natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Периоди на задържане, които трябва да бъдат взети предвид при оценката на „разумната възможност за извеждане“: като се има предвид акцентът, поставен от член 15 (както и от съображение 6) от Директивата за връщането върху конкретната оценка на всеки отделен случай с цел определяне на пропорционалността на лишаването от свобода, винаги трябва да се вземат предвид максималните срокове на задържане по отношение на засегнатото лице в конкретния случай.
This implies that a Member State which has fixed a national maximum of for example 60 days for non-cooperating returnees cannot maintain detention beyond those 60 days, even though Article 15(6) of the Return Directive provides for a frame of up to 18 months.
Това означава, че максималните срокове, определени от националното законодателство на съответната държава членка, са от значение.
National law should set a maximum period of detention that allows the competent national authorities to take all the necessary measures to enforce the return decision, hence to finalise the necessary procedures for successfully returning illegally staying third-country nationals and securing readmission in the third country of return.
Това предполага също така, че подлежащото на връщане лице не следва да бъде задържано в държава членка, ако от самото начало изглежда малко вероятно засегнатото лице да бъде прието в трета страна в рамките на максималния срок за задържане, допустим съгласно законодателството на тази държава членка (в решението по дело C-357/09, Кадзоев, Съдът се позовава на максималните срокове съгласно Директивата, тъй като те са същите като максималните срокове съгласно приложимото законодателство в засегнатата държава членка).
The Commission recommends that Member States use the margins established by Article 15 of the Return Directive, providing for a maximum initial period of detention of six months, and for the possibility to further prolong detention until 18 months in the cases foreseen by Article 15(6) of that Directive.
Комисията препоръчва да бъдат предвидени максимален първоначален срок на задържане от шест месеца, който да се адаптира в зависимост от обстоятелствата на случая и да се преразглежда през разумни периоди от време под надзора на съдебен орган, и възможност за допълнително удължаване на срока на задържане до 18 месеца в случаите, предвидени в член 15, параграф 6 от Директивата за връщането.
It is recalled that the actual duration of detention must be determined on a case-by-case basis and that the returnee must be released if the conditions for detention (for example, a reasonable prospect of removal) no longer exist.
След като максималните срокове на задържане изтекат, член 15, параграф 4 от Директивата за връщането повече не се прилага и лицето трябва при всяко положение да бъде освободено незабавно — вж. решението на Съда по дело C-357/09, Кадзоев (точки 60 и 61): „Необходимо е да се отбележи, че след като е изтекла максималната продължителност на задържането, предвидена в член 15, параграф 6 от Директива 2008/115/ЕО, въпросът дали вече не съществува „разумна възможност за извеждане“ по смисъла на параграф 4 от същия член не се поставя.
Examples for reasons justifying/not justifying prolonged detention under Article 15(6):
Всъщност в подобен случай съответното лице трябва при всяко положение да бъде освободено незабавно.
An absence of identity documents as such is not sufficient to justify the prolongation of detention — see judgment of the ECJ in Case C-146/14, Mahdi (paragraph 73): ‘[…] the fact that the third-country national concerned has no identity documents cannot, on its own, be a ground for extending detention under Article 15(6) of Directive 2008/115/EC’.
Така член 15, параграф 4 от Директива 2008/115/ЕО може да намери приложение само доколкото не са изтекли максималните срокове на задържане, предвидени в член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115/ЕО“.
Non-cooperation in obtaining identity documents may justify the prolongation of detention if there is a causal link between the non-cooperation and non-return — see Judgment of the ECJ in Case C-146/14, Mahdi (paragraph 85): ‘[…] only if an examination of his conduct during the period of detention shows that he has not cooperated in the implementation of the removal operation and that it is likely that that operation lasts longer than anticipated because of that conduct, […]’.
Допълнителни разяснения:
Taking into account periods of detention as an asylum seeker: when calculating the period of detention for the purpose of removal, periods of detention as asylum seeker need not be taken into account, since detention for removal purposes and detention of asylum seekers fall under different legal rules and regimes — see judgment of the ECJ in Case C-357/09, Kadzoev (paragraphs 45 and 48): ‘Detention for the purpose of removal governed by Directive 2008/115/EC and detention of an asylum seeker in particular under Directives 2003/9/EC and 2005/85/EC and the applicable national provisions thus fall under different legal rules.
Следва да се обърне внимание на специфичното положение на лицата без гражданство, които може да не могат да се възползват от консулска помощ от трети страни с цел получаване на валиден документ за самоличност или за пътуване.
Consequently, […] a period during which a person has been held in a detention centre on the basis of a decision taken pursuant to the provisions of national and Community law concerning asylum seekers may not be regarded as detention for the purpose of removal within the meaning of Article 15 of Directive 2008/115/EC’.
С оглед на решението на Съда по дело C-357/09, Кадзоев, държавите членки следва да се уверят, че е налице разумна възможност за извеждане, която обосновава налагането на задържане или удължаването на неговия срок.
Paragraph 47 of the same judgment then adds: ‘Should it prove to be the case that no decision was taken on Mr Kadzoev's placement in the detention centre in the context of the procedures opened following his applications for asylum, referred to in paragraph 19 above, so that his detention remained based on the previous national rules on detention for the purpose of removal or on the provisions of Directive 2008/115/EC, Mr Kadzoev's period of detention corresponding to the period during which those asylum procedures were under way would have to be taken into account in calculating the period of detention for the purpose of removal mentioned in Article 15(5) and (6) of Directive 2008/115/EC’.
Законно ли е задържането да продължи, ако гражданинът на трета страна за момента е защитен от извеждане поради принципа на забрана за връщане?
Taking into account periods of detention pending preparation of a Dublin transfer: the same logic as set out above in relation to periods of detention as asylum seeker applies.
Ако извеждането стане малко вероятно (напр. поради вероятност от постоянна забрана за връщане, гражданите на трета страна трябва да бъдат освободени в съответствие с член 15, параграф 4 от Директивата за връщането.
Taking into account periods of detention during which an appeal with suspensive effect is pending: such periods must be taken into account — see judgment of the ECJ in Case C-357/09, Kadzoev (paragraphs 53-54): ‘The period of detention completed by the person concerned during the procedure in which the lawfulness of the removal decision is the subject of judicial review must […] be taken into account for calculating the maximum duration of detention laid down in Article 15(5) and (6) of Directive 2008/115/EC.
Ако забраната за връщане е само ограничена и временна по характер (напр. има вероятност страната на връщане да издаде надеждни дипломатически гаранции в кратки срокове или подлежащото на връщане лице временно се нуждае от жизненоважно медицинско лечение, което не е налично в страната на връщане), задържането може да продължи, ако все още съществува разумна възможност за извеждане.
If it were otherwise, the duration of detention for the purpose of removal could vary, sometimes considerably, from case to case within a Member State or from one Member State to another because of the particular features and circumstances peculiar to national judicial procedures, which would run counter to the objective pursued by Article 15(5) and (6) of Directive 2008/115/EC, namely to ensure a maximum duration of detention common to the Member States’.
В съответствие с член 15, параграфи 5 и 6 от Директивата за връщането държавите членки са длъжни да определят съгласно националното си законодателство [77] максимални срокове на задържане, които не надвишават 6 месеца (в обичайните случаи) или 18 месеца (в два квалифицирани случая: липса на съдействие от страна на подлежащото на връщане лице или забавяне при получаването на необходимата документация от трети страни).
Taking into account periods of detention for the purpose of removal spent in (another) Member State A, immediately followed by pre-removal detention in Member State B (such a situation may arise for instance in the context of the transfer of a third-country national from Member State A to Member State B under a bilateral readmission agreement covered by Article 6(3) of the Return Directive): the Commission considers that the absolute 18 months threshold of uninterrupted pre-removal detention should not be exceeded, in view of the need to respect the effet utile of the maximum time-limit fixed by Article 15(6) of the Return Directive.
По-кратките максимални срокове на задържане, определени от националното законодателство, преобладават спрямо максималната продължителност от 6/18 месеца, предвидена в Директивата за връщането: при разглеждането на конкретните случаи трябва да се прилагат максималните срокове, определени от националното законодателство (в съответствие с Директивата за връщането), а не максималните срокове, определени в Директивата за връщането.
An exchange of information between Member States on periods of detention already spent in another Member State as well as an eventual possibility for Member State B to refuse transfer from Member State A if Member State A made the request excessively late should be addressed under the relevant bilateral readmission agreements.
Товаозначава, че държава членка, която е определила национален максимален срок от например 60 дни за несъдействащите подлежащи на връщане лица, не може да продължи задържането отвъд тези 60 дни, въпреки че член 15, параграф 6 дава възможност за срок на задържане до 18 месеца.
Taking into account periods of detention completed before the rules in the Return Directive became applicable: such periods must be taken into account (see judgment of the ECJ in Case C-357/09, Kadzoev, paragraphs 36-38).
В националното законодателство следва да бъде определен максимален срок на задържане, който позволява на компетентните национални органи да вземат всички необходими мерки за изпълнение на решението за връщане, с което да приключат необходимите процедури за успешното връщане на незаконно пребиваващите граждани на трета страна и да осигурят обратното приемане в третата страна на връщане.
The maximum period of detention prescribed by the Return Directive must not be undermined by re-detaining returnees immediately, following their release from detention.
Комисията препоръчва на държавите членки да използват пределите, установени с член 15 от Директивата за връщането, в които се предвиждат максимален първоначален срок на задържане от шест месеца, както и възможността за допълнително удължаване на срока на задържане до 18 месеца в случаите, предвидени в член 15, параграф 6 от тази директива.
Re-detention of the same person at a later stage may only be legitimate if an important change of relevant circumstance has taken place (for instance the issuing of necessary papers by a third country or an improvement of the situation in the country of origin, allowing for safe return), if this change gives rise to a ‘reasonable prospect of removal’ in accordance with Article 15(4) of the Return Directive and if all other conditions for imposing detention under Article 15 of that Directive are fulfilled.
Напомня се, че действителната продължителност на задържането трябва да се определя за всеки отделен случай и че подлежащото на връщане лице трябва да бъде освободено, ако условията за задържане (напр. разумна възможност за извеждане), вече не съществуват.
Less coercive measures, such as regular reporting to the authorities, deposit of an adequate financial guarantee, submission of documents or the obligation to stay at a certain place may be imposed as long as and to the extent that they can still be considered a ‘necessary measure’ to enforce return.
Примери за съображенията, които обосновават/не обосновават удължаването на срока на задържане съгласно член 15, параграф 6:
While there are no absolute maximum time limits foreseen for the application of less coercive measures, the scope and duration of such measures shall be subject to a thorough assessment as to their proportionality.
Липсата на документи за самоличност сама по себе си не е достатъчна, за да обоснове удължаване на срока на задържане — вж. решението на Съда по дело C-146/14, Махди (точка 73): „[…] обстоятелството, че съответният гражданин на трета страна е без документи за самоличност, не може само по себе си да оправдае продължаване на задържането по член 15, параграф 6 от Директива 2008/115/ЕО“.
Moreover, if the nature and intensity of a less coercive measures is similar or equal to deprivation of liberty (for example the imposition of an unlimited obligation to stay at a specific facility, without possibility to leave such facility), it must be considered as a de facto continuation of detention and the time limits foreseen in Article 15(5) and (6) of the Return Directive apply.
Неоказването на съдействие за получаването на документи за самоличност може да обоснове удължаването на срока на задържане, ако е налице причинно-следствена връзка между неоказването на съдействие и невръщането — вж. решението на Съда по дело C-146/14, Махди (точка 85): „[…] единствено ако преценката на поведението на този гражданин през срока на задържането му покаже, че той не е съдействал за осъществяването на операцията по извеждане и че в резултат от това поведение е вероятно операцията да продължи по-дълго от предвиденото, […]“.
Legal basis: Return Directive — Article 16
Вземане предвид на периодите на задържане на лицето като лице, търсещо убежище: при изчисляване на срока на задържане с цел извеждане периодите на задържане като лице, търсещо убежище, не трябва да се вземат предвид, тъй като задържането с цел извеждане и задържането на лицата, търсещи убежище, попадат в обхвата на различни правни норми и режими — вж. решението на Съда по дело C-357/09, Кадзоев (точки 45 и 48): „Така задържането с цел извеждане, уредено в Директива 2008/115/ЕО, и задържането, постановено спрямо лице, търсещо убежище, в частност по силата на Директива 2003/9/ЕО, Директива 2005/85/ЕО и приложимите национални разпоредби, се обуславят от различни правни режими.
Detention shall take place as a rule in specialised detention facilities.
Следователно […] периодът, през който лице е било настанено в дом за временно настаняване въз основа на решение, прието съгласно националните и общностни разпоредби относно търсещите убежище лица, не трябва да се счита за задържане с цел извеждане по смисъла на член 15 от Директива 2008/115/ЕО“.
Where a Member State cannot provide accommodation in a specialised detention facility and is obliged to resort to prison accommodation, the third-country nationals in detention shall be kept separated from ordinary prisoners
В точка 47 от същото решение след това се добавя: „Ако се окаже, че в рамките на производствата, образувани по молбите на г-н Кадзоев за предоставяне на убежище, посочени в точка 19 от настоящото решение, не е прието никакво решение относно настаняването му в дома за временно настаняване и че задържането му следователно е продължавало да се основава на предишния национален режим на задържане с цел извеждане или на режима по Директива 2008/115/ЕО, периодът на задържане на г-н Кадзоев, съответстващ на времето, през което са били в ход посочените производства за предоставяне на убежище, трябва да се вземе предвид при изчисляването на периода на задържане с цел извеждане, посочен в член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115/ЕО“.
Third-country nationals in detention shall be allowed — on request — to establish in due time contact with legal representatives, family members and competent consular authorities.
Вземане предвид на периодите на задържане при подготовката на прехвърляне по дъблинската процедура: прилага се същата логика като посочената по-горе във връзка с периодите на задържане като лица, търсещи убежище.
Particular attention shall be paid to the situation of vulnerable persons.
Вземане предвид на периодите на задържане, по време на които има висяща жалба със суспензивно действие: тези периоди трябва да се вземат предвид — вж. решението на Съда по дело C-357/09, Кадзоев (точки 53—54): „Така периодът на задържане на съответното лице, изтекъл по време на съдебното производството за контрол на законосъобразността на решението за извеждане, трябва да се вземе предвид при изчисляването на максималната продължителност на задържане, предвидена в член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115/ЕО.
Emergency health care and essential treatment of illness shall be provided.
В противен случай продължителността на задържане с цел извеждане би варирала, понякога в значителна степен, в зависимост от случаите в една и съща държава членка или в зависимост от държавата членка поради специфичните за националните съдебни производства особености и обстоятелства, което би влязло в противоречие с целта на член 15, параграф 5 и 6 от Директива 2008/115/ЕО да се гарантира еднаква за държавите членки максимална продължителност на задържане“.
Relevant and competent national, international and non-governmental organisations and bodies shall have the possibility to visit detention facilities, as referred to in paragraph 1, to the extent that they are being used for detaining third-country nationals in accordance with this Chapter.
Вземане предвид на периодите на задържане с цел извеждане, прекарани в (друга) държава членка A, последвани незабавно от задържане преди извеждане в държава членка Б (такава ситуация може да възникне например в контекста на прехвърлянето на гражданин на трета страна от държавата членка A към държавата членка Б по силата на двустранно споразумение за обратно приемане, обхванато от член 6, параграф 3 от Директивата за връщането): Комисията счита, че абсолютният праг от 18 месеца непрекъснат период на задържане преди извеждане не трябва да се надвишава с оглед на необходимостта от зачитане на полезното действие на максималния срок, определен от член 15, параграф 6 от Директивата за връщането.
Such visits may be subject to authorisation.
Обменът на информация между държавите членки относно периодите на задържане, вече прекарани в друга държава членка, както и евентуалната възможност държавата членка Б да откаже прехвърляне от държавата членка А, ако държавата членка A е отправила искането прекалено късно, следва да се уредят съгласно съответните двустранни споразумения за обратно приемане.
Third-country nationals kept in detention shall be systematically provided with information which explains the rules applied in the facility and sets out their rights and obligations.
Вземане предвид на периодите на задържане, изтекли преди правилата на Директивата за връщането да станат приложими: тези периоди трябва да се вземат предвид — вж. решението на Съда по дело C-357/09, Кадзоев (точки 36—38).
Such information shall include information on their entitlement under national law to contact the organisations and bodies referred to in paragraph 4.
Максималните срокове за задържане, предписани от Директивата за връщането, не трябва да бъдат нарушавани от повторно задържане на подлежащи на връщане лица веднага след освобождаването им от задържане.
Initial police arrest (apprehension) for identification purposes is covered by national law: this is expressly highlighted in recital 17 of the Return Directive: ‘Without prejudice to the initial apprehension by law-enforcement authorities,regulated by national legislation, detention should, as a rule, take place in specialised detention facilities’.
Повторното задържане на едно и също лице на по-късен етап може да бъде законно само при наличие на важна промяна на съответното обстоятелство (напр. издаване на необходимите документи от трета страна или подобряване на положението в страната на произход, което позволява безопасно завръщане), ако тази промяна води до „разумна възможност за извеждане“ в съответствие с член 15, параграф 4 от Директивата за връщането и ако са изпълнени всички други условия за налагане на задържане съгласно член 15 от тази директива.
This clarifies that during an initial period national law may continue to apply.
Могат да бъдат наложени по-леки принудителни мерки, като например редовно явяване пред органите, внасяне на подходяща парична гаранция, предаване на документи или задължението за пребиваване на определено място, доколкото те могат да продължат да бъдат считани за „необходима мярка“ за изпълнение на връщането.
Even though this is no legal obligation, Member States are encouraged to make sure already at this stage that third-country nationals are kept separated from ordinary prisoners.
Въпреки че за прилагането на по-леки принудителни мерки не съществуват абсолютни максимални срокове, обхватът и продължителността на тези мерки подлежат на подробна оценка по отношение на тяхната пропорционалност.
Length of the initial apprehension period during which suspected irregular migrants may be kept in police custody: a brief but reasonable time for the purpose of identifying the person under constraint and researching the information enabling it to be determined whether that person is an illegally staying third-country national — see judgment of the ECJ in Case C-329/11, Achughbabian (paragraph 31): ‘It should be held, in that regard, that the competent authorities must have a brief but reasonable time to identify the person under constraint and to research the information enabling it to be determined whether that person is an illegally-staying third-country national.
Освен това, ако характерът и интензивността на една по-лека принудителна мярка са подобни или равностойни на лишаването от свобода (като например налагането на неограничено във времето задължение за пребиваване в определен център без възможност за напускането му), то тя трябва да се разглежда фактически като продължение на задържането, поради което се прилагат сроковете, предвидени в член 15, параграфи 5 и 6 от Директивата за връщането.
Determination of the name andnationality may prove difficult where the person concerned does not cooperate.
Правно основание: Директива за връщането — член 16
Verification of the existence of an illegal stay may likewise prove complicated, particularly where the person concerned invokes a status of asylum seeker or refugee.
Задържането по правило се извършва в специализирани центрове за задържане.
That being so, the competent authorities are required, in order to prevent the objective of Directive 2008/115/EC, as stated in the paragraph above, from being undermined, to act with diligence and take a position without delay on the legality or otherwise of the stay of the person concerned’.
Когато дадена държава членка не може да осигури настаняване в специализиран център за задържане и е трябва да прибегне до настаняване в затвор, задържаните граждани на трети страни се отделят от обикновените затворници.
Even though there is no detailed binding timeframe, the Commission encourages Member States to make sure that a transfer to a specialised detention facility for irregular migrants normally takes place within 48 hours after apprehension (exceptionally, longer periods may be admissible in case of remote geographic locations).
Задържани граждани на трети страни при поискване получават разрешение за своевременно установяване на контакт със законни представители, членове на семейството и компетентни консулски власти.
Use of specialised facilities is the general rule: returnees are no criminals and deserve treatment different from ordinary prisoners.