entry bans related to the concerned groups of persons.
Трябва да се положат усилия тези процедури да бъдат леснодостъпни за подлежащото на връщане лице и работещи на практика.
A need to withdraw entry bans validly issued under the Return Directive may also arise in relation to third-country nationals who could later establish that they are enjoying the right of free movement under Union law, for example by becoming members of the family of EU/EEA/CH nationals falling under Article 21 TFEU or Directive 2004/38/EC.
Съществуват различни възможности, които позволяват на подлежащото на връщане лице да представи доказателства по отношение на своето отпътуване от територията на ЕС, като например: печат за излизане в паспорта на подлежащото на връщане лице, данни от национални гранични системи или отчитане на подлежащото на връщане лице в консулско представителство на държава членка в трета страна.
Non-respect of an entry ban should be taken into consideration by Member States when considering the length of a further entry ban.
Съкращаване на продължителността на забраните за влизане: държавите членки имат свободата да съкращават продължителността на съществуваща забрана за влизане при обстоятелствата, разгледани в член 11, параграф 3 от Директивата за връщането.
In this context, recital 14 of the Return Directive expressly provides that ‘The length of the entry ban should be determined with due regard to all relevant circumstances of an individual case and should not normally exceed five years.
Възможността за държавите членки да оттеглят забрана за влизане в съответствие с член 11, параграф 3 може да се тълкува като включваща и частично оттегляне (т.е. съкращаване на продължителността) на забрана за влизане.
In this context, particular account should be taken of the fact that the third-country national concerned has already been the subject of more than one return decision or removal order or has entered the territory of a Member State during an entry ban’.
Втора алинея: Без да се засяга параграф 1, първа алинея, буква б) и при условие че съответният гражданин на трета страна не представлява заплаха за обществения ред, обществената или националната сигурност, забрана за влизане не се издава по отношение на жертвите на трафик на хора, на които е дадено разрешение за пребиваване съгласно Директива 2004/81/ЕО.
The Return Directive allows Member States to provide for further sanctions under national administrative law (for instance, a fine), subject to the effet utile of the Directive and the relevant case-law of the ECJ in this regard.
Жертвите на трафик, на които по-рано е било издадено разрешение за пребиваване в съответствие с Директива 2004/81/ЕО, не трябва да получават забрана за влизане, освен ако засегнатото лице не е спазило задължение за връщане в срока за доброволно напускане или ако засегнатото лице представлява заплаха за обществения ред.
When doing so, Member States should make no difference between entry bans issued by their own national authorities and by those issued by authorities of other Member States, as this would undermine the harmonised concept of an EU-wide entry ban established by the Return Directive.
Това правило се прилага само за периоди на незаконен престой непосредствено след законен престой, попадащ в обхвата на Директива 2004/81/ЕО, и не създава пожизнено освобождаване за предишни притежатели на такива разрешения.
Member States can adopt criminal law sanctions against illegally staying third-country nationals who did not comply with an valid entry ban following their return (judgment of the ECJ in Case C-290/14, Celaj, see section 4).
Трета алинея: Държавите членки могат да се въздържат от издаването на забрана за влизане или да оттеглят или спрат действието на такава забрана в отделни случаи по хуманитарни причини.
Article 11(5) of the Return Directive clarifies that the provisions on return-related entry bans apply without prejudice to the right to international protection under EU asylum acquis: this implies that previously issued entry bans under the Return Directive cannot justify the return or penalisation of third-country nationals authorised to enter or stay in the EU as asylum seeker or as beneficiary of international protection — see judgment of the ECJ in Case C-290/14, Celaj (paragraph 32).
Държавите членки са свободни да не издават забрани за влизане в отделни случаи, а именно в задължителните случаи, предвидени в член 11, параграф 1, букви а) и б) от Директивата за връщането, само по хуманитарни причини; необходимо е тези причини да бъдат определени на национално равнище.
Such entry bans should be suspended (pending ongoing asylum procedures) or withdrawn (once international protection has been granted).
Освен това държавите членки имат право да оттеглят съществуващи забрани за влизане или да спрат действието им по хуманитарни причини.
Legal basis: Return Directive — Article 11(4); Schengen Implementing Convention — Article 25
Тази незадължителна клауза дава на държавите членки възможността да се възползват от нея в съответствие с националните си законодателства и административни практики.
Where a Member State is considering issuing a residence permit or other authorisation offering a right to stay to a third-country national who is the subject of an entry ban issued by another Member State, it shall first consult the Member State having issued the entry ban and shall take account of its interests in accordance with Article 25 of the Convention implementing the Schengen Agreement.
Четвърта алинея: Държавите членки могат да оттеглят или да спрат действието на забрана за влизане в отделни случаи или определени категории случаи по други причини.
Article 25 Schengen Implementing Convention provides that:
Държавите членки са свободни да оттеглят съществуваща забрана за влизане или да спрат нейното действие по причини, които са различни от хуманитарните и които се определят на национално равнище.
Where a Member State considers issuing a residence permit, it shall systematically carry out a search in the Schengen Information System.
В случаи на хуманитарни катастрофи (като земетресения, други природни бедствия или въоръжени конфликти) в трети страни, които могат да доведат до масово навлизане на разселени лица, официалните процедури за оттегляне на забрани за влизане в отделни случаи могат да отнемат твърде много време и не са приложими.
Where a Member State considers issuing a residence permit to an alien for whom an alert has been issued for the purposes of refusing entry, it shall first consult the Member State issuing the alert and shall take account of its interests; the residence permit shall be issued for substantive reasons only, notably on humanitarian grounds or by reason of international commitments.
Следователно съществува възможност да се предвиди хоризонтално спиране на действието или оттегляне на съществуващи забрани за влизане, свързани със засегнатите групи лица.
Where a residence permit is issued, the Member State issuing the alert shall withdraw the alert but may put the alien concerned on its national list of alerts.
Може да възникне необходимост от оттеглянето на валидно издадени съгласно Директивата за връщането забрани за влизане и във връзка с граждани на трети страни, които на по-късен етап могат да докажат, че се ползват от правото на свободно движение съгласно правото на Съюза, например ставайки членове на семейството на граждани на ЕС/ЕИО/Швейцария, като попадат в обхвата на член 21 от ДФЕС или Директива 2004/38/ЕО.
Prior to issuing an alert for the purposes of refusing entry within the meaning of Article 96, the Member States shall check their national records of long-stay visas or residence permits issued.
Неспазването на забрана за влизане следва да бъде взето предвид от държавите членки при разглеждане на продължителността на по-нататъшна забрана за влизане.
Where it emerges that an alert for the purposes of refusing entry has been issued for an alien who holds a valid residence permit issued by one of the Contracting Parties, the Contracting Party issuing the alert shall consult the Party which issued the residence permit in order to determine whether there are sufficient reasons for withdrawing the residence permit.
В този контекст съображение 14 от Директивата за връщането изрично предвижда, че „срокът на забраната за влизане следва да бъде определен, като надлежно се вземат предвид всички обстоятелства от значение в отделния случай, и неговата продължителност не бива, по принцип, да надвишава пет години.
If the residence permit is not withdrawn, the Contracting Party issuing the alert shall withdraw the alert but may nevertheless put the alien in question on its national list of alerts.
Във връзка с това следва да се отдели специално внимание на факта, че по отношение на засегнатия гражданин на трета страна вече е налице повече от едно решение за връщане или заповед за извеждане или че той е влязъл на територията на държава членка по време на действие на забрана за влизане“.
Paragraphs 1 and 2 shall apply also to long-stay visas.
Директивата за връщането позволява на държавите членки да предвидят допълнителни санкции съгласно националното административно право (например глоба) с оглед на полезния ефект на Директивата и съответната съдебна практика на Съда във връзка с това.
Article 25 SIC is a directly applicable provision and can be applied by Member States without transposing national legislation.
В този случай държавите членки не трябва да правят разлика между забраните за влизане, издадени от техните собствени национални органи или от органи на други държави членки, тъй като това би застрашило хармонизираното понятие за забрана за влизане в целия ЕС, предвидено в Директивата за връщането.
Only the Member State issuing the entry ban (Member State A) can lift the entry ban.
Държавите членки могат да приемат наказателноправни санкции срещу незаконно пребиваващи граждани на трети страни, които не са изпълнили валидна забрана за влизане след своето връщане (решение на Съда по дело C-290/14, Celaj, вж. раздел 4).
If another Member State (Member State B) decides to issue a residence permit to the same person or not to withdrawn an existing one (after having carried out consultation with the Member State which had issued the entry ban), Member State A is obliged to withdraw the alert (Article 25(2) SIC), although it may put the third-country national on its national list of alerts.