natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Възможно ли е продължаване на задържането, ако подлежащото на връщане лице подаде молба за убежище?
Relevant ECtHR case-law clarifies that an acceptable maximum duration (i.e. a reasonable time) cannot be defined in the abstract.
Отговорът, даден от Съда в решението по дело C-534/11, Arslan [76] (точки 49 и 63): „член 2, параграф 1 от Директива 2008/115/ЕО […] не се прилага за гражданин на трета страна, който е подал молба за международна закрила по смисъла на Директива 2005/85/ЕО, в периода от подаването на посочената молба до приемането на решение на първа инстанция по тази молба или, евентуално, до произнасянето по жалбата, подадена срещу това решение. […] директиви 2003/9/ЕО и 2005/85/ЕО допускат гражданин на трета страна, който е подал молба за международна закрила по смисъла на Директива 2005/85, след като е бил задържан съгласно член 15 от Директива 2008/115/ЕО, да продължи да бъде задържан въз основа на разпоредба на националното право, когато след преценка във всеки отделен случай на всички относими обстоятелства става ясно, че тази молба е подадена единствено с цел да бъде забавено или застрашено изпълнението на решението за връщане и че е обективно необходимо мярката за задържане да бъде продължена, за да се предотвратиопасността засегнатото лице да избегне окончателно връщането си“.
It must be determined in the light of the circumstances of each case, taking into account the complexity of the proceedings as well as the conduct by the authorities and the applicant.
Бележка: горното позоваване на „националното право“ се отнася до националните правила за задържането, свързано с убежище, които транспонират, според случая, изискванията, свързани със задържането, на достиженията на правото на ЕС в областта на убежището.
Taking a decision within less than one week can certainly be considered a good practice that is compliant with the legal requirement of speediness.
Правно основание: Директива за връщането — член 15, параграф 2
Requirement of written decision also applies to prolongation decisions: the requirement to issue a written decision with reasons also applies to decisions concerning prolongation of detention.
Задържането се постановява от административните или съдебните власти.
In the judgment of Case C-146/14, Mahdi, the ECJ expressly clarified (paragraph 44): ‘The requirement that a decision be adopted in writing must be understood as necessarily covering all decisions concerning extension of detention, given that (i) detention and extension of detention are similar in nature since both deprive the third-country national concerned of his liberty in order to prepare his return and/or carry out the removal process; and (ii) in both cases the person concerned must be in a position to know the reasons for the decision taken concerning him’.
Задържането се постановява в писмен вид и включва фактическите и правните основания.
All the safeguards inherent to the respect of the right to be heard apply to detention decisions and decisions on prolongation of detention.
Когато е постановено задържане от административни органи, държавите членки:
However, the non-respect of this right renders a decision invalid only insofar as the outcome of the procedure would have been different if the right was respected — see case C-383/13, G & R: ‘[…] European Union law, in particular Article 15(2) and (6) of Directive 2008/115/EC, must be interpreted as meaning that, where the extension of a detention measure has been decided in an administrative procedure in breach of the right to be heard, the national court responsible for assessing the lawfulness of that extension decision may order the lifting of the detention measure only if it considers, in the light of all of the factual and legal circumstances of each case, that the infringement at issue actually deprived the party relying thereon of the possibility of arguing his defence better, to the extent that the outcome of that administrative procedure could have been different’ (see section 12).
или осигуряват бърз съдебен контрол на законността на задържането, който се осъществява във възможно най-кратък срок след началото на задържането;
Legal basis: Return Directive — Article 15(3)
или предоставят на съответния гражданин на трета страна правото да започне производство, при което решението за законността на задържането подлежи на бърз съдебен контрол, при който съдът се произнася във възможно най-кратък срок след започването на съответното производство.
In every case, detention shall be reviewed at reasonable intervals of time either on application by the third-country national concerned or ex officio.
В такъв случай държавите членки уведомяват незабавно засегнатия гражданин на трета страна относно възможността да започнат подобно производство.
No written review decision required under Article 15(3) first sentence: this was clarified by the ECJ in the judgment of Case C-146/14, Mahdi (paragraph 47): ‘the provisions of Article 15 of Directive 2008/115/EC do not require the adoption of a written “review measure” […].
Засегнатият гражданин на трета страна се освобождава незабавно, в случай че задържането се окаже незаконно.
The authorities which carry out the review of a third-country national's detention at regular intervals pursuant to the first sentence of Article 15(3) of the directive are therefore not obliged, at the time of each review, to adopt an express measure in writing that states the factual and legal reasons for that measure’.
Съдебните органи могат да са състоят от съдии, но това не е задължително.
Member States are, however, free to adopt a written review decision in accordance with national law.
Съгласно съответната съдебна практика на ЕСПЧ те трябва да се характеризират с независимост, безпристрастност и да предлагат съдебните гаранции на състезателната процедура.
Combined review and prolongation decisions must be adopted in writing: in its judgement on case C-146/14, Mahdi, the ECJ clarified (paragraph 48): ‘In such a case, the review of the detention and the decision on the further course to take concerning the detention occur in the same procedural stage.
Обхват на съдебния контрол: в рамките на контрола трябва да се оценят всички аспекти, изрично посочени в член 15 от Директивата за връщането, като се вземат предвид както правните (напр. редовността на процедурата по задържане и на решението за задържане от процесуална/законова гледна точка), така и фактическите въпроси (напр. личното положение на задържаното лице, семейните връзки в страната, гаранциите за напускане на територията, наличието на разумна възможност за извеждане).
Consequently, that decision must fulfil the requirements of Article 15(2) of Directive 2008/115/EC’.
Максимална продължителност на „бързия съдебен контрол“: текстът на Директивата за връщането е продиктуван от формулировката на член 5, параграф 4 от ЕКПЧ, в който се изисква „съда, който е задължен в кратък срок да се произнесе“.
In the case of prolonged detention periods, reviews shall be subject to the supervision of a judicial authority.
В съответната съдебна практика на ЕСПЧ се пояснява, че приемливата максимална продължителност (т.е. „разумния срок“) не може да бъде определена на теория.
Meaning of ‘prolonged detention’: Article 15(3) second sentence of the Return Directive requires an ex officio judicial supervision in cases of ‘prolonged detention’.
Тя трябва да се определи в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, като се вземат предвид сложността на процедурата, както и поведението на органите и на кандидата.
This implies the need for action by judicial authorities, also in those cases in which the concerned person does not appeal.
Вземането на решение в рамките на по-малко от една седмица със сигурност може да се счита за добра практика, която съответства на законовото изискване за бързина.
Based on a linguistic comparison of the term ‘prolonged detention’ (German: ‘Bei längerer Haftdauer’; French: ‘En cas de périodes de rétention prolongées’; Dutch: ‘In het geval van een lange periode van bewaring’; Spanish: ‘En caso de periodos de internamiento prolongados’; Italian: ‘Nel caso di periodi di trattenimento prolungati’) it is clear that this term refers in substance to a long period of detention independently of the fact that a formal decision on prolongation was already taken or not.
Изискването за писмено решение се отнася и за решенията за удължаване: изискването за издаване на писмено решение с мотиви се отнася и за решенията относно удължаването на срока на задържането.
The Commission considers that an interval of 6 months for exercising the first ex officio judicial supervision of the detention decision is certainly too long, whilst a three months ex officio judicial supervision may be considered at the limit of what might still be compatible with 15(3) of the Directive, provided that there is also a possibility to launch individual reviews upon application if needed.
В решението си по дело C-146/14, Махди, Съдът изрично поясни (точка 44): „Това изискване за издаване на писмено решение трябва да се разбира като отнасящо се по дефиниция до всяко решение за продължаване на задържането, доколкото, от една страна, задържането и продължаването му са аналогични по своето естество, тъй като и двете водят до лишаване от свобода на съответния гражданин на трета страна, за да се подготви връщането му и/или да се извърши процесът на извеждане, и доколкото, от друга страна, и в двата случая този гражданин трябва да има възможност да се запознае с основанията за взетото спрямо него решение“.
Powers of the supervising judicial authority: a review mechanism which only examines questions of law and not questions of fact is not sufficient.
За решенията за задържане и за решения за удължаване на срока на задържането се прилагат всички гаранции, присъщи за спазването на правото на изслушване.
The judicial authority must have the power to decide both on the facts and legal issues — see judgment of the ECJ in Case C-146/14, Mahdi (paragraph 62): ‘[…] the judicial authority having jurisdiction must be able to substitute its own decision for that of the administrative authority or, as the case may be, the judicial authority which ordered the initial detention and to take a decision on whether to order an alternative measure or the release of the third-country national concerned.
Незачитането на това право обаче прави решението недействително само доколкото резултатът от процедурата би бил различен, ако правото е било зачетено — вж. дело C-383/13, G. и R.: „[…] правото на Съюза, и по-специално член 15, параграфи 2 и 6 от Директива 2008/115/ЕО, трябва да се тълкува в смисъл, че когато при приемане на решението за продължаване на мярка за задържане в рамките на административна процедура е нарушено правото на изслушване, националният съд, компетентен да прецени законосъобразността на това решение, може да допусне отмяната на мярката за задържане само ако предвид съвкупността от фактическите и правните обстоятелства във всеки конкретен случай счете, че това нарушение действително е лишило лицето, което се позовава на него, от възможността да се защити по-добре до такава степен, че би могло резултатът от тази административна процедура да бъде различен“ (вж. раздел 12).
To that end, the judicial authority ruling on an application for extension of detention must be able to take into account both the facts stated and the evidence adduced by the administrative authority and any observations that may be submitted by the third-country national.
Правно основание: Директива за връщането — член 15, параграф 3
Furthermore, that authority must be able to consider any other element that is relevant for its decision should it so deem necessary […]’.
Във всеки един случай задържането се преразглежда през разумни интервали или по молба на засегнатия гражданин на трета страна, или служебно.
Legal basis: Return Directive — Article 15(4)-(6)
Съгласно член 15, параграф 3, първо изречение не се изисква писмено решение за преразглеждане: това беше пояснено с решението на Съда по дело C-146/14, Махди (точка 47): „Все пак следва да се уточни, че разпоредбите на член 15 от тази директива не изискват издаването на писмен „акт по преразглеждане“ […].
When it appears that a reasonable prospect of removal no longer exists for legal or other considerations or the conditions laid down in paragraph 1 no longer exist, detention ceases to be justified and the person concerned shall be released immediately.
Следователно органите, които преразглеждат задържането на гражданина на трета страна през разумни интервали съгласно член 15, параграф 3, първо изречение от посочената директива, не са длъжни при всяко преразглеждане да издават изричен акт в писмена форма, съдържащ изложение на съображенията от фактическа и правна страна, на които се основава този акт“.
Detention shall be maintained for as long a period as the conditions laid down in paragraph 1 are fulfilled and it is necessary to ensure successful removal.
Държавите членки обаче са свободни да приемат писмено решение относно преразглеждането в съответствие с националното законодателство.
Each Member State shall set a limited period of detention, which may not exceed six months.
Комбинираните решения относно преразглеждането и продължаването трябва да се приемат писмено: в решението си по дело C-146/14, Махди, Съдът поясни (точка 48): „Всъщност в тази хипотеза преразглеждането на задържането и приемането на решението за по-нататъшните действия във връзка със задържането се извършват на един и същ процесуален етап.
Member States may not extend the period referred to in paragraph 5 except for a limited period not exceeding a further 12 months in accordance with national law in cases where regardless of all their reasonable efforts the removal operation is likely to last longer owing to:
Следователно това решение трябва да отговаря на изискванията, произтичащи от член 15, параграф 2 от Директива 2008/115/ЕО“.
a lack of cooperation by the third-country national concerned; or
В случай на продължителни срокове за задържане актовете по преразглеждане подлежат на съдебен контрол.
delays in obtaining the necessary documentation from third countries.
Значение на „продължителни срокове за задържане“: в член 15, параграф 3, второ изречение от Директивата за връщането се изисква служебен съдебен контрол в случаите на „продължителни срокове за задържане“.
Detention must be ended and the returnee must be released in a number of different situations, such as in particular if:
Това предполага необходимостта от действия от страна на съдебните органи и в случаите, в които засегнатото лице не обжалва.
there is no more reasonable prospect of removal for legal or other considerations,
Въз основа на езиковото сравнение на термина „продължителни срокове за задържане“ (на немски: „Bei längerer Haftdauer“; на френски: „En cas de périodes de rétention prolongées“; на нидерландски: „In het geval van een lange periode van bewaring“; на испански: „En caso de periodos de internamiento prolongados“; на италиански: „Nel caso di periodi di trattenimento prolungati“) става ясно, че този термин се отнася по същество до „дълъг срок на задържане“, независимо от факта дали вече е било взето официално решение за удължаване на срока или не.
removal arrangements are not properly followed up by the authorities,
Комисията счита, че период от 6 месеца за упражняване на първия служебен съдебен контрол на решението за задържане със сигурност е твърде дълъг, докато тримесечен служебен съдебен контрол може да се счита като границата на това, което все пак е съвместимо с член 15, параграф 3 от Директивата, при условие че съществува и възможност за започване на индивидуални преразглеждания при подаване на молба, ако е необходимо.
the maximum time limits for detention have been reached.
Правомощия на контролния съдебен орган: механизъм за преразглеждане, при който се разглеждат единствено правните, но не фактическите въпроси, не е достатъчен.
Furthermore an end should be given to detention on a case-by-case basis if alternatives to detention become an appropriate option.
Съдебният орган трябва да има правомощието да решава както от фактическа, така и от правна гладна точка — вж. решението на Съда по дело C-146/14, Махди (точка 62): „[…] компетентният съдебен орган трябва да разполага с възможност да замести със свое решението на административния или евентуално на съдебния орган, който е постановил първоначалното задържане, и да се произнесе по възможността за замяна на мярката или за освобождаване на съответния гражданин на трета страна.
Absence of reasonable prospect of removal: in the judgment of Case C-357/09, Kadzoev (paragraph 67), the ECJ provided a clarifying interpretation of the meaning of ‘reasonable prospect’: ‘Only a real prospect that removal can be carried out successfully, having regard to the periods laid down in Article 15(5) and (6), corresponds to a reasonable prospect of removal.
За тази цел съдебният орган, който се произнася по искане за продължаване на задържането, трябва да разполага с възможност да вземе предвид както фактите и доказателствата, посочени от постановилия първоначалното задържане административен орган, така и всички евентуални съображения на съответния гражданин на трета страна.
That reasonable prospect does not exist where it appears unlikely that the person concerned will be admitted to a third country, having regard to those periods’.
Освен това посоченият съдебен орган трябва да разполага с възможност да издири всички други релевантни за решението му факти и доказателства, ако прецени това за необходимо […]“.
Absence of a ‘reasonable prospect’ is not the same as ‘impossibility to enforce’: ‘impossibility to enforce’ is a more categorical assertion and more difficult to demonstrate than ‘absence of reasonable prospect’, which refers to certain degree of likeliness only.
Правно основание: Директива за връщането — член 15, параграфи 4—6
Periods of detention which should be taken into account when assessing the ‘reasonable prospect of removal’: given the emphasis put by Article 15 (as well as recital 6) of the Return Directive on a concrete individual case-by-case assessment for determining the proportionality of deprivation of liberty, regard must always be taken of the maximum detention periods for the concerned individual in the specific case.
Когато стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за извеждане по правни или други съображения или че вече не съществуват посочените в параграф 1 условия, задържането престава да бъде оправдано и засегнатото лице се освобождава незабавно.
This means that the maximum periods laid down by national law of the concerned Member State are relevant.
Задържането продължава, докато съществуват посочените в параграф 1 условия и то е необходимо, за да се гарантира успешно извеждане.
This also implies that a returnee should not be detained in a Member State if it appears unlikely from the beginning that the person concerned will be admitted to a third country within the maximum detention period allowed under the legislation of that Member State (in the judgment of Case C-357/09, Kadzoev, the ECJ referred to the maximum periods under the Directive, since these were the same as the maximum periods under the applicable legislation in the concerned Member State).
Всяка държава членка определя максимална продължителност за задържане, която не може да надвишава шест месеца.
The Commission recommends providing for a maximum initial period of detention of six months, which shall be adapted in the light of the circumstances of the case and be reviewed at reasonable intervals of time under the supervision of a judicial authority, and for the possibility to further prolong the detention until 18 months in the cases provided for in Article 15(6) of the Return Directive.
Държавите членки не могат да удължават посочения в параграф 5 срок освен за ограничен срок, който не надвишава допълнителни дванадесет месеца в съответствие с националното законодателство, в случаите когато, независимо от положените от тях разумни усилия, е вероятно операцията по извеждането да продължи по-дълго поради:
Once the maximum periods of detention have been reached, Article 15(4) of the Return Directive is not applicable any more and the person must in any event be released immediately — see the judgement of the ECJ in Case C-357/09, Kadzoev (paragraphs 60 and 61): ‘It is clear that, where the maximum duration of detention provided for in Article 15(6) of Directive 2008/115/EC has been reached, the question whether there is no longer a “reasonable prospect of removal” within the meaning of Article 15(4) does not arise.
липса на съдействие от съответния гражданин на трета страна; или
In such a case the person concerned must in any event be released immediately.
забавяне при получаването на необходимата документация от трети страни.
Article 15(4) of Directive 2008/115/EC can thus only apply if the maximum periods of detention laid down in Article 15(5) and (6) of the directive have not expired’.
Задържането трябва да се прекрати и подлежащото на връщане лице трябва да бъде освободено в няколко различни ситуации, например по-специално ако:
Further clarifications:
вече не съществува разумна възможност за извеждане поради правни или други съображения,
Attention should be paid to the specific situation of stateless persons, who may be unable to benefit from consular assistance by third-countries in view of obtaining a valid identity or travel document.
процедурите по извеждане не са правилно проведени от органите,
In the light of the judgment of the ECJ on Case C-357/09, Kadzoev, Member States should make sure that there is a reasonable prospect of removal that justifies imposing or prolonging detention.
максималните срокове за задържане са достигнати.
Is it legitimate to maintain detention if the third-country national for the time being is protected from removal because of the principle of non-refoulement?
Освен това задържането следва да се прекратява за всеки отделен случай, ако алтернативите на задържането станат подходящ вариант.
If removal becomes unlikely (for instance because of a likely permanent non-refoulement issue), third-country nationals must be released in accordance with Article 15(4) of the Return Directive.
Липса на разумна възможност за извеждане: в решението по дело C-357/09, Кадзоев (точка 67), Съдът предостави пояснително тълкувание на „разумна възможност“: „[…] само действителната възможност за успешно извеждане предвид сроковете, определени в [член 15,] параграфи 5 и 6 […], съответства на разумна възможност за извеждане.
If the non-refoulement issue is only of limited and temporary nature (for instance a credible diplomatic assurance from the country of return is likely to be issued shortly or the returnee is temporarily in need for vital medical treatment which is not available in country of return), detention may be maintained if there is still a reasonable prospect of removal.
[Тази разумна възможност] не е налице, когато изглежда малко вероятно засегнатото лице да бъде прието от трета страна предвид посочените срокове“.
Article 15(5) and (6) of the Return Directive obliges Member States to fix under national law [77] maximum time limits for detention which shall not exceed 6 months (in regular cases) or 18 months (in two qualified cases: lack of cooperation by the returnee or delays in obtaining the necessary documentation from third countries).
Липсата на „разумна възможност“ не е същото като „невъзможност за изпълнение“: „невъзможността за изпълнение“ е по-категорично твърдение и е по-трудно за доказване от „липсата на разумна възможност“, която е свързана само с определена степен на вероятност.
The shorter maximum detention periods fixed by national law prevail over the 6/18 months deadline provided for by the Return Directive: in the handling of concrete cases, the maximum periods fixed by national law (in compliance withthe Return Directive) and not the maximum periods fixed by the Return Directive must be applied.