natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Вж. част 4.1.1 В „Заключение относно съществуването на държавна гаранция в полза на La Poste“, съображения 251—255 от горепосоченото решение C 56/2007.
See section 4.1.1 C, ‘Conclusion regarding the existence of a state guarantee in favour of La Poste’, recitals 251 to 255 of decision C 56/2007,
Този статут е приравним на EPIC преди промяната на статута на La Poste в акционерно дружество, както е уточнено в съображение 12 (бележка под линия № 11).
As specified in recital 12 (footnote No 11), this legal status was likened to an EPIC before the change in form of La Poste to that of a public limited company.
Решение на Държавния съвет от 1 април 1938 г., société de l'hôtel d'Albe, Сборник, стp. 341.
Council of State, Société de l’hôtel d’Albe, 1 April 1938, Recueil p. 341.
Решение на Държавния съвет относно дело Campoloro (10 ноември 1999 г. и 18 ноември 2005 г.).
Council of State judgments in the Campoloro case, 10 November 1999 and 18 November 2005.
В това решение Държавният съвет не уважи искането на кредитора, предявено директно към министъра на благоустройството. Тъй като използването на гаранция предполага ситуация на неплатежоспособност и държавата не е обвързана да изплати задължението на дадена публичноправна организация единствено въз основа на искане на кредитора.
In this judgment, the Council of State merely refused to grant an application brought by a creditor directly against the Minister for Public Works It found that a guarantee would come into play in the event of insolvency; a guarantee mechanism did not require the State to pay a debt of a publicly owned establishment whenever a creditor so requested.
Комисията препраща към своя анализ във връзка с делото Camporolo в раздел 4.1.1.A б) 3) от горепосоченото решение C 56/2007.
The Commission refers to its analysis of the Campoloro case in section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
При все това в случай на недостиг на активи на публичноправната организация ФИП след промяната на статута ѝ, всички кредитори ще бъдат поставени в равностойно положение, независимо на коя дата се е породило вземането им, и всички те ще бъдат изправени пред неприложимостта на производствата по общия правен режим в областта на оздравяването и ликвидация на изпаднали в затруднение предприятия по отношение на публичноправната организация ФИП.
However, in the case of insufficient assets of the publicly owned establishment IFP subsequent to its change in legal form, all its creditors, irrespective of when their claim arose, would be in a comparable situation, all finding that the ordinary law relating to compulsory administration or winding up of undertakings in difficulty did not apply to the publicly owned establishment IFP.
Всички кредитори на публичноправната организация ФИП се уверяват, че техните вземания ще бъдат изплатени в крайна сметка, както е обяснено в точка А. б).
All the creditors of the publicly owned establishment IFP would be assured of seeing their claims finally paid, as explained under point A(b).
Фактът, че съществуването на тази втора категория не попада в приложното поле на член 34 от LOLF, показва, че съдебната практика относно гаранцията заради концесионерите продължава и след 2001 г. Освен това Комисията обяснява, че когато държавата е акционер или съдружник в дружество или група, за които Търговският кодекс не ограничава гаранцията по дълговете, не е задължително тя да се вписва в закон за бюджета.
The fact that the existence of this second category is outside the scope of Article 34 of the Organic Law governing the Finance Act explains why the rule established by the case-law on guarantees given by concessionaires has continued beyond 2001. It also explains why when the State is a shareholder or partner in a company or grouping whose debts are covered under the Commercial Code by an unlimited guarantee, the State is not required to specify that fact in a Finance Act.
Комисията държи да отбележи по този въпрос, че разглежданата в случая гаранция произтича от статута EPIC на публичноправната организация ФИП, че става въпрос за гаранция, която свързва държавата и публичноправната организация ФИП (кредиторите на последната са само непреки получатели), че тази гаранция не се отнася само до възстановяването на индивидуални вземания, но и до продължаване на съществуването на публичноправната организация ФИП и/или изпълнението на нейните задължения.
The Commission wishes to point out in this respect that the guarantee examined here derives from the EPIC status of the publicly owned establishment IFP, that this is a guarantee operating between the State and the publicly owned establishment IFP (the latter’s creditors being only indirect beneficiaries thereof), and that this guarantee covers not only the payment of individual claims, but also the continued existence of IFP or its obligations or both.
Първоинстанционен съд — решение от 26 юни 2008 г. по дело SIC/Комисия, дело T-442/03 (Сборник, стр. II-1161, точки 124—127).
General Court in Case T-442/03 SIC v Commission [2008] ECR II-1161, paragraphs 124-127.
Вж. също така горепосоченото известие относно гаранциите.
See also the Guarantees Notice.
По-специално при преобразуването на ФИП, France Télécom, Gaz de France, EDF и ADP.
In particular, no such mechanism was set up at the time of the conversion of IFP, France Télécom, Gaz de France, EDF or ADP.
Според френските власти, за разлика от предходната ситуация не би било нужно да се отпуска изрична гаранция по за дълговете, натрупани от администрацията на пощите и далекосъобщенията, които бяха прехвърлени на La Poste, ако тя е е ползвала от държавна гаранция по силата на своя статут.
Contrariwise, the French authorities argued that, if La Poste had enjoyed a State guarantee by virtue of its legal form, there would have been no need to give an express guarantee for the debts contracted by the old Administration of Posts and Telecommunications which were transferred to La Poste.
Това обаче е сторено с постановление от 31 декември 1990 г.
But, they argued, such a guarantee was in fact given, in an order dated 31 December 1990.
Отговорността на самостоятелните администравни единици, имащи статут на юридическо лице: разделяне с идеята за „държавна гаранция“ (La responsabilité des AAI dotées de la personnalité morale: coup d'arrêt à l'idée de „garantie de l'État“); D. Labetoulle; RJEP/CJEG № 635, октомври 2006 г.
Labetoulle, ‘La responsabilité des AAI dotées de la personnalité morale: coup d’arrêt à l’idée de “garantie de l’Etat” ’, RJEP/CJEG No 635, October 2006.
По този въпрос Комисията препраща също така към раздел 4.1.1.A б) 3) от горепосоченото решение C 56/2007.
On this point, the Commission also refers to section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
Комисията препраща към съображения 139—141 от горепосоченото решение C 56/2007.
The Commission refers to recitals 139 to 141 of decision C 56/2007.
Следната част от бележката беше оповестена публично от редакторите на доклада за 1995 г. (стр. 219): „По отношение на проектозакона относно действията на държавата в плановете за оздравяване на Crédit Lyonnais и на Comptoir des Entrepreneurs Държавният съвет (…) счете, че предоставената на тази организация държавна гаранция ще произтече от самия публичноправен характер на организацията без изрична законодателна разпоредба“.
The following part of the memorandum was published in the annual report for 1995 (p. 219): ‘In connection with the draft law on State involvement in the recovery plans for Crédit Lyonnais and Comptoir des Entrepreneurs, the Council of State … took the view that there was a State guarantee for this establishment which derived without any express legislative provision from the very fact that it was a publicly owned establishment’.
Вж. точка 5 от приложението към тази обяснителна бележка, в която се посочват различни актове, например „министерско писмо или всякакво друго основание“.
See point 5 in the annex to that memorandum, which lists different acts including for example ‘a ministerial letter, or any other basis’.
В разяснението, приложено към тази обяснителна бележка, по-точно в част 3: „опитът от жалби в сферата на гаранциите и съдебната практика на Държавния съвет са дали възможност да се отделят няколко поучителни казуса в сферата на гаранциите по подразбиране, които е важно да се споменат“, посочва се, че „Някои правни условия включват по подразбиране отговорността на акционерите им, по-специално събирателните дружества (SNC) и групите с икономически интерес (GIE) (временна група от дружества). При последните две форми третите страни систематично се обръщат към държавата, ако е сред акционерите. Същото се отнася и за учредяването на публичноправни организации и някои видове участие в акционерни дружества“.
In an explanatory note attached to the memorandum, in part 3, under the heading ‘Experience of calls made on guarantees and the judgments of the Council have clarified a number of textbook cases of guarantees which need to be identified’, it is indicated that ‘Some legal forms by their structure entail a liability on the part of their shareholders; this is true in particular of [the forms of partnership known as] the société en nom collectif, or SNC, and the groupement momentané d’entreprises, or GIE. With these last two forms, third parties will always seek out the State shareholder. The same applies to the creation of publicly owned establishments and to some shareholdings in public limited companies’.
Разпоредбите на приложимите текстове, законът от 16 юли 1980 г., декретът от 20 май 2008 г., с който се заменя декретът от 12 май 1981 г. и циркулярното писмо от 16 октомври 1989 г. се припомнят в раздела от настоящото решение, в който е направено описание на мярката.
The section of this decision describing the measure explains the terms of the Law of 16 July 1980, the Decree of 20 May 2008 replacing the Decree of 12 May 1981, and the Circular of 16 October 1989.
В закона от 16 юли 1980 г. се постановява, че: „ако ръководният орган на местната власт или организацията не е заделил или събрал тези ресурси, (…) надзорният орган ги предоставя, и ако се налага, издава служебно нареждане за плащане“.
The Law of 16 July 1980 provides that ‘if the decision-making body of the authority or establishment has not released or created the resources … the supervising authority shall do so, and if necessary shall issue a mandatory payment order’.
В декрета от 12 май 1981 г., който не бе изменен в тази точка с декрета от 2008 г., се уточнява, че представителят на държавата или надзорният орган „при необходимост ангажира нужните ресурси чрез намаляване на бюджетните кредити, определени за други разходи, които все още не са изразходвани, или чрез увеличаване на ресурсите“.
The Decree of 12 May 1981, which on this point remains unchanged by the amending Decree of 2008, states that the representative of the State or the authority responsible for supervision ‘shall, as appropriate, release the necessary resources, either by reducing the appropriations allocated to other expenditures and still available, or by increasing resources’.
Комисията препраща към част 4.1.1.A.б.3) от горепосоченото решение C 56/2007.
The Commission refers to section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
В рамките на пощенското дело в обяснителната бележка от 27 октомври 2009 г. френските власти оспорват „невъзможността“ да се използват собствени ресурси на базата на два аргумента: първият, който се отнася до прилаганите от La Poste тарифи, не е приложим към обстоятелствата на настоящия случай, тъй като тарифите на публичноправната организация ФИП не са подчинени на секторна регулация за разлика от тези на La Poste.
In a memorandum submitted on 27 October 2009 in the postal case, the French authorities denied that it was ‘impossible’ to mobilise own capital and reserves, on the basis of two arguments: the first of these, however, related to the prices charged by La Poste, and cannot be transposed to the circumstances of the present case, since IFP’s prices, unlike those of La Poste, are not subject to sectoral regulation.
Комисията препраща към точки 112 и 113 от обяснителната бележка, предоставена от френските власти на 23 януари 2008 г. в рамките на пощенското дело.
The Commission refers to points 112 and 113 of the memorandum sent by the French authorities on 23 January 2008 in the postal case.
За повече подробности относно позицията на френските власти вж. по-специално част 3.1.1.Б.a) 2) от горепосоченото решение C 56/2007.
For further details on the position of the French authorities, see section 3.1.1.B(a)(2) of decision C 56/2007.
ЕСПЧ — решение от 6 декември 2006 г. по дело Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro/Франция, № 57516/00.
ECHR, Société de gestion du port de Campoloro and Société fermière de Campoloro v France, 6 December 2006, No 57516/00.
ЕСПЧ отсъди по делото Campoloro, като постанови, че държавата носи отговорност за всички дългове, дължими на дружествата ищци от община Санта Мария Поджо.
In the Campoloro case the ECHR made the State liable for all of the sums owed to the applicant companies by the Commune of Santa-Maria-Poggio.
В решението можем да прочетем, че „[френското правителство] счита, че пълното изпълнение на съдебните решения е забавено единствено поради обективни причини, свързани изключително с материалната невъзможност общината да събере достатъчно приходи“; „Поради това правителството твърди, че неизпълнението на постановените съдебни решения не произтича от доброволно въздържане на националните власти, държавата или общината. Липсата на средства не е претекст, а реалност, дължаща се на неплатежоспособността на юридическото лице длъжник“; „Непогасяването на дълга произтича изключително от финансовите затруднения на общината и тези обстоятелства не позволяват на органа на местната власт да не изпълни задълженията си, нито да прехвърли тежестта на дълга си на държавата (ДС, община Batz sur Mer, 25 септември 1970 г.). В националното законодателство няма правно основание за заместване на общината от държавата с цел уреждане на обезщетения. Нещо повече, това заместване не следва да се основава на член 6, параграф 1 от Конвенцията, доколкото подобно решение би противоречало на самото понятие за юридическо лице, което предполага независимост и отделно имущество“.
The judgment states that (Commission translation) ‘[The French Government] considers that only objective reasons concerned exclusively with its being materially impossible for the commune to release sufficient resources have delayed the complete enforcement of the judgments … The Government therefore maintains that the non-enforcement of the judgments given is not the result of a deliberate refusal to enforce them on the part of the national authorities, State or commune. The absence of funds is not a pretext, but a reality due to the insolvency of the debtor legal person … The non-payment of the debt is due entirely to the commune’s financial difficulties, and these circumstances do not appear to be such as either to release the authority from its obligations or to transfer the burden of its debt to the State (Council of State, commune of Batz-sur-Mer, 25 September 1970). There is no legal basis under national law for substituting the State for the commune where the payment of compensation is concerned. Nor can Article 6-1 of the Convention form the basis of any such substitution in so far as a solution of that kind would be contrary to the very concept of legal personality, which presupposes autonomy and a distinct set of assets’.
„В националното законодателство няма предвиден палиативен инструмент за преодоляване на ситуация, в която общината преустановява плащанията“; „Държавата не може да бъде освободена от задължението си да изпълни съдебните решения на основание липсата на бюджетни кредити или автономността на органите на местните власти, които не е могла да покрие с гаранция до този момент, тъй като общината не е в състояние да погаси дълговете си. Ето защо ищците осъждат неспособността на държавата да приеме положителни мерки, които биха дали възможност на общината да се издължи“.
(Commission translation) ‘That is why no arrangements to soften the blow have been made under national law to confront a situation of default on the part of the commune The State cannot offload its obligation to implement judicial decisions by invoking the absence of funds or the autonomy of regional or local authorities – an autonomy that it has not been able to guarantee to date, since the commune is in no position to pay its debts. The applicants therefore denounce the State’s incapacity to adopt positive measures that would have enabled the commune to contribute in accordance with its obligation … The applicants note that, in its judgment of 18 November 2005, the Council of State held that the legislature intended to give the representative of the State, in the event of a local or regional authority’s not being able to implement a judicial decision, the power to take the place of that authority’s decision-making bodies in order to release or create the resources enabling the judicial decision concerned to be fully implemented.
„Ищците установяват, че в решението си от 18 ноември 2005 г. Държавният съвет е преценил, че с цел да гарантира изпълнението на влязло в сила съдебно решение при несъстоятелност на местната власт законодателният орган е искал да даде правомощие на представителя на държавата да замести органите на тази местна власт, така че да се определят или създадат ресурси за пълното изпълнение на съдебното решение. Ищците искат да бъде установено нарушение на член 6, параграф 1 и съответното обезщетение именно на основание пропуски на самата френска държава, като това по никакъв начин не е в противоречие със самото понятие за юридическо лице, нито пък с понятието за независимост и отделно имущество“.
It is on the basis of these omissions on the part of the French State that the applicants demand both acknowledgement of Article 6-1’s having been breached and the resulting compensation – an initiative that no more contradicts the concept of legal personality than it does the concepts of independence and of a distinct set of assets’.
„Невъзможността, в която са се оказали заинтересованите лица, да видят тези съдебни решения изпълнени, представлява нарушение на правото им на собственост, посочено в член 1, първа алинея, първото изречение от протокол № 1. Правителството не е предоставило никаква обосновка за това нарушение и съдът счита, че подобен пропуск не може да бъде счетен за основателен на основание липса на ресурси“.
(Commission translation) ‘The interested parties’ inability to have these judgments implemented constitutes interference with those parties’ property rights – interference such as is referred to in the first sentence of the first paragraph of Article 1 of Protocol No 1.
„Като цяло съдът счита, че дружествата ищци са понесли и продължават да понасят специална и прекомерна тежест поради неизплащането на сумите, които би трябвало да получат в изпълнение на горепосочените съдебни решения от 10 юли 1992 г. Следователно е налице нарушение на член 1 от протокол № 1“.
The Government has provided no justification at all for such interference, and the Court considers that lack of resources cannot legitimise the omission concerned … In sum, the Court considers that the applicant companies have been, and are still, subject to a huge and special burden due to the non-payment of the sums from which they should have benefited in implementation of the aforesaid judgments dated 10 July 1992. There has therefore been a breach of Article 1 of Protocol No 1’.
„Като се има предвид горепосоченото, съдът счита, че държавата ответник трябва да осигури плащането на вземанията на ищците или, ако е уместно, на техните правоприемници, които те трябва да получат съгласно решенията на Административния съд на Бастия от 10 юли 1992 г. (пак там), включително лихвите, до деня на произнасяне на настоящото решение“.
(Commission translation) ‘In view of the above, the Court holds that it is for the defendant State to pay the applicants or, if appropriate, their legal successors, the sums (including interest) due to them as from the delivery, on 10 July 1992, of the judgments of the Bastia administrative tribunal (ibid.) until the day on which this judgment is given’.
Комисията държи да подчертае, че ЕСПЧ не посочва евентуална отговорност на държавата, а счита, че държавата е длъжна „да осигури“ плащането.
The Commission wishes to emphasise that the terms used by the ECHR do not refer to a possible liability on the part of the State but hold that it is the responsibility of the State to ‘ensure’ that payment is made.
Правен механизъм на националното законодателство може да бъде тълкуван като гаранция по подразбиране.
A judicial mechanism under national law can therefore be interpreted as an implied guarantee.
ЕСПЧ — решение от 13 май 1980 г. по дело Artico/Италия, серия A № 37: ЕСПЧ реши, че когато за дадено неизпълнение отговорност носи различно от държавата лице, в качеството си на гарант по предвидената в член 6, параграф 1 гаранция държавата следва да осигури ефективното изпълнение на правото на ищеца, признато по този член.
ECHR, Artico v Italy, 13 May 1980, Series A, No 37: The ECHR decided that, where a failure to act was imputable to an entity other than the State, it was for the State, as giver of the guarantee provided for in Article 6-1, to act in such a way that the applicant in practice enjoyed the right conferred on him by that Article.
ЕСПЧ — решение от 19 март 1997 г. по дело Bourdov/Русия, № 59498/00: съдът също така се произнесе, че „държавен орган не може да използва като претекст липсата на средства за непогасяване на задължението си“.
ECHR, Bourdov v Russia, 19 March 1997, No 59498/00: Here too the Court held that an authority of the State could not use lack of resources as a pretext for not honouring its debt.
Комисията препраща по-специално към своя аргумент, представен в решение C 56/2007, относно последиците за отговорността на държавата от придобиването от страна на публичноправна организация на друга структура, като тази публичноправна организация трябва да поеме правата и задълженията на тази структура.
The Commission refers in particular to its arguments presented in decision C 56/2007 relating to the effect on State liability of the absorption by a publicly owned establishment of another structure, the rights and obligations of which are transferred to it at the same time.
Ако след това тя трябва да погаси задълженията на другата структура по отношение на трето лице, няма договор или правен документ, в който да се предвижда, че държавата не носи отговорност за погасяване на задълженията на публичноправната организация по отношение на кредиторите на придобитата структура, тъй като никой не би могъл да предвиди това.
If it were subsequently to meet that structure’s debts towards a third party, no contract or other legal document would have laid down that the State was not required to pay the debts of this publicly owned establishment towards creditors of the absorbed structure, since such a situation could not have been foreseen ex ante.
По този начин чрез механизъм за преобразуване (сливане, придобиване) на някои структури в публичния сектор публичноправната организация ФИП може да се превърне в длъжник по отношение на трети лица, без да може договорно да се предвиди предварително ограничение на държавната гаранция.
Thus, through a mechanism (such as merger or absorption) for converting certain public sector structures, the publicly owned establishment IFP could acquire debts towards third parties, without its being possible contractually to provide in advance for a limitation of the guarantee on the part of the State.
Както ще бъде доказано в раздел Б от настоящата част, даден кредитор на публичноправната организация ФИП, който не е получил изплащане на своето индивидуално вземане след като е поискал изпълнението му, би могъл да се надява, че ще получи изплащане на вземането си в рамките на едно цялостно оздравяване на публичноправната организация ФИП, финансирано от държавата.
As will be shown in section B of this part, a creditor of IFP who had not been able to have his individual claim met by requesting payment could always hope to obtain payment within the framework of an overall State-financed restructuring of the publicly owned establishment IFP.