natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Следователно е уместно да се разгледа i) дали белгийските данъчни органи са имали право да приложат глоба на основание член 70, параграф 2 от КДДС поради наличието на неточни данни във фактурите, и ако това е така, ii) какъв размер на глобата е трябвало да бъде определен и iii) дали Umicore се е възползвало от непропорционални отстъпки или от неправилно прилагане на закона от данъчната администрация.
It must therefore be examined (i) whether the Belgian tax authorities were entitled to impose a fine based on Article 70(2) of the VAT Code because of the inaccurate information on the invoices and, if so, (ii) what should have been the amount of this fine, and (iii) whether Umicore benefited from disproportionate concessions or irregular application of the law by the tax authorities.
Най-напред следва да се напомни, че в случай на неточно посочени данни във фактурата относно вътреобщностна доставка в Кралски указ № 41 е предвидена глоба в размер на 100 % от дължимия данък върху въпросните сделки.
First, it must be pointed out that, in the case of inaccurate information featured on an invoice relating to intra-Community supplies, Royal Decree No 41 provides for a fine amounting to 100 % of the tax owed on the transactions in question.
Независимо от това, както е разяснено по-горе в съображения 45 и 46, налагането на административна глоба се подчинява на принципа на пропорционалност и администрацията разполага, в съответствие с член 9 от Регентски указ от 18 март 1831 г., с правомощието да не спази стриктно глобите, предвидени в Кралски указ № 41.
Nevertheless, as stated in recitals 45 and 46, administrative fines are subject to the principle of proportionality and the authorities have the power, pursuant to Article 9 of the Regent’s Decree of 18 March 1831, to depart from the scales for fines set out in Royal Decree No 41.
В конкретния случай не е изключено глоба в размер на 100 % да е била непропорционална, като се има предвид добросъвестността на данъчнозадълженото лице, която не е поставена под въпрос от администрацията.
In the present case, it cannot be ruled out that a fine of 100 % would have been disproportionate given the good faith of the taxable person, which had not been disputed by the tax authorities.
Също така не е изключено, в рамките на съдебния спор с Umicore, белгийската данъчна администрация да се е опитала да увеличи приходите си по същия начин, по който кредитор се опитва да увеличи максимално степента на събираемост на вземането си.
It may also be true that, in the context of the legal proceedings with Umicore, the Belgian tax authorities had attempted to maximise its revenue in the same way that a creditor tries to optimise the recovery of the amount owed to him.
В тази връзка следва да се напомни, че подобна практика не попада в обхвата на член 107 от Договора, доколкото не води до непропорционални или незаконни отстъпки от страна на администрацията.
It must be remembered that this practice is unlikely to come within the scope of Article 107 of the Treaty in so far as it does not give rise to disproportionate or illegal concessions by the authorities.
Предвид правото на преценка, с което разполага администрацията в този контекст, логично е да се сметне, че в рамките на споразумение за изменение на данъчно задължение размерът на глобата е трябвало да бъде определен от администрацията в размер от 10 % до 50 %.
Given the discretion available to the authorities in this context, it can reasonably be considered that, in a settlement agreement, the amount of the fine should have been set by the authorities at between 10 % and 50 %.
От една страна, нивото от 10 % може да се счита за приемливо спрямо нивото от 10 %, предвидено в таблица G от приложението към Кралски указ № 41 за нарушенията, предвидени в член 70, параграф 1 от КДДС, както и спрямо глобата от 10 %, посочена в акта за изменение на данъчно задължение от 30 ноември 1998 г. От друга страна, нивото от 50 % би могло да се счита за максимално приложимо ниво, като се вземат предвид принципът на пропорционалност и контекстът на едно споразумение за сделки.
A 10 % rate can be regarded as acceptable with reference to the 10 % rate provided for in table G of the annex to Royal Decree No 41 for infringements covered by Article 70(1) of the VAT Code and with reference to the 10 % fine referred to in the adjustment notice of 30 November 1998. In addition, the 50 % rate could be regarded as the maximum rate applicable in line with the principle of proportionality and the context of a settlement agreement.
Прилагането на ниво от 50 % впрочем изглежда потвърдено от скорошната съдебна практика на Касационния съд на Белгия [52].
The application of a 50 % rate also appears to be supported by recent case law of the Belgian Court of Cassation [52].
Предвид факта, че това последно съдебно решение се отнася до наказателно дело, може да се счита, че конкретният случай, в който е установена липса на намерение за извършване на измама, нивото от 50 % е максимален праг.
Given the fact that this last judgment concerns a criminal case, it can therefore be considered, in the present case, in which the absence of fraudulent intent on the part of Umicore has been established, that a 50 % rate is the maximum rate.
Следователно може да се заключи, че предвид обстоятелствата по въпросния случай глобата логично би могла да бъде определена в размер между 33238698 BEF (10 % x 332386976) и 166193488 BEF (50 % x 332386976).
It can therefore be concluded, given the circumstances of the present case, that the fine could reasonably be set at between BEF 33238698 (10 % of BEF 332386976) and BEF 166193488 (50 % of BEF 332386976).
Доколкото би могло да е налице предимство с избирателен характер единствено в резултат на непропорционални отстъпки от страна на данъчната администрация, само най-малкият размер, а именно 33238698 BEF, трябва да бъде взет предвид при определянето на евентуално предимство.
Since a selective advantage could only have resulted from disproportionate concessions by the tax authorities, only the lowest amount – BEF 33238698 – must be taken into account when determining the potential advantage.
По принцип такъв размер може да бъде приспаднат от облагаемата основа на корпоративния данък [53].
This amount is in principle deductible from the tax base for corporate tax [53].
Доставки на стоки на установени в Швейцария клиенти
Deliveries of goods to customers established in Switzerland
При втория сценарий последователността на спорните сделки с швейцарските клиенти обичайно е била следната:
In the second example, the sequence of disputed transactions with Swiss customers was as follows:
Между февруари 1996 г. и октомври 1996 г. Umicore е фактурирало стоките на дружество Б [54], установено в Швейцария, без да е регистрирано по ДДС в която и да било държава-членка. Швейцарското дружество след това е фактурирало повторно стоките на клиент В, регистриран по ДДС и установен в Италия.
Between February and October 1996, Umicore invoiced the goods to a company B [54], established in Switzerland, with no VAT registration number in any Member State.
Превозът на стоките е извършен директно от мястото на производството в Белгия към Италия. Въз основа на документите, предоставени от Белгия, превозът е финансиран от дружеството „В“.
The Swiss company then re-invoiced the goods to customer C, liable for VAT, who was established in Italy.
Стоките са превозени директно от мястото на производството в Белгия към Италия.
The goods were transported directly from the place of production in Belgium to Italy.
Също така следва да се отбележи, че „В“ се отнася всъщност за дружества, считани за фиктивни от италианските и испанските данъчни органи [55].
On the basis of documents communicated by Belgium, it appears that the transportation was commissioned by company C. It also appears that, in some cases, company C paid the price of the goods directly to Umicore, while in others the payment was made by company B. Company C in fact refers to companies deemed fictitious by the Spanish and Italian tax authorities [55].
Фактурите, изпратени от Umicore на швейцарското дружество „Б“ между февруари 1996 г. и октомври 1996 г., се отнасят за продажби на чисто сребро „ex usines Hoboken“ и съдържат следните данни: „Износ — Освобождаване от ДДС съгласно член 39 от Кодекса“.
The invoices which Umicore sent to Swiss company B between February and October 1996 concern sales of pure silver ‘ex works (Hoboken)’, with the following indications: ‘Export – Exempt from VAT pursuant to Article 39 of the Code’.
Въпреки че въпросните доставки са извършени от UMICORE с освобождаване от ДДС съгласно член 39 от КДДС, получената от ISI информация от данъчнозадълженото лице и от белгийската администрация на митниците и акцизите е доказала, че превозът на стоките е извършен към Италия, без да е имало износ.
Although the goods in question were indeed delivered by Umicore and were exempt from VAT under Article 39 of the VAT Code, the information obtained by the Special Tax Inspectorate from the taxable person and from Belgian Customs and Excise indicated that the goods had been transported to Italy but that export had not taken place.
Поради липсата на износ и следователно на правото на освобождаване на основание член 39 от КДДС, въпросът, на който отново трябва да се отговори, е дали белгийските данъчни органи е трябвало да стигнат до заключението, че сделките между Umicore и швейцарското дружество са били фиктивни, че действителните сделки са извършени между Umicore и „В“, както и че към тези последни сделки е могло да бъде приложено освобождаването, предвидено в член 39а от КДДС.
Because the goods had not been exported and hence there was no entitlement to exemption under Article 39 of the VAT Code, the question once again is whether the Belgian tax authorities could have been led to conclude that the transactions between Umicore and the Swiss company were fictitious, that the real transactions had occurred between Umicore and C, and that these transactions might be exempt in line with Article 39 bis of the VAT Code.
В акта си за изменение на данъчно задължение от 30 ноември 1998 г. службата ISI е счела, че критериите за освобождаване съгласно член 39 от КДДС (износ) не са били изпълнени, тъй като не е бил представен никакъв документ, който да доказва действителността на износа, и по-конкретно никаква декларация за износ.
In its adjustment notice of 30 November 1998, the Special Tax Inspectorate had considered that the criteria for exemption in line with Article 39 of the VAT Code (exports) had not been met since no document providing evidence of actual export, and in particular no export declaration, had been produced.
Поради това администрацията е заключила, че сделките между Umicore и швейцарските дружества не са могли да бъдат освободени на основание член 39 от КДДС и е било счетено, че те са осъществени в Белгия в съответствие с член 15, параграф 7 от КДДС, поради което са подлежали на облагане с ДДС в Белгия съгласно член 2 от КДДС.
In view of this, the authorities had concluded that the transactions between Umicore and the Swiss companies could not be exempted from VAT in line with Article 39 of the VAT Code and were deemed to have taken place in Belgium, in accordance with Article 15(7) of the VAT Code. They were therefore subject to Belgian VAT under Article 2 of the VAT Code.
Тя е заключила, че Umicore е дължало ДДС в размер на 312608393 BEF [56] (7749359 EUR), както и глоба в размер на 10 % от тази сума.
The authorities thus considered that Umicore was liable for VAT amounting to BEF 312608393 [56] (EUR 7749359) and for a fine of 10 % of this amount.
В допълнителен отговор от 30 март 2000 г. относно актовете за изменение на данъчно задължение Umicore твърди, че „понастоящем вече е установено, че въведеният механизъм е имал фиктивен характер, с който търговският отдел на Umicore няма как да е бил запознат.
In a further reply of 30 March 2000 concerning the adjustment statements, Umicore stated that it had been established that the mechanism used was fictitious, something which Umicore’s commercial department could not have known.
Вносът в Швейцария никога не е бил осъществен и поради това е важно да се подчертае, че в тези случаи, както и в другите, няма съмнение относно действителността на доставките в Италия.“
The goods were never imported into Switzerland and it was therefore essential to point out that, in these cases as in the others, the reality of the deliveries to Italy was not disputed.
От друга страна, изглежда че на проформа фактурите, изпратени от Umicore на швейцарските му клиенти, името на италианското данъчнозадължено лице, получател на стоките, изрично е посочено, както и че идентичността на този получател е потвърдена от изготвените от превозвача товарителници.
It appears, moreover, that the name of the Italian taxable person, the consignee, is explicitly indicated on the pro forma invoices which Umicore sent to its Swiss customers, and that the identity of this consignee is confirmed in the waybills drawn up by the carrier.
Поради изброените по-долу причини не се предвижда преквалифициране на въпросните сделки между Umicore и „В“ във вътреобщностни доставки:
The transactions concerned cannot be reclassified as intra-Community supplies between Umicore and company C for the following reasons:
в момента на сключването на споразумението белгийската администрация вече е била осведомена, че в действителност „В“ се отнася за организации, определени за фиктивни дружества от италианските и испанските данъчни органи;
at the time when the agreement was concluded, the Belgian authorities had already been informed that company C in fact referred to entities regarded as fictitious by the Italian and Spanish tax authorities,
действителността на съществуването на швейцарските дружества никога не е била поставяна под въпрос нито от белгийските, нито от италианските данъчни органи, нито от Umicore;
the actual existence of the Swiss companies had never been questioned by either the Belgian or the Italian tax authorities, or by Umicore,
дружество Umicore не може да не е знаело, че не е имало право да приложи освобождаването, предвидено в член 39 от КДДС (освобождаване на износа от ДДС) при липсата на износ на стоките.
Umicore could not have known that it was not entitled to apply the exemption in Article 39 of the VAT Code (VAT exemption for exports) because the goods had not been exported.
От това е видно, че въпросните сделки не са могли да се възползват от както от освобождаването от ДДС на основание член 39 от КДДС (поради липсата на износ), така и от освобождаването от ДДС съгласно член 39а от КДДС.
Consequently, the transactions in question were not eligible for a VAT exemption on the basis of Article 39 of the VAT Code (because the goods had not been exported) or for a VAT exemption under Article 39 bis of the VAT Code.
Въпросните сделки в този случай е трябвало да се анализират като доставки на стоки без превоз, към които не може да се приложи освобождаване от ДДС.
They must, in this case, be looked upon as deliveries of goods without transport which are not eligible for a VAT exemption.
От прилагането на член 15, параграф 2 и член 7, както и на член 2 от КДДС, е видно, че Umicore е дължало ДДС в размер на 312608393 BEF (7749359 EUR).
Therefore, in accordance with Articles 2 and 15(2) and (7) of the VAT Code, Umicore owed VAT amounting to BEF 312608393 (EUR 7749359).
Освен това, глоба в размер на 10 %, т.е. 31260839 BEF е трябвало да се приложи спрямо тази сума съгласно член 70, параграф 1 от КДДС и съгласно член 1, параграф 1 от Кралски указ № 41.
Moreover, a 10 % fine, amounting to BEF 31260839, was also chargeable on this amount under Article 70(1) of the VAT Code and Article 1(1) of Royal Decree No 41.
Никакви данни от досието не позволяват на Комисията да смята, че това ниво от 10 % би довело до проблем при прилагането на принципа на пропорционалност [57].
There is nothing in the file to lead the Commission to consider that this 10 % rate would pose a problem in terms of the principle of proportionality [57].
В съответствие с приложимите данъчни правила размерът на допълнителния ДДС, дължим от данъчнозадълженото лице и нефактуриран на клиента, трябва да се счита за разход, който може да бъде приспаднат за определянето на облагаемата основа на корпоративния данък.
In line with the tax rules applicable, the additional VAT owed by the taxable person and not invoiced to the customer must be regarded as a deductible expense when determining the taxable base for corporate tax.
Размерът на административната глоба също може да бъде приспаднат от корпоративния данък.
The amount of the administrative fine can also be deducted from corporate tax.
Доставки на стоки на клиенти, установени в Италия и в Испания
Deliveries of goods to customers established in Italy and Spain
Между октомври и декември 1996 г. последователността на спорните сделки с тези клиенти е била следната:
Between October and December 1996, the sequence of disputed transactions with these customers was as follows:
Превоз от транспортно дружество за сметка на дружество „В“
Transport by transport company on behalf of company C
Дружеството Umicore е фактурирало стоките на дружества „Б“, установени в Италия и в Испания и регистрирани по ДДС.
Umicore invoiced the goods to companies ‘B’ established in Italy and Spain and registered for VAT there.
Въпросните фактури са се отнасяли за продажби на чисто сребро франко завода и са били изготвени съгласно освобождаването, предвидено в член 39 от КДДС (износ), или освобождаването съгласно член 39а от КДДС (вътреобщностни доставки).
The invoices concerned sales of pure silver ex works and were drawn up on the basis of the exemption in either Article 39 (exports) or Article 39 bis (intra-Community supplies) of the VAT Code.
В повечето случаи плащането на фактурите е извършено от швейцарското дружество „В“ [58], което изглежда е истинският поръчител на превоза [59].
In most cases, the invoices were paid by Swiss company C [58], which also seemed to be the company which actually commissioned the transport [59].
Накрая, изпратената информация от италианските и испанските органи на белгийската администрация преди сключването на споразумението цели да докаже, че дружествата „Б“ са съществували фиктивно.
Lastly, the information sent by the Italian and Spanish tax authorities to the Belgian authorities prior to the conclusion of the settlement agreement would seem to indicate that companies B were fictitious.
В акта си за изменение на данъчно задължение от 30 ноември 1998 г. белгийската администрация е била на мнение, че посочването на купувачите във фактурите за продажба е било неправилно, както и че швейцарските дружества „В“ са били истинските купувачи на стоките. При липсата на какъвто и да било износ извън територията на Съюза белгийската администрация е пояснила в акта си за изменение на данъчно задължение, че освобождаването съгласно член 39 от КДДС не е било приложимо, както и че въпросните продажби е трябвало да бъдат преквалифицирани в доставки на стоки, които подлежат на облагане с ДДС в Белгия в съответствие с член 15, параграфи 2 и 7 от КДДС и член 2 от КДДС.
In their adjustment notice of 30 November 1998, the Belgian tax authorities considered that the owners indicated on the invoices were incorrect and that the real owners of the goods were Swiss companies C. The Belgian authorities stated in their adjustment notice that, where goods were not exported outside the territory of the EU, the exemption provided for in Article 39 of the VAT Code did not apply and the sales in question had to be reclassified as deliveries of goods subject to Belgian VAT under Article 15(2) and (7), and Article 2 of the VAT Code.
Администрацията е заключила, че Umicore е дължало ДДС в размер на 63216555 BEF [60] (1567097,46 EUR), както и административна глоба в размер на 10 % от тази сума.
The authorities thus considered that Umicore was liable for VAT amounting to BEF 63216555 [60] (EUR 1567097,46) and for a fine of 10 % of this amount.
При размяна на писма с ISI дружеството Umicore е посочило, че швейцарските дружества са били упълномощени от дружествата „Б“ да организират превоза на стоките и също така да действат в качеството си на финансов посредник на същите дружества.
In the context of an exchange of correspondence with the Special Tax Inspectorate, Umicore stated that the Swiss companies had been mandated by companies B to organise the transport of the goods and were in addition acting as the financial agent for these companies.
В тази връзка следва да се отбележи, че в досието няма данни, които позволяват да се докаже, че швейцарските дружества са щели да действат като представители по превоза за сметка на италианските и испанските дружества.
It must be pointed out here that there is no evidence in the file to suggest that the Swiss companies had acted as transport agents for the Italian and Spanish companies.
Обратно, всички документи, предоставени на Комисията, имат за цел да докажат, че превозът на стоките е извършен за сметка на швейцарските дружества, както и че последните са били получателите и действителните собственици на съответните стоки.
On the contrary, all the documents communicated to the Commission would seem to indicate that the goods had been transported on behalf of the Swiss companies and that they were the recipients and actual owners of these goods.
Поради това Комисията счита, че в акта за изменение на данъчно задължение белгийските данъчни органи правомерно са преквалифицирали спорните сделки в доставки на стоки за швейцарските дружества.
The Commission therefore considers that the Belgian tax authorities had been quite right to reclassify the disputed transactions in their adjustment notice as deliveries of goods to the Swiss companies.
Следователно за такива стоки е трябвало да бъде начислен ДДС в Белгия в съответствие с член 15, параграфи 2 и 7 от КДДС и член 2 от КДДС без възможност за освобождаване на основание член 39 или 39а от КДДС.
These deliveries must therefore be subject to Belgian VAT pursuant to Article 15(2) and (7), and Article 2 of the VAT Code; they are not eligible for an exemption on the basis of Article 39 or 39 bis of this Code.
Дори в случай, че данъчните органи са могли законосъобразно да признаят действителността на сделките с италианските и испански дружества, освобождаването на основание член 39а от КДДС е трябвало да бъде отказано поради липсата на превоз от или за сметка на продавача (Umicore) или купувача („Б“).
Even if the tax authorities had been able to legitimately recognise the existence of the transactions with the Italian and Spanish companies, exemption on the basis of Article 39 bis of the VAT Code would have had to be refused on the ground that the goods had not been transported by or on behalf of the seller (Umicore) or purchaser (B).
Поради това следва да се заключи, че Umicore е дължало ДДС в размер на 63216555 BEF (1567097,46 EUR), както и административна глоба в размер на 6321655 BEF (10 % от дължимия ДДС) в съответствие с член 70, параграф 1 от КДДС и с член 1, параграф 1 от Кралски указ № 41.
It must therefore be concluded that Umicore was liable to pay VAT amounting to BEF 63216555 (EUR 1567097,46) plus an administrative fine of BEF 6321655 (10 % of the VAT owed) pursuant to Article 70(1) of the VAT Code and of Article 1(1) of Royal Decree No 41.
Сумата от 63216555 BEF, както и сумата на административната глоба по принцип могат да бъдат приспаднати от корпоративния данък.
This amount of BEF 63216555 and the administrative fine can in principle be deducted from corporate tax.
Отчитане на невъзможността за приспадане от размера на сделката
Consideration of the non-deductibility of the amount of the transaction