natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Въпреки това Комисията отбелязва, както посочва нейният експерт по пощенското дело и както вече е обяснила в съображение 130 от горепосоченото решение C 56/2007, към което препраща mutatis mutandis, че приложното поле на задължението да се включат в закона за бюджета държавните гаранции, се ограничава до „предоставянето“ на такива гаранции; че поради това предоставянето на гаранция обхваща случаите, в които чрез явно изразена воля държавата решава да предостави гаранция на дадена организация или за дадена дейност; че приложното поле на задължението за вписване на гаранциите в закона за бюджета не обхваща гаранциите, произтичащи от статут или от задължение съгласно съдебната практика, които се считат за подразбиращи се и автоматични; че тази втора категория не е резултат от решение на държавата, а от факта, че държавата се намира във вече съществуваща правна рамка, в която гаранцията е само последица [77].
The Commission nevertheless notes, as its expert pointed out in the postal case, and as it explained in recital 130 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, that the obligation to enter State guarantees in a Finance Act is confined to the ‘giving’ (octroi) of such guarantees. To ‘give’ a guarantee the State must confer a guarantee on an organisation or an operation by an express manifestation of its intention. The scope of the obligation to enter guarantees in the Finance Act does not extend to guarantees that arise out of the legal form of an organisation, or out of an obligation established in case-law, which are guarantees of an implied and automatic character. This category is not the result of a decision of the State, but of the fact that the State places itself in an existing legal framework, the guarantee being only one effect of that framework [77].
Комисията стига до същото заключение като заключението в съображение 131 от горепосоченото решение C 56/2007, към което тя препраща mutatis mutandis, че аргументът на френските власти, основан на LOLF, не е убедителен, и че фактът, че в нито един закон за бюджета не е уточнено, че държавата предлага своята гаранция в полза на публичноправната организация ФИП поради статута ѝ, не изключва съществуването на гаранция по подразбиране; че във всеки случай, Комисията не е обвързана от определението на мярката като гаранция във френското право, нито пък с факта, че става въпрос за гаранция, попадаща в приложното поле на LOLF; че единственото уместно определяне на мярката е определяне съгласно правото на Европейския съюз; че в правото на ЕС се признава съществуването на гаранция по подразбиране, когато държава-членка по закон е длъжна да изплати дълг на друго лице в случай на неизпълнение на задълженията на последното [78].
The Commission concludes, as it did in recital 131 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, that the argument put forward by the French authorities on the basis of the Organic Law governing the Finance Act is not convincing, because the fact that it is not stated in any Finance Act that the State extends a guarantee to IFP by virtue of its legal form does not mean that there is no implied guarantee. The Commission is not in any event bound by the description of the measure as a ‘guarantee’ for purposes of French law, or by the fact that a guarantee is or is not caught by the Organic Law governing the Finance Act. The only relevant consideration is how the measure is to be described for purposes of Union law. Union law recognises the existence of an implied guarantee once a Member State legally has to repay a claim on another person in the event of that person’s defaulting [78].
На четвърто място Комисията отхвърля аргумента на френските власти, че в случай на наличие на държавна гаранция в полза на EPIC ще трябва да се въвеждат мерки за гаранции при всяко създаване на нов EPIC (включително чрез промяна на статута), така че да се защитят правата на кредиторите, възникнали преди това преобразуване и обратното (modus tollens), тъй като подобен механизъм никога не е бил въвеждан [79] и не би имало каквато и да е било гаранция в полза на публичноправната организация ФИП:
Fourthly, the Commission rejects the argument of the French authorities that, if a State guarantee does exist in favour of EPICs, any establishment of a new EPIC (including by change of legal form) would necessitate measures to preserve the rights of creditors arising before the change, and that conversely (modus tollens), since no such mechanism has ever been set up [79], no guarantee exists in favour of the publicly owned establishment IFP:
Както посочва експертът на Комисията по пощенското дело и както се припомня в съображение 133 от горепосоченото решение C 56/2007, към което Комисията препраща mutatis mutandis, Комисията счита, че подобно твърдение може да е следствие от твърде разширителното тълкуване на конституционната защита на правото на собственост.
As pointed out by the Commission’s expert in the postal case, and as recalled in recital 133 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that this assertion is based on too broad an interpretation of the constitutional protection of the right of property.
Комисията държи да уточни, както вече направи в съображение 134 от горепосоченото решение C 56/2007, към което препраща mutatis mutandis, че и съгласно правото на собственост не се изисква да се предвиди мярка за гарантиране правата на кредиторите при преобразуване на търговска EPIC в дружество, което подлежи на производствата по оздравяване и съдебна ликвидация, и че липсата на такива мерки не означава липса на гаранция по подразбиране.
The Commission takes the view, as it did in recital 134 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, that in the same way, when an EPIC is converted into a company that can be made the subject of court proceedings for administration or winding up, the right of property does not require that a specific measure be taken to preserve the entitlements of creditors, and that the fact that no such measure has been taken does not constitute evidence that there is no implied guarantee.
Комисията добавя, както е обяснено в съображения 135—136 от горепосоченото решение C 56/2007, към които препраща mutatis mutandis, че фактът, че френските власти са решили да предоставят изрична гаранция на La Poste [80], когато през 1990 г. е получила статут, приравним на този на EPIC, не доказва липсата на гаранция по подразбиране в нейна полза.
The Commission adds that, as explained in recitals 135 and 136 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the fact that the French authorities decided to give an express guarantee to La Poste when it obtained a legal form equivalent to that of an EPIC in 1990 [80] does not mean that there was no implied guarantee before that date.
На последно място Комисията препраща към частта на настоящото решение относно търсенето на отговорност на държавата и към раздел 4.1.1 A б) 3) от горепосоченото решение C 56/2007 по отношение на цитираната от френските власти [81] статия на г-н Labetoulle, както и към анализа му на съдебната практика по делото Campoloro [82].
Finally, as regards the article by Mr Labetoulle cited by the French authorities [81], and its analysis of the Campoloro case-law [82], the Commission refers to the part of the present decision relating to the liability of the State and to section 4.1.1 A(b)(3) of decision C 56/2007
За разлика от твърдението на френските власти, че подобна гаранция според тях се изключва от правните текстове, Комисията отбелязва, че съществуването на гаранции по подразбиране, свързани със статута на публичноправна организация, се потвърждава от обяснителна бележка на Държавния съвет, представена през 1995 г. по делото Crédit Lyonnais, в която наличието на гаранцията по подразбиране се обосновава единствено въз основа на публичноправния характер на организацията [83].
Contrary to the argument put forward by the French authorities, who contend that such a guarantee is excluded by the legislation, the Commission notes that the existence of implied guarantees arising out of the legal form of publicly owned establishments is confirmed by a memorandum of the Council of State drawn up in 1995 in the Crédit Lyonnais case, which took the view that the organisation concerned enjoyed an implied guarantee given by the State by reason merely of its character as a publicly owned establishment [83].
Както се обяснява в съображения 142—145 от горепосоченото решение C 56/2007, към които препраща mutatis mutandis, Комисията не споделя тълкуването на френските власти, според което това становище не следва да се прилага по отношение на публичноправната организация ФИП.
As explained in recitals 142 to 145 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission does not share the interpretation put forward by the French authorities that this opinion of the Council of State cannot be transposed to the case of IFP.
По-специално тя подчертава, че това становище не препраща нито към задачите, нито нито към наличието или отсъствието на експерт счетоводител в публичноправната организация.
The opinion makes no reference to the aims of the establishment or to whether or not a public accountant is present within it.
В допълнение френските власти не обясняват защо според тях това становище е приложимо само по отношение на публичноправните организации с експерт счетоводител.
Moreover, the French authorities do not explain why, in their view, this opinion should apply to publicly owned establishments only if they have a public accountant.
Освен това Комисията отхвърля съображенията на френските власти, според които становището не следва да се прилага, тъй като предхожда LOLF и противоречи на последващата съдебна практика на Държавния съвет, като Комисията е припомнила в съображение 104 както и в горепосоченото решение C 56/2007, че LOLF не възпрепятства съществуването на държавна гаранция по подразбиране в полза на публичноправната организация ФИП.
The Commission rejects the arguments put forward by the French authorities to the effect that the opinion is not applicable because it predates the Organic Law governing the Finance Act and is contrary to the subsequent case-law of the Council of State: in recital 104 above, and in decision C 56/2007, the Commission concluded that the Organic Law governing the Finance Act did not stand in the way of an implied guarantee given by the State to IFP.
На последно място, както се посочва в съображения 146 и 147 от горепосоченото решение C 56/2007, към които Комисията препраща mutatis mutandis, Комисията взема под внимание обяснителната бележка на министъра на икономиката, финансите и промишлеността от 22 юли 2003 г. относно „Рекапитулация на инструментите за гаранция по подразбиране или изрична гаранция, предоставена от държавата“, чрез която се потвърждава съществуването на гаранции по подразбиране, произтичащи от административен или законодателен акт, който „води до и съдържа финансови последици за държавата“.
Finally, as indicated in recitals 146 and 147 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission notes the memorandum from the Minister for Economic Affairs, Finance and Industry dated 22 July 2003, concerning a ‘Census of implied and express guarantee arrangements granted by the State’, which confirms that there are implied State guarantees that derive from an administrative or legislative act which ‘produces and entails financial consequences for the State’.
Тази обяснителна бележка показва, че държавната гаранция може да произтича от различни правни актове [84] и припомня, че създаването на публичноправна организация може да доведе до задействане на държавна гаранция по подразбиране в полза на кредиторите на тази организация [85].
That memorandum shows that a State guarantee can derive from legal acts of very different kinds [84] and indicates that the setting up of a publicly owned establishment may entail an implied guarantee given by the State to the establishment’s creditors [85].
Кредиторът на публичноправната организация ФИП е сигурен, че вземането му ще бъде изплатено.
A creditor of IFP can be sure that his claim will be repaid.
По примера на предоставеното доказателство в раздел 4.1.1 A б) от горепосоченото решение C 56/2007, към което Комисията препраща mutatis mutandis, Комисията възнамерява да докаже, че в случай на преустановяване на плащанията на публичноправната организация ФИП, кредиторите ѝ биха били в по-благоприятно положение в сравнение с кредиторите на предприятие, по отношение на което се прилагат разпоредбите на търговското право.
Following the example of the argument in section 4.1.1.A(b) of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission will now set out to demonstrate that in the event of a default by IFP, its creditors would be in a more favourable position than that of creditors of an enterprise governed by commercial law.
На първо място, що се отнася до публичноправните организации, традиционните ограничения при уреждането на дълг на частноправна организация не са приложими.
Firstly, in the case of publicly owned establishments, the conventional obstacles to the settlement of a claim against a body governed by private law are not applicable.
Въз основа на по-подробно описаните доводи в съображения 150—154 от горепосоченото решение C 56/2007, към които препраща mutatis mutandis, Комисията заключава по този първи въпрос, че:
On the basis of the factors detailed at greater length in recitals 150 to 154 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission concludes on this first point that:
за разлика от кредиторите на предприятия, подчинени на търговското право, кредиторите на публичноправната организация ФИП (като се има предвид, че последната не се подчинява на общия правен режим по отношение на оздравяването и съдебната ликвидация на предприятия в затруднение) не рискуват вземането им да бъде загубено изцяло или отчасти при възбуждане на съдебно производство за ликвидация;
unlike the creditors of undertakings governed by commercial law, creditors of IFP (which is not subject to the ordinary law governing the compulsory administration or winding up of firms in difficulty) are not in danger of seeing their claim cancelled in whole or in part as an outcome of compulsory winding-up proceedings;
правосубектността на публичноправната организация ФИП не е пречка за съществуването на държавна гаранция;
the fact that IFP has legal personality is no bar to the existence of a guarantee given by the State;
при липсата на изрично ограничение за отговорността на държавата по отношение на публичноправната организация ФИП, кредиторите на последната могат законно да се позоват на принципа, съгласно който държавата поема дълговете на публичноправната организация ФИП, въпреки че последната е юридическо лице.
in the absence of any express limitation on the State’s liability in respect of IFP, IFP’s creditors may legitimately act on the principle that the State will bear the debts of IFP, even though IFP possesses legal personality.
На второ място, в случай на погасяване на дълговете на публичноправните организации, постановено със съдебно решение, процедурата, установена със закона от 16 юли 1980 г. (и различни текстове за прилагането му [86]) е по-благоприятна за кредиторите на публичноправната организация ФИП в сравнение със съдебните процедури по общия правен режим, поради причините, подробно обяснени в съображения 113—117, дотолкова доколкото няма вероятност тя да доведе до загубване на вземането, което имат срещу публичноправната организация ФИП.
Secondly, in the case of the recovery of the debts of a publicly owned establishment that has been found by a court to be in default, the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 (and in implementing provisions [86]) is, for the reasons explained in recitals 113 to 117, more favourable to IFP’s creditors than insolvency proceedings in the courts under ordinary law, in so far as it is not liable to result in the cancellation of their claim on IFP.
В съответствие с посочения анализ в съображения 157—161 от горепосоченото решение C 56/2007, към които препраща mutatis mutandis, Комисията отбелязва най-напред, че съгласно закона от 1980 г. [87] и мерките за прилагането му [88] държавата се определя като компетентния орган за погасяване на дълговете на публичноправните организации и получава важни правомощия: служебно нареждане за погасяване и за заделяне на достатъчно ресурси.
In accordance with the analysis developed in recitals 157 to 161 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission notes firstly that the Law of 1980 [87] and its implementing provisions [88] designate the State as the authority responsible for covering the debts of publicly owned establishments, and confer important prerogatives on the State: the mandatory payment order and the creation of sufficient resources.
По примера на изложените мнения в съображения 162—168 от решение C 56/2007, към които препраща mutatis mutandis, Комисията счита, че специфичната процедура, определена в закона от 16 юли 1980 г. и текстовете за прилагането му, е всъщност процедура за погасяване на дълговете, а не производството по ликвидация и че дългът не престава да съществува след като бъде приложена, докато след приключването на производството по ликвидация по общия правен режим съдебното решение за прекратяване поради недостиг на активите без санкция носи забрана за кредиторите да подновят иска си.
Following the example of the argument in recitals 162 to 168 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the specific procedure laid down by the Law of 1980 and the measures implementing it is a procedure only for the recovery of claims, and not for winding up, and that at the end of the procedure the claim is not cancelled, whereas at the end of winding-up proceedings under ordinary law a judgment terminating the proceedings on the ground that the assets are insufficient, without penalty, prevents creditors from pursuing the proceedings further.
Комисията също така отбелязва, че тъй като законът от 16 юли 1980 г. и текстовете за прилагането му предвиждат отлагането на нареждането за погасяване във времето и никъде не предвиждат преустановяване на плащанията, те позволяват на кредиторите да предполагат, че необходимите ресурси за плащане на вземането, което имат срещу публичноправната организация, са налични или че ще бъдат налични винаги.
The Commission also notes that the Law of 1980 and the measures implementing it provide for the deferral of a payment order, and nowhere envisage a cessation of payments, and thereby give creditors to understand that there are or that there will be the resources necessary to settle a claim they hold on the public entity.
Тези два елемента ги водят до извода, че недостигът на ликвидни средства е или само временен, или се покрива според случая от държавата.
These two factors lead to it consider that a shortage of funds will be covered, if necessary by the State, or is temporary only.
В противовес няма производство за ликвидация, което да предвижда възможността да се търси отговорност от трето лице за дълговете на неплатежоспособно лице, освен разбира се, когато става въпрос за гарант.
But winding-up procedures never provide for the possibility that a third party can become liable for the debts of the insolvent party, except of course in the case of a guarantor.
В съответствие с анализа, развит в съображения 170—180 от решение C 56/2007, към който препраща mutatis mutandis, Комисията счита, че текстовете на френското право разрешават и дори насърчават държавата да предоставя субсидии на публичноправните организации вместо обичайните банкови кредити при недостиг на ликвидни средства, субсидии, които могат да представляват „допълнителните ресурси“, посочени в закона от 16 юли 1980 г. Тя също така счита, че кредиторите познават тези текстове, така че те с право считат, че надзорният орган ще бъде в състояние да намери необходимите ресурси за уреждане на вземането им.
In accordance with the analysis developed in recitals 170 to 180 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that in the event of a shortage of funds, French legislation authorises or indeed encourages the State to provide capital to publicly owned establishments, rather than expecting them to secure conventional bank loans; the ‘additional resources’ referred to in the Law of 16 July 1980 may consist of contributions of this kind. The Commission also considers that the relevant legislation is known to creditors, who consequently have good reason to believe that the supervising authority will be in a position to secure the resources necessary to ensure that their claims are satisfied.
Следователно Комисията счита, че е малко вероятно да се осъществи вариант, при който кредиторът да не получи своето вземане след прилагане на процедурите, установени в закона от 16 юли 1980 г.
Consequently, the Commission takes the view that the probability that a creditor might not succeed in obtaining satisfaction of his claim under the procedures laid down by the Law of 16 July 1980 is low.
Въпреки това за разлика от своите заключения във връзка с La Poste в горепосоченото решение C 56/2007, Комисията счита, че в настоящия случай собствените ресурси, които могат да бъдат използвани от публичноправната организация ФИП, са сравнително големи, дотолкова доколкото, както френските власти обясниха в съображение 44, наличните средства и инвестиции (150,3 млн. EUR) в края на 2007 г. са възлизали на пет пъти размера на заемите и финансовите дългове (25,2 млн. EUR).
However, contrary to the conclusion it drew in respect of La Poste in decision C 56/2007, the Commission observes that in this case the resources of its own that IFP would be able to mobilise are relatively high, since, as the French authorities have explained (see recital 44), available funds and investments at the end of 2007 (EUR 150,3 million) represented approximately five times the amount of borrowings and financial liabilities (EUR 25,2 million).
По този начин Комисията признава, че при сегашното състояние на финансите на ФИП поне в близко бъдеще изглежда малко вероятно ФИПлипса на собствени ресурси да доведе до невъзможност за публичноправната организация ФИП да се справи със задълженията си и държавната намеса да се окаже необходима.
Consequently, the Commission recognises that in its present financial position, it seems unlikely, at least in the near future, that a shortage of own resources could lead to IFP being unable to meet its debts and give rise to the need for State intervention.
Дори подобно положение на недостиг на активи на публичноправната организация ФИП да изглежда малко вероятно понастоящем, това не остава невъзможно в по-дългосрочен план.
Although it is unlikely at present, it cannot be ruled out that IFP might experience such a shortage of assets in the longer term.
При подобни условия невъзможността за мобилизиране на ресурсите чрез преотстъпване на имущество води до използването на другите механизми за гаранция (авансови плащания, търсене на отговорност от държавата и др.).
In such circumstances, the fact that resources cannot be mobilised by selling assets means that use has to be made of other guarantee mechanisms (advances, efforts to establish a liability on the part of the State, etc.).
Освен това въвеждането на режим за защита на имуществото от законодателния орган би могло да доведе до търсене на безвиновната отговорност на държавата при евентуална неизрядност от страна на публичноправната организация ФИП [89].
Furthermore, in the event of a default on the part of IFP, the fact that the legislature has laid down rules protecting the assets might then be invoked in any dispute in which it was alleged that there was a strict liability resting on the State [89].