natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Гражданите на трета страна, към които е приложена установената с Директивата за връщането процедура за връщане и които пребивават незаконно на територията на държава членка без основателна причина за невръщане (сценарий, посочен в точка 48 от решението на Съда по дело C-329/11, Achughbabian [9]), са незаконно пребиваващи.
a country of transit in accordance with Community or bilateral readmission agreements or other arrangements; or
Специалното позоваване, направено от Съда в решението по дело Achoughbabian, се отнася само за съвместимостта на националните наказателноправни мерки с Директивата за връщането.
another third country, to which the third-country national concerned voluntarily decides to return and in which he or she will be accepted.
В това решение не се посочва нищо относно приложното поле и приложимостта на Директивата за връщането и съответно общото правило, определено в член 2, параграф 1, продължава да се прилага: „или А, или Б“, което означава, че или дадено лице пребивава незаконно и се прилага Директивата за връщането, или лицето се ползва с право на престой и Директивата за връщането не се прилага.
This definition contains limitations on what can be accepted as ‘return’ and what cannot be accepted as ‘return’ for the purposes of implementing the Return Directive.
Правно основание: Директива за връщането — член 3, точка 3
Passing back an illegally staying third-country national to another Member State cannot be considered ‘return’ under Union law.
Процесът на връщане на гражданин на трета страна — при доброволно или принудително изпълнение на задължение за връщане — в:
Such action may, however, be exceptionally possible under bilateral readmission agreements or Dublin rules; it is therefore recommended not to call it ‘return’, but rather ‘passing-back’ or ‘transfer’.
неговата страна на произход; или
The definition also implies that Member States must only carry out return to a third country in the circumstances exhaustively listed in one of its three indents.
страна на транзитно преминаване в съответствие със споразумения на Общността или двустранни споразумения за обратно приемане или други договорености; или
Therefore, for instance, it is not possible to remove a returnee to a third country, which is neither the country of origin nor the country of transit, without consent of the returnee.
трета страна, в която гражданинът на трета страна доброволно решава да се върне и в която ще бъде приет.
‘Country of origin’ in the first indent refers to the country of nationality of the third-country national; for stateless persons, this can normally be considered to be the country of former habitual residence.
Това определение съдържа ограничения относно това какво може и не може да се приеме като „връщане“ за целите на прилагането на Директивата за връщането.
‘Country of transit’ in the second indent covers only third countries, not EU Member States.
Обратното прехвърляне на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна в друга държава членка не може да се счита за „връщане“ съгласно правото на Съюза.
‘Community or bilateral readmission agreements or other arrangements’ in the second indent relates to agreements with third countries only.
Такова действие може обаче по изключение да е осъществимо по силата на двустранни споразумения за обратно приемане или дъблинските правила.
Bilateral readmission agreements between Member States are irrelevant in this context.
Ето защо е препоръчително то да не се нарича „връщане“, а „обратно прехвърляне“ или „прехвърляне“.
Such agreements between Member States may, however, in certain cases allow for passing back of irregular migrants to other Member States under Article 6(3) of the Return Directive (see section 5.5 below).
Определението предполага също, че държавите членки трябва да осъществяват връщането в трета страна само при обстоятелствата, изброени изчерпателно в едно от трите тирета.
The term ‘voluntarily decides to return’ in the third indent is not tantamount to voluntary departure.
Следователно не е възможно например извеждане на подлежащото на връщане лице в трета страна, която не е нито страната на произход, нито страната на транзитно преминаване, без неговото съгласие.
‘Voluntary’ in this context refers to the choice of the destination by the returnee.
„Страна на произход“ в първото тире се отнася до държавата на гражданство на гражданина на трета страна; за лицата без гражданство обикновено може да се счита, че това е държавата на предишното обичайно местопребиваване.
Such voluntary choice of the destination may also happen in the preparation of a removal operation: there may be cases in which the returnee prefers to be removed to another third country rather than to the country of transit or origin.
„Страна на транзитно преминаване“ във второто тире се отнася само до трети страни, а не до държави — членки на ЕС.
Specification of the country of return in the case of removal: if a period for voluntary departure is granted, then it is the returnee's responsibility to make sure that he/she complies with the obligation to return within the set period and there is in principle no need to specify the country of return.
„Споразумения на Общността или двустранни споразумения за обратно приемане или други договорености“ във второто тире се отнася само до споразумения с трети страни.
Only if coercive measures have to be used by Member States (removal), then it is necessary to specify to which third country the person will be removed (see section 1.5).
Двустранните споразумения за обратно приемане между държавите членки не са от значение в този контекст.
Legal basis: Return Directive — Articles 3(4) and 6(6)
Такива споразумения между държавите членки могат обаче в някои случаи да дават възможност за обратно прехвърляне на незаконните мигранти към други държави членки съгласно член 6, параграф 3 от Директивата за връщането (вж. раздел 5.5 по-долу).
An administrative or judicial decision or act, stating or declaring the stay of a third-country national to be illegal and imposing or stating an obligation to return.
Формулировката „доброволно решава да се върне“ в третото тире не е равносилна на доброволно напускане.
The definition of a ‘return decision’ focuses on two essential elements.
„Доброволно“ в този контекст се отнася до избора на дестинация от подлежащото на връщане лице.
A return decision must contain:
Такъв доброволен избор на дестинация може да се случи и при подготовката на операция по извеждане: възможни са случаи, в които подлежащото на връщане лице предпочита да бъде изведено в друга трета страна, а не в страната на транзитно преминаване или произход.
a statement concerning the illegality of the stay; and
Конкретизиране на страната на връщане в случай на извеждане: ако е предоставен срок за доброволно напускане, отговорност на подлежащото на връщане лице е то да спази задължението за връщане в рамките на определения срок и по принцип не е необходимо да се посочва конкретно държавата на връщане.
the imposition of an obligation to return.
Само в случай че се налага държавите членки да използват принудителни мерки (извеждане), е необходимо да се посочи конкретно към коя трета страна ще бъде изведено лицето (вж. раздел 1.5).
A return decision may contain further elements, such as an entry ban, a voluntary departure period, designation of the country of return; when the country of return is not mentioned, Member States must ensure that the principle of non-refoulement is respected in accordance with Article 5 of the Return Directive.
Правно основание: Директива за връщането — член 3, точка 4 и член 6, параграф 6
Member States enjoy wide discretion concerning the form (decision or act, judicial or administrative) in which a return decision may be adopted.
Административно или съдебно решение или друг акт, което/който определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане.
Return decisions can be issued in the form of a self-standing act or decision or together with other decisions, such as a removal order or a decision ending legal stay (see section 12.1 below).
Определението за „решение за връщане“ е съсредоточено върху два съществени елемента.
A return decision states the illegality of stay in the Member State which issues the decision, while stating the obligation to leave the territories of the EU Member States and Schengen Associated countries.
Решението за връщане трябва да съдържа:
Moreover, it needs to be highlighted that in accordance with Article 11, return decisions may be accompanied by entry bans having an EU-wide effect (binding on all States bound by the Return Directive).
определяне на престоя като незаконен; както и
The flexible definition of ‘return decision’ does not preclude the decision imposing the obligation to return from being taken in the form of a criminal judgment and in the context of criminal proceedings — see the judgment of the ECJ in Case C-430/11, Sagor [10] (paragraph 39).1.5.
налагане на задължение за връщане.
Legal basis: Return Directive — Articles 3(5) and 8(3)
В решението за връщане могат да се съдържат допълнителни елементи, като например забрана за влизане, срок за доброволно напускане, посочване на страната на връщане.
Administrative or judicial decision or act ordering the enforcement of the obligation to return, namely the physical transportation out of the Member State.
Когато държавата на връщане не се упоменава, държавите членки трябва да гарантират съблюдаване на принципа на забрана за връщане в съответствие с член 5 от Директивата за връщането.
A removal order can either be issued together with a return decision (one-step procedure) or separately (two-step procedure).
Държавите членки разполагат с широки права за преценка по отношение на възможната форма (решение или акт, съдебна или административна) на вземане на решение за връщане.
In those cases in which return decision and removal order are issued together in a one-step procedure, it must be made clear — in those cases in which a period for voluntary departure is granted — that removal will only take place if the obligation to return within the period for voluntary departure has not been complied with.
Решенията за връщане могат да бъдат издадени под формата на самостоятелен акт или решение или заедно с други решения, като например заповед за извеждане или решение за приключване на законен престой (вж. раздел 12.1 по-долу).
In view of the obligation of Member States to always respect the principle of non-refoulement, removal (physical transportation out of the Member State) cannot happen to an unspecified destination, but only to a specified country of return.
В решението за връщане се постановява незаконността на престоя в държавата членка, която издава решението, като същевременно се постановява задължение за напускане на територията на държавите — членки на ЕС, и асоциираните към Шенген държави.
The returnee must be made aware of the destination of the removal operation in advance so that he or she can express any reasons for believing that removal to the proposed destination would be in breach of the principle of non-refoulement and is able to make use of the right to an appeal.
Следва също така да се подчертае, че в съответствие с член 11 решенията за връщане могат да бъдат придружени от забрани за влизане, които са в сила за целия ЕС (задължителни за всички държави, обвързани от Директивата за връщането).
The Commission recommends to mention the country of return in the separate removal decision (two-step procedure), or to mention the country to which the person will be removed in the case of non-compliance with the obligation to return in the combined return and removal decision (one-step procedure), or to inform the third-country national through another decision or act.
Гъвкавото определение за „решение за връщане“ не изключва възможността решението, с което се налага задължение за връщане, да се вземе под формата на присъда и в рамките на наказателно производство (вж. решението на Съда по дело C-430/11, Sagor [10], точка 39).1.5.
Legal basis: Return Directive — Article 3(7), recital 6
Правно основание: Директива за връщането — член 3, точка 5 и член 8, параграф 3
The existence of reasons in an individual case which are based on objective criteria defined by law to believe that a third-country national who is the subject of return procedures may abscond.
Административно или съдебно решение или друг административен или съдебен акт, с които се разпорежда принудителното изпълнение на задължението за връщане, и по-специално физическото транспортиране извън държавата членка.
The existence (or absence) of a ‘risk of absconding’ is a decisive element for determining whether a period for voluntary departure shall be granted or not, as well as for deciding on the need of detention.
Заповед за извеждане може да бъде издадена заедно с решението за връщане (едноетапна процедура) или отделно (двуетапна процедура).
Member States must base their assessment on whether there is a risk of absconding on objective criteria fixed in national legislation.
В случаите, когато решението за връщане и заповедта за извеждане се издават заедно в рамките на едноетапна процедура, трябва да се пояснява — в случаите, когато е предоставен срок за доброволно напускане — че извеждането ще се извърши само ако не е спазено задължението за връщане в срока за доброволно напускане.
The ECJ judgment in Case C-528/15, Al Chodor [11], related to the definition of ‘risk of absconding’ in Article 2(n) [12] of the Dublin Regulation, which text is in essence identical to the definition of Article 3(7) of the Return Directive, indirectly confirms this.
Предвид задължението на държавите членки винаги да спазват принципа на забрана за връщане, извеждането (физическото транспортиране извън държавата членка) не може да е до неопределена дестинация, а само до конкретно определена държава на връщане.
In this judgment, the ECJ established that such objective criteria must be clearly set in binding provisions of general application and that settled national case-law confirming a consistent administrative practice cannot suffice.
Подлежащото на връщане лице трябва да бъде информирано за дестинацията на операцията по извеждане предварително, така че то да може да посочи евентуалните причини, поради които счита, че извеждането до предложената дестинация би било в нарушение на принципа на забрана за връщане, и да може да упражни правото на обжалване.
The ECJ also concluded that, in the absence of such criteria in legally binding provisions of general application, detention must be declared unlawful.
Комисията препоръчва да се посочва страната на връщане в отделното решение за извеждане (двуетапна процедура) или да се посочва страната, в която лицето ще бъде изведено в случай на неспазване на задължението за връщане, в комбинираното решение за връщане и извеждане (едноетапна процедура), или гражданинът на трета страна да бъде информиран чрез друго решение или акт.
While Member States enjoy a wide discretion in determining such criteria, they should take into due account the following ones as an indication that an illegally staying third-country national may abscond:
Правно основание: Директива за връщането — член 3, точка 7 и съображение 6
lack of documentation,
Наличието в конкретен случай на основания, които са породени от обективни критерии, определени в законодателството, да се смята, че гражданин на трета страна, по отношение на когото са образувани процедури за връщане, може да се укрие.
lack of residence, fixed abode or reliable address,
Наличието (или отсъствието) на „опасност от укриване“ е решаващ елемент за определяне дали да се предостави срок за доброволно напускане, както и за вземане на решение относно необходимостта от задържане.
failing to report to relevant authorities,
Държавите членки трябва да основават своята преценка за това дали е налице опасност от укриване на обективни критерии, определени в националното законодателство.
explicit expression of intent of non-compliance with return-related measures (for instance return decision, measures for preventing absconding),
Това бе косвено потвърдено от решението на Съда на ЕС по дело C-528/15, Al Chodor [11], отнасящо се до определението за „риск от укриване“ в член 2, буква н) от Регламента от Дъблин [12], чийто текст по същество е идентичен с този на определението в член 3, точка 7 от Директивата за връщането.
existence of conviction for a criminal offence, including for a serious criminal offence in another Member State [13],ongoing criminal investigations and proceedings,
В това решение Съдът на ЕС определи, че тези обективни критерии трябва да бъдат ясно определени в задължителни разпоредби с общо приложение и че постоянната национална съдебна практика, която утвърждава установена административна практика, не може да бъде достатъчна.
non-compliance with a return decision, including with an obligation to return within the period for voluntary departure,
Съдът на ЕС заключи също, че при липсата на такива критерии в задължителни разпоредби с общо приложение задържането трябва да бъде обявено за незаконосъобразно.
prior conduct (i.e. escaping),
Макар държавите членки д—а се ползват с широка свобода на преценка при определянето на такива критерии, те следва надлежно да вземат предвид следните критерии като показател за това, че даден незаконно пребиваващ гражданин на трета страна може да се укрие:
lack of financial resources,
липса на документи,
being subject of a return decision issued by another Member State,
липса на местожителство, постоянен адрес или надежден адрес,
non-compliance with the requirement to go to the territory of another Member State that granted a valid residence permit or other authorisation offering a right to stay,
неявяване пред съответните органи,
illegal entry into the territory of the EU Member States and of the Schengen Associated countries.
изрично изразено намерение за несъблюдаване на мерки, свързани с връщане (например решение за връщане, мерки за предотвратяване на укриване),
National legislation may establish other objective criteria to determine the existence of a risk of absconding.
наличие на осъдителна присъда за престъпление, включително за тежко престъпление в друга държава членка [13],текущи наказателни разследвания и производства,
According to general principles of Union law, in particular the principle of proportionality, all decisions taken under the Return Directive must be adopted on the basis of an individual assessment of each case.
неспазване на решение за връщане, включително на задължение за връщане в рамките на срока за доброволно напускане,
The above list of criteria should be taken into account at any stage during the return procedure as an element in the overall assessment of each individual situation, but it cannot be the sole basis for assuming automatically a risk of absconding, as frequently it will be a combination of several of the above-listed criteria that will provide a basis for concluding the existence of such a risk.
предишно поведение (напр. бягство),
Any automatic conclusion, such as that illegal entry or lack of documents mean the existence of a risk of absconding, must be avoided.
липса на финансови ресурси,
Such individual assessment must take into account all relevant factors, including the age and the health and social conditions of the persons concerned that may be directly affecting the risk that the third-country national may abscond, and may in certain cases lead to the conclusion that there is no risk of absconding even though one or more of the criteria fixed in national law are fulfilled.
решение за връщане, издадено за лицето от друга държава членка,
In addition to the criteria mentioned above that may indicate the existence of a risk of absconding, and without prejudice to the rights of third-country nationals concerned to be heard and to an effective remedy, national legislation may also qualify certain objective circumstances as constituting a rebuttable presumption that there is a risk of absconding (i.e. the third-country national should rebut that, notwithstanding the existence of the circumstances below, such risk does not exist), such as:
неспазване на изискването за отиване на територията на друга държава членка, която е предоставила валидно разрешение за пребиваване или друго разрешение, даващо право на престой,
refusing to cooperate in the identification process, using false or forged identity documents, destroying or otherwise disposing of existing documents, or refusing to provide fingerprints;
незаконно влизане на територията на държавите — членки на ЕС, и на асоциираните към Шенген държави.
opposing violently or fraudulently the return operation;
В националното законодателство могат да се определят други обективни критерии за определяне на наличието на риск от укриване.
not complying with a measure aimed at preventing absconding (see section 6.2),
В съответствие с общите принципи на правото на ЕС, и по-специално с принципа на пропорционалност, вземането на всички решения по силата на Директивата за връщането следва да става въз основа на оценка на всеки отделен случай.
not complying with an existing entry ban,
Даденият по-горе списък с критерии следва да се взема предвид на всички етапи в хода на процедурата за връщане като елемент от цялостната оценка на конкретните обстоятелствата на отделния случай, но не може единствено въз основа на него да се приема автоматично, че е налице опасност от укриване, тъй като често основа за заключението, че е налице такъв риск, ще бъде комбинация от няколко от гореизброените критерии.
engaging in unauthorised secondary movement to another Member State.
Всяко автоматично заключение, например че незаконното влизане или липсата на документи означават опасност от укриване, трябва да се избягва.
The Commission recommends providing for such rebuttable presumptions in national legislation.
При тази оценка на всеки отделен случай трябва да се вземат предвид всички релевантни фактори, в това число възрастта, здравословното състояние и социалното положение на засегнатите лица, които могат да имат пряко отношение към опасността от укриване на даден гражданин на трета страна, като в някои случаи тя може да доведе до заключението, че няма опасност от укриване, въпреки че един или повече от критериите, определени в националното законодателство, са изпълнени.
Legal basis: Return Directive — Article 3(8)
В допълнение към горепосочените критерии, които могат да сочат за наличието на опасност от укриване, и без да се засягат правото на съответните граждани на трети страни да бъдат изслушани и правото им на ефективни правни средства за защита, националното законодателство може също така да квалифицира определени обективни обстоятелства като съставляващи оборима презумпция, че е налице опасност от укриване (т.е. гражданинът на трета страна следва да обори наличието на такъв риск, независимо че са налице долните обстоятелства), например следните:
Compliance with the obligation to return within the time-limit fixed for that purpose in the return decision.
лицето отказва да сътрудничи в процедурата за установяване на самоличността, използва фалшиви или подправени документи за самоличност, унищожава или по друг начин премахва съществуващи документи или отказва да предостави пръстови отпечатъци,
Voluntary departure in the context of the Union return acquis refers to the voluntary compliance with an obligation to return to a third country.
лицето се противопоставя със сила или чрез измама на операцията за връщане,
The term ‘voluntary departure’ does not cover cases in which legally staying third-country nationals decide to go back to their home country based on their own decision.
лицето не спазва мярка, целяща да се предотврати укриване (вж. точка 6.2),
Such ‘truly’ voluntary return (scenario 1 in the below picture) falls outside the scope of the Return Directive, because it concerns legally staying third-country nationals.
лицето не спазва съществуваща забрана за влизане,
The departure of illegally staying third-country nationals who have not been detected or apprehended yet (for instance, overstayers) can be considered as covered by the definition of ‘voluntary departure’.