natgillin/translations-raw huggingface dataset:
По отношение на активното вещество тепралоксидим с Регламент (ЕС) № 1197/2012 на Комисията [2] определеният с Регламент за изпълнение (ЕС) № 540/2011 на Комисията [3] срок на одобрението беше удължен до 31 юли 2017 г.
For the active substance tepraloxydim, Commission Regulation (EU) No 1197/2012 [2] postponed the expiry of the approval period, as set out in Commission Implementing Regulation (EU) No 540/2011 [3] to 31 July 2017.
Единственият заявител, поискал подновяване на одобрението на активното вещество тепралоксидим, уведоми Комисията и докладващата държава членка, че не желае одобрението да бъде подновено.
The sole applicant for the renewal of the approval of the active substance tepraloxydim informed the Commission and the rapporteur Member State of its choice not to further pursue the application for renewal.
По тази причина е целесъобразно датата на изтичане на срока да съвпада с първоначално определената дата на изтичане на срока преди приемането на Регламент (ЕС) № 1197/2012.
Therefore it is appropriate to set the expiry date at the original date of expiry as set before the adoption of Regulation (EU) No 1197/2012.
В част А от приложението към Регламент (ЕС) № 540/2011, в шестата колона („Изтичане срока на одобрението“) за вписване № 100 — тепралоксидим, датата „31 юли 2017 г.“ се заменя с „31 май 2015 г.“
In the sixth column, expiration of approval, of entry 100, tepraloxydim, of Part A of the Annex to Implementing Regulation (EU) No 540/2011, the date ‘31 July 2017’ is replaced by ‘31 May 2015’.
Регламент за изпълнение (ЕС) № 1197/2012 на Комисията от 13 декември 2012 г. за изменение на Регламент за изпълнение (ЕС) № 540/2011 по отношение на удължаването на срока на одобренията на активните вещества ацетамиприд, алфа-циперметрин, Ampelomyces quisqualis, щам:
Commission Implementing Regulation (EU) No 1197/2012 of 13 December 2012 amending Implementing Regulation (EU) No 540/2011 as regards the extension of the approval periods of the active substances acetamiprid, alpha-cypermethrin, Ampelomyces quisqualis Strain:
АQ 10, беналаксил, бифеназат, бромоксинил, хлорпрофам, десмедифам, етоксазол, Gliocladium catenulatum, щам:
AQ 10, benalaxyl, bifenazate, bromoxynil, chlorpropham, desmedipham, etoxazole, Gliocladium catenulatum Strain:
MA 342, квиноксифен, S-метолахлор, тепралоксидим, тиаклоприд, тирам и цирам (ОВ L 342, 14.12.2012 г., стр. 27).
MA 342, quinoxyfen, S-metolachlor, tepraloxydim, thiacloprid, thiram and ziram (OJ L 342, 14.12.2012, p. 27).
Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/59 на Комисията
Commission Implementing Regulation (EU) 2015/59
Делегиран регламент (ЕС) 2015/61 на Комисията
Commission Delegated Regulation (EU) 2015/61
за допълнение на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на изискването за ликвидно покритие за кредитните институции
to supplement Regulation (EU) No 575/2013 of the European Parliament and of the Council with regard to liquidity coverage requirement for Credit Institutions
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 [1], и по-специално член 460 от него,
Having regard to Regulation (EU) No 575/2013 of the European Parliament and of the Council of 26 June 2013 on prudential requirements for credit institutions and investment firms and amending Regulation (EU) No 648/2012 [1], and in particular Article 460 thereof,
По време на ранната „фаза на ликвидност“ на финансовата криза, която започна през 2007 г., много кредитни институции се сблъскаха със значителни трудности, въпреки че поддържаха адекватни нива на капитала, тъй като не успяха да управляват по благоразумен начин ликвидния си риск.
During the early ‘liquidity phase’ of the financial crisis that began in 2007, many credit institutions, despite maintaining adequate capital levels, experienced significant difficulties because they had failed to manage their liquidity risk prudently.
Някои кредитни институции станаха прекалено зависими от краткосрочното финансиране, което бързо се изчерпа в началото на кризата.
Some credit institutions became overly dependent on short term financing which rapidly dried up at the onset of the crisis.
Впоследствие тези кредитни институции станаха уязвими на исканията за ликвидност, тъй като не разполагаха с достатъчен обем ликвидни активи, за да посрещнат исканията за изтегляне на средства (изходящи потоци) по време на напрежение (стрес).
Such credit institutions then became vulnerable to liquidity demands because they were not holding a sufficient volume of liquid assets to meet demands to withdraw funds (outflows) during the stressed period.
Тогава кредитните институции бяха принудени да ликвидират активи чрез краткосрочни продажби, което създаде самоусилваща се низходяща ценова спирала и липса на доверие в пазара, водещо до криза на платежоспособността.
Credit institutions were then forced to liquidate assets in a fire-sale which created a self-reinforcing downward price spiral and lack of market confidence triggering a solvency crisis.
В крайна сметка много кредитни институции станаха изключително зависими от осигуряването на ликвидност от централните банки и трябваше да бъдат спасявани чрез инжектиране на значителен обем публични средства.
Ultimately many credit institutions became excessively dependent on liquidity provision by the central banks and had to be bailed out by the injection of massive amount of funds from the public purse.
Тогава стана ясно, че е необходимо да се разработи подробно изискване за ликвидното покритие, чиято цел следва да бъде избягването на този риск, като направи кредитните институции по-слабо зависими от краткосрочното финансиране и предоставянето на ликвидност от страна на централните банки, както и по-устойчиви на внезапни сътресения по отношение на ликвидността.
Thus it became apparent that it was necessary to develop a detailed liquidity coverage requirement whose aim should be to avoid this risk by making credit institutions less dependent on short-term financing and central bank liquidity provision and more resilient to sudden liquidity shocks.
С член 412, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 575/2013 на кредитните институции се налага изискване за ликвидно покритие, формулирано най-общо като задължение да държат „ликвидни активи с обща стойност, която покрива разликата между изходящите ликвидни потоци и входящите ликвидни потоци при [напрежение]“.
Article 412(1) of Regulation (EU) No 575/2013 imposes a liquidity coverage requirement on credit institutions formulated in general terms as an obligation to hold ‘liquid assets, the sum of the values of which covers the liquidity outflows less the liquidity inflows under stressed conditions’.
Съгласно член 460 от Регламент (ЕС) № 575/2013 на Комисията се предоставя правомощието да определи подробно изискването за ликвидно покритие и обстоятелствата, при които компетентните органи трябва да наложат специфични равнища на входящите и изходящите потоци на кредитните институции, така че да бъдат отразени специфичните рискове, на които са изложени.
Pursuant to Article 460 of Regulation (EU) No 575/2013, the Commission is empowered to specify in detail that liquidity coverage requirement and the circumstances under which competent authorities have to impose specific in- and outflow levels on credit institutions in order to capture specific risks to which they are exposed.
Съгласно съображение 101 от Регламент (ЕС) № 575/2013 правилата следва да бъдат съобразени с изискването за отношението на ликвидно покритие, установено в международната рамка на Базелския комитет по банков надзор (БКБН) относно измерването, стандартите и наблюдението на ликвидния риск, като се отчитат съюзните и националните особености.
In accordance with Recital 101 of Regulation (EU) No 575/2013, the rules should be comparable to the liquidity coverage ratio set out in the international framework for liquidity risk measurement, standards and monitoring of the Basel Committee on Banking Supervision (‘BCBS’), taking into account Union and national specificities.
До 1 януари 2018 г., когато изискването за ликвидно покритие започва изцяло да се прилага, държавите членки следва да могат да прилагат изискването за ликвидно покритие до 100 % по отношение на кредитните институции в съответствие с националното законодателство.
Until the full implementation of the liquidity coverage requirement from 1 January 2018, Member States should be able to apply a liquidity coverage requirement up to 100 % for credit institutions in accordance with national law.
Съгласно стандартите за ликвидността на БКБН следва да бъдат приети правила за определяне на изискването за ликвидно покритие като отношение на буфера от „ликвидни активи“ на дадена кредитна институция към нейните „нетни ликвидни изходящи потоци“ в рамките на период на напрежение от 30 календарни дни.
Consistent with BCBS liquidity standards, rules should be adopted to define the liquidity coverage requirement as a ratio of a credit institution's buffer of ‘liquid assets’ to its ‘net liquidity outflows’ over a 30 calendar day stress period.
„Нетните изходящи ликвидни потоци“ следва да се изчисляват чрез изваждане на ликвидните входящи потоци на кредитната институция от нейните ликвидни изходящи потоци.
‘Net liquidity outflows’ should be calculated by deducting the credit institution's liquidity inflows from its liquidity outflows.
Отношението на ликвидно покритие следва да бъде изразено като процент и определено на минимално ниво от 100 %, когато бъде напълно приложено, което показва, че кредитната институция държи достатъчно ликвидни активи, за да посрещне нетните си ликвидни изходящи потоци в рамките на период на напрежение от 30 календарни дни.
The liquidity coverage ratio should be expressed as a percentage and set at a minimum level of 100 %, when fully implemented, which indicates that a credit institution holds sufficient liquid assets to meet its net liquidity outflows during a 30-day stress period.
През такъв период кредитната институция следва да успее бързо да превърне своите ликвидни активи в парични средства, без да търси ликвидност от централната банка или от публични фондове, което може временно да понижи отношението на ликвидното ѝ покритие до ниво под 100 %.
During such a period, a credit institution should be able to convert quickly its liquid assets into cash without recourse to central bank liquidity or public funds, which may result in its liquidity coverage ratio falling temporarily below the 100 % level.
Ако това се случи или се очаква да се случи в даден момент, кредитните институции следва да изпълнят специалните изисквания, заложени в член 414 от Регламент (ЕС) № 575/2013, за своевременно възстановяване на отношението на ликвидното им покритие до минималното ниво.
Should that occur or be expected to occur at any time, credit institutions should comply with the specific requirements laid down in Article 414 of Regulation (EU) No 575/2013 for a timely restoration of their liquidity coverage ratio to the minimum level.
Единствено свободно прехвърлимите активи, които могат бързо да бъдат превърнати в парични средства на частни пазари в кратки срокове и без значителна загуба на стойността, следва да бъдат определени като „ликвидни активи“ за целите на ликвидните буфери на кредитните институции.
Only freely transferable assets that can be converted quickly into cash in private markets within a short timeframe and without significant loss in value should be defined as ‘liquid assets’ for the purposes of credit institutions' liquidity buffers.
В съответствие с част шеста от Регламент (ЕС) № 575/2013 и класификацията на БКБН на ликвидните активи в съответните правила следва да се прави разлика между активи с изключително висока ликвидност и кредитно качество, или активи от ниво 1, и активи с висока ликвидност и кредитно качество, или активи от ниво 2.
Consistent with Part Six of Regulation (EU) No 575/2013 and the BCBS classification of liquid assets, appropriate rules should differentiate between assets of extremely high liquidity and credit quality or level 1 assets, and assets of high liquidity and credit quality or level 2 assets.
Последните следва да бъдат допълнително подразделени на активи от ниво 2А и активи от ниво 2Б.
The latter should be further divided into level 2A and 2B assets.
Кредитните институции следва да притежават достатъчно диверсифициран буфер от ликвидни активи, като вземат предвид тяхната относителна ликвидност и кредитно качество.
Credit institutions should hold an adequately diversified buffer of liquid assets, having regard to their relative liquidity and credit quality.
По същия начин за всяко ниво и подниво следва да се прилагат специални изисквания към процентните намаления и лимитите на общия буфер и когато е целесъобразно, между нивата или поднивата и между категориите на ликвидните активи от едно и също ниво или подниво следва да се прилагат диференцирани изисквания, които да бъдат толкова по-строги, колкото по-ниско класирана е тяхната ликвидност.
Accordingly, each level and sub-level should be subject to specific requirements on haircuts and limits of the overall buffer and, where appropriate, differentiated requirements should be applied between levels or sub-levels and between categories of liquid assets in the same level or sub-level, which should be more stringent the lower their liquidity classification.
Спрямо ликвидните активи следва да се прилагат определени общи и оперативни изисквания, за да се гарантира, че могат да бъдат превърнати в кратък срок в парични средства, с някои изключения за определени активи от ниво 1, в зависимост от случая.
Certain general and operational requirements should be applied to liquid assets to ensure they can be converted into cash within a short timeframe, subject to some exceptions for specified level 1 assets where appropriate.
В тези изисквания следва да бъде конкретизирано, че не трябва да съществуват пречки пред продажбата на ликвидните активи, те следва да бъдат лесни за оценяване и допуснати за търговия на призната борса или да могат да се търгуват на активни пазари или на репо пазари.
These requirements should specify that liquid assets should be held free from any obstacle preventing their disposal, easy to value and listed on recognised exchanges or tradable on active sale or repurchase markets.
С тях следва да се гарантира също така, че звеното на кредитната институция за управление на ликвидността има достъп до нейните ликвидни активи и контрол върху тях по всяко време и че активите, представляващи ликвидния буфер, са подходящо диверсифицирани.
They should also ensure that the credit institution's liquidity management function has access to and control of its liquid assets at all times and that the assets comprising the liquidity buffer are appropriately diversified.
Диверсификацията е важна, за да се гарантира, че способността на дадена кредитна институция бързо да реализира ликвидни активи без значителна загуба на стойността не е засегната от онези активи, които са уязвими от общ рисков фактор.
Diversification is important to ensure that a credit institution's ability to rapidly liquidate liquid assets without a significant loss in value is not compromised by those assets being vulnerable to a common risk factor.
От кредитните институции следва да се изисква да гарантират също така съгласуваността на валутната деноминация на ликвидните си активи и нетните си ликвидни изходящи потоци, за да не позволят на евентуално прекомерно валутно несъответствие да засегне способността им да използват ликвидния си буфер за покриване на изходящите ликвидни потоци в определена валута през период на напрежение.
Credit institutions should also be required to ensure consistency of the currency denomination of their liquid assets and their net liquidity outflows, to prevent an excessive currency mismatch from compromising their ability to use their liquidity buffer to meet liquidity outflows in a specific currency in a stress period.
В съответствие с препоръките на Европейския банков орган (ЕБО), направени в неговия доклад от 20 декември 2013 г., изготвен съгласно член 509, параграфи 3 и 5 от Регламент (ЕС) № 575/2013, на всички видове облигации, издадени или гарантирани от централните правителства и централните банки на държавите членки, както и на онези, които са издадени или гарантирани от наднационални институции, следва да бъде даден статут на активи от ниво 1.
In accordance with the recommendations made by the European Banking Authority (EBA) in its report of 20 December 2013, prepared pursuant to Article 509(3) and (5) of Regulation (EU) No 575/2013, all types of bonds issued or guaranteed by Member States' central governments and central banks as well as those issued or guaranteed by supranational institutions should be given level 1 status.
Както е отбелязано от ЕБО, съществуват силни аргументи за целите на надзора да не се прави дискриминация между различните държави членки, тъй като изключването на някои държавни облигации от ниво 1 би създало стимули за инвестиране в други държавни облигации в Съюза, което би довело до фрагментиране на вътрешния пазар и увеличаване на риска от верижно разпространение на проблемите при криза между кредитните институции и централните им правителства („връзката банка-централно правителство“).
As the EBA noted, there are strong supervisory arguments for not discriminating between various Member States because the exclusion of some sovereign bonds from level 1 would create incentives to invest in other sovereign bonds within the Union, which would result in the fragmentation of the internal market and increase the risk of mutual contagion in a crisis between credit institutions and their sovereigns (the ‘bank-sovereign nexus’).
Що се отнася до трети страни, статутът на активи от ниво 1 следва да се дава на експозиции към централни банки и централни правителства, на които се присъжда рисково тегло 0 % съгласно правилата във връзка с кредитния риск в дял II на част 3 от Регламент (ЕС) № 575/2013, както е предвидено в стандарта на БКБН.
As regards third countries, level 1 status should be given to exposures to central banks and sovereigns which are assigned a 0 % risk weight under the credit risk rules in Title II of Part 3 of Regulation (EU) No 575/2013, as is provided for in the BCBS standard.
На експозициите към регионални правителства, местни органи на властта или субекти от публичния сектор следва да се дава статут на активи от ниво 1 само когато се третират като експозиции към централното им правителство и на последното е присъдено рисково тегло 0 % в съответствие със същите правила за кредитния риск.
Exposures to regional governments, local authorities and public sector entities should be given level 1 status only where they are treated as exposures to their central government and the latter benefits from a 0 % risk weight in accordance with the same credit risk rules.
Същият статут следва да се прилага спрямо експозиции към многостранни банки за развитие и международни организации с присъдено рисково тегло 0 %.
The same status should apply to exposures to 0 % risk-weighted multilateral development banks and international organisations.
Предвид изключително високата ликвидност и кредитно качество, демонстрирани от тези активи, на кредитните институции следва да бъде разрешено да ги държат в своите буфери без лимит и те не следва да подлежат на процентно намаление или изискване за диверсификация.
Given the extremely high liquidity and credit quality demonstrated by those assets, credit institutions should be allowed to hold them in their buffers without limit and they should not be subject to a haircut or a diversification requirement.
Като цяло активите, издавани от кредитните институции, не следва да се признават за ликвидни активи, а следва да се предоставя третиране като ниво 1банкови активи от ниво 1, подкрепяни от правителствата на държавите членки, като например заемодатели за насърчителни заеми и държавни заемодатели, както и на активи на частни банки с изрична държавна гаранция.
Assets issued by credit institutions should generally not be recognised as liquid assets, but level 1 treatment should be conferred upon bank assets supported by Member States governments, such as promotional and government-owned lenders as well as private bank assets with an explicit State guarantee.
Последното представлява наследство от финансовата криза, което следва да бъде поетапно прекратено, и съответно само банкови активи с предоставена държавна гаранция или държавна гаранция, за която е поето задължение преди 30 юни 2014 г., следва да се считат за ликвидни активи.
The latter constitute a legacy from the financial crisis that should be phased-out and, accordingly, only bank assets with a government guarantee granted or committed to prior to 30 June 2014 should be eligible as liquid assets.
По същия начин първостепенните облигации, издадени от определени конкретизирани агенции за управление на активите на определени държави членки, следва да се третират като активи от ниво 1 при същите изисквания, които са приложими спрямо експозициите към централното правителство на съответната им държава членка, но само с ограничено във времето действие.
Similarly, senior bonds issued by certain specified asset management agencies of certain Member States should be treated as level 1 assets subject to the same requirements applicable to exposures to the central government of their respective Member State but only with a time-limited effect.
Покритите облигации представляват дългови инструменти, издавани от кредитните институции и обезпечени чрез група активи, които обикновено се състоят от ипотечни заеми или дългове на публичния сектор, към които инвеститорите имат преференциално право на вземане в случай на неизпълнение.
Covered bonds are debt instruments issued by credit institutions and secured by a cover pool of assets which typically consist of mortgage loans or public sector debt to which investors have a preferential claim in the event of default.
Тяхната обезпеченост и определени допълнителни характеристики за сигурност, като например изискването емитентът да заменя неефективните активи в групата обезпечения и да поддържа групата обезпечения при стойност, надвишаваща номиналната стойност на облигациите („изискване за покритие на актива“), допринесоха за превръщането на покритите облигации в относително нискорискови доходоносни инструменти, с ключова финансираща роля на ипотечните пазари в повечето държави членки.
Their secured nature and certain additional safety features, such as the requirement on the issuer to replace non-performing assets in the cover pool and maintain the cover pool at a value exceeding the par value of the bonds (‘asset coverage requirement’), have contributed to make covered bonds relatively low-risk, yield-bearing instruments with a key funding role in mortgage markets of most Member States.
В определени държави членки непогасените покрити облигации надвишават групата на непогасените държавни облигации.
In certain Member States outstanding covered bond issuance exceeds the pool of outstanding government bonds.
По-специално определени покрити облигации с първа степен на кредитно качество показват отлична ликвидност през периода от 1 януари 2008 г. до 30 юни 2012 г., анализиран в доклада на ЕБО.
Certain covered bonds of credit quality step 1, in particular, exhibited an excellent liquidity performance during the period from 1 January 2008 to 30 June 2012 analysed by the EBA in its report.
Независимо от това ЕБО препоръчва тези покрити облигации да се третират като активи от ниво 2А, за да се постигне съгласуваност със стандартите на БКБН.
Nevertheless the EBA recommended treating these covered bonds as level 2A assets to align with BCBS standards.
В светлината на горните съображения относно тяхното кредитно качество, ликвидност и роля на пазарите на финансиране на Съюза обаче е подходящо тези покрити облигации с първа степен на кредитно качество да бъдат третирани като активи от ниво 1.
However, in the light of the considerations made above about their credit quality, liquidity performance and role in the funding markets of the Union, it is appropriate for these credit quality step 1 covered bonds to be treated as level 1 assets.