natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Сравнено с общата маса на биоразградими въглеродни субстрати, налични в природната вода, използвана в изпитването, изпитваното вещество с ниска концентрация ще послужи като вторичен субстрат.
Compared to the total mass of biodegradable carbon substrates available in the natural water used for the test, the test substance present at low concentration will serve as a secondary substrate.
Това предполага, че очакваната кинетика на биоразграждане е от първи порядък („ненарастваща“ кинетика), както и че изпитваното вещество може да бъде разградено чрез „кометаболизъм“.
This implies that the anticipated biodegradation kinetics is first order (‘non-growth’ kinetics) and that the test substance may be degraded by ‘cometabolism’.
Кинетиката от първи порядък означава, че скоростта на разграждане (mg/L/ден) е пропорционална на концентрацията на субстрата, която намалява с времето.
First order kinetics implies that the rate of degradation (mg/L/day) is proportional to the concentration of substrate which declines over time.
При същинската кинетика от първи порядък специфичната константа на скоростта на разграждане — k не зависи от времето и концентрацията, т.е. k не се изменя осезаемо по време на експеримента и не се влияе от добавената концентрация между отделните експерименти.
With true first order kinetics the specific degradation rate constant, k, is independent of time and concentration. That is, k does not vary appreciably during the course of an experiment and does not change with the added concentration between experiments.
По дефиниция специфичната константа на скоростта на разграждане е равна на относителната промяна на скоростта във времето: k = (1/C) · (dC/dt).
By definition, the specific degradation rate constant is equal to the relative change in concentration per time: k = (1/C) · (dC/dt).
Макар и при зададените условия обикновено се очаква кинетика от първи порядък, възможно е наличието на определени обстоятелства, при които да е по-подходяща друг вид кинетика.
Although first order kinetics are normally expected under the prescribed conditions, there may be certain circumstances where other kinetics are more appropriate.
Отклонения от кинетика от първи порядък могат да се наблюдават, например ако проявата на масов трансфер, какъвто е скоростта на дифузия, вместо да ограничи скоростта на биологична реакция, ограничава скоростта на биотрансформация.
Deviations from first order kinetics may e.g. be observed if mass transfer phenomena such as the diffusion rate, rather than the biological reaction rate, is limiting the rate of biotransformation.
Въпреки това, данните почти винаги могат да бъдат описани чрез кинетика от псевдо-първи порядък, приемайки зависима от концентрацията константа на скоростта.
However, the data can nearly always be described by pseudo first order kinetics accepting a concentration dependent rate constant.
Информация за биоразграждането на изпитваното вещество при по-високи концентрации (напр. от стандартни скрининг изпитвания), както и информация за абиотичната биоразградимост, продуктите на трансформацията и съответните физико-химични свойства, следва да бъде налична преди започване на изпитването, за да се подпомогне планирането на експеримента и интерпретирането на резултатите.
Information on biodegradability of the test substance at higher concentrations (e.g. from standard screening tests) as well as information on abiotic degradability, transformation products and relevant physico-chemical properties should be available prior to the test to help establish the experimental planning and interpret the results.
Използването на маркирани с 14C изпитвани вещества и определянето на фазовото разпределение на 14C в края на изпитването позволяват установяването на пълната биоразградимост.
The use of 14C labelled test substances and the determination of the phase distribution of 14C at the end of the test, enable ultimate biodegradability to be determined.
При използване на немаркирани изпитвани вещества пълната биоразградимост може да бъде установена единствено при изпитване на по-високи концентрации и ако са известни всички основни продукти на трансформацията.
When non-labelled test substance is used, ultimate biodegradation can only be estimated if a higher concentration is tested and all the major transformation products are known.
Първично биоразграждане: Структурната промяна (трансформация) на химичното вещество под влияние на микроорганизми, в резултат на което настъпва загуба на химичната природа.
Primary biodegradation: The structural change (transformation) of a chemical substance by microorganisms resulting in the loss of chemical identity.
Функционално биоразграждане: Структурната промяна (трансформация) на химично вещество под влияние на микроорганизми, в резултат на което настъпва загуба на определено свойство.
Functional biodegradation: The structural change (transformation) of a chemical substance by microorganisms resulting in the loss of a specific property.
Пълно аеробно биоразграждане: Разпадането на дадено химично вещество под действието на микроорганизми в присъствието на кислород до въглероден диоксид, вода и минерални соли на други налични елементи (минерализация) и производството на нова биомаса и органични продукти на микробиалния биосинтез.
Ultimate aerobic biodegradation: The breakdown of a chemical substance by microorganisms in the presence of oxygen to carbon dioxide, water and mineral salts of any other elements present (mineralisation) and the production of new biomass and organic microbial biosynthesis products.
Минерализация: Разлагането на дадено химично вещество или органична материя под действието на микроорганизми и при наличието на кислород до въглероден диоксид, вода и минерални соли на някакви други налични елементи.
Mineralisation: The breakdown of a chemical substance or organic matter by microorganisms in the presence of oxygen to carbon dioxide, water and mineral salts of any other elements present.
Латентен период: Периодът от началото на изпитването до момента на адаптация на разлагащите се микроорганизми и на осезаемо увеличаване на степента на биоразграждане на дадено химично вещество или органична материя (напр. 10 % от максималното теоретично биоразграждане или по-нисък процент, в зависимост от точността на способа за измерване).
Lag phase: The time from the start of a test until adaptation of the degrading micro organisms is achieved and the biodegradation degree of a chemical substance or organic matter has increased to a detectable level (e.g. 10 % of the maximum theoretical biodegradation, or lower, dependent on the accuracy of the measuring technique).
Максимална степен на биоразграждане: Степента на биоразграждане на дадено химично вещество или органична материя по време на изпитване, измерена в проценти, над която не се наблюдава допълнително биоразграждане в рамките на изпитването.
Maximum level of biodegradation: The degree of biodegradation of a chemical substance or organic matter in a test, recorded in per cent, above which no further biodegradation takes place during the test.
Първичен субстрат: Съвкупност от естествен въглерод и енергийни източници, осигуряващи растеж и поддържане на микробиалната биомаса.
Primary substrate: A collection of natural carbon and energy sources that provide growth and maintenance of the microbial biomass.
Вторичен субстрат: Субстратна съставка, налична в толкова ниска концентрация, че при нейното биоразграждане на съответните микроорганизми се доставят незначителни количества въглерод и енергия, в сравнение с въглерода и енергията, получени при разграждането на основните субстратни съставки (първични субстрати).
Secondary substrate: A substrate component present in such a low concentration, that by its degradation, only insignificant amounts of carbon and energy are supplied to the competent microorganisms, as compared to the carbon and energy supplied by the degradation of main substrate components (primary substrates).
Скоростна константа на разграждане: Скоростна константа от първи порядък или псевдо-първи порядък k (d–1), показва скоростта на процесите на разграждане.
Degradation rate constant: A first order or pseudo first order kinetic rate constant, k (d–1), which indicates the rate of degradation processes.
При серийните експерименти k се изчислява от началната част на кривата на разграждане, получена след края на латентната фаза.
For a batch experiment k is estimated from the initial part of the degradation curve obtained after the end of the lag phase.
Период на полуразпад, t1/2 (d): Термин, използван за характеризиране на скоростта на реакция от първи порядък.
Half-life, t1/2 (d): Term used to characterise the rate of a first order reaction.
Представлява интервала от време, съответстващ на двукратно намаляване на концентрацията.
It is the time interval that corresponds to a concentration decrease by a factor 2.
Полуразпадът и скоростната константа на разграждане са свързани чрез уравнението t1/2 = ln2/k.
The half-life and the degradation rate constant are related by the equation t1/2 = ln2/k.
Период на полуразграждане, DT50 (d): термин, използван за количествено определяне на резултата от изпитванията за биоразграждане.
Degradation half time, DT50 (d): Term used to quantify the outcome of biodegradation tests.
Представлява интервала от време, включително и латентната фаза, който е необходим за достигането на стойност на биоразграждане от 50 %.
It is the time interval, including the lag phase, needed to reach a value of 50 % biodegradation.
Граница на откриваемост (LOD) и граница на количествено определяне (LOQ): Границата на откриваемост (LOD) представлява концентрацията на дадено вещество, под която видът на веществото не може да бъде разграничен от аналитични продукти.
Limit of detection (LOD) and limit of quantification (LOQ): The limit of detection (LOD) is the concentration of a substance below which the identity of the substance cannot be distinguished from analytical artefacts.
Границата на количествено определяне (LOQ) представлява концентрацията на дадено вещество, под която концентрацията не може да бъде установена с приемлива точност.
The limit of quantification (LOQ) is the concentration of a substance below which the concentration cannot be determined with an acceptable accuracy.
Разтворен органичен въглерод (DOC): Онази част от органичния въглерод във водна проба, която не може да бъде отделена чрез определеното фазово разделяне, например чрез центрофугиране при 40000 ms–2 в продължение на 15 минути или чрез мембранно филтриране, използвайки мембрани с отвори с диаметър 0,2 μm — 0,45 μm.
Dissolved organic carbon (DOC): That part of the organic carbon in a sample of water which cannot be removed by specified phase separation, for example by centrifugation at 40000 ms–2 for 15 min. or by membrane filtration using membranes with pores of 0,2 μm-0,45 μm diameter.
Активност на общия органичен 14C (TOA): Общата активност на органичен 14C, свързана с органичния въглерод.
Total organic14C activity (TOA): The total 14C activity associated with organic carbon.
Активност на разтворения органичен 14C (DOA): Общата активност на 14C, свързана с разтворения органичен въглерод.
Dissolved organic14C activity (DOA): The total 14C activity associated with dissolved organic carbon.
Активност на органичен 14C под формата на твърди частици (POA): общата активност на 14C, свързана с органичния въглерод под формата на твърди частици.
Particulate organic14C activity (POA): The total 14C activity associated with particulate organic carbon.
Симулационното изпитване е приложимо за нелетливи или слабо летливи органични вещества, изпитвани при ниски концентрации.
This simulation test is applicable to non-volatile or slightly volatile organic substances tested at low concentrations.
При използването на отворени колби в контакт с атмосферата (напр. със запушалки от вата), веществата с константи по закона на Хенри под около 1 Pa·m3/mol (приблиз. 10–5 atm·m3/mol) могат да се считат за практически нелетливи.
Using flasks open to the atmosphere (e.g. cotton wool plugged), substances with Henry’s law constants less than about 1 Pa·m3/mol (approx. 10–5 atm·m3/mol) can be regarded as non-volatile in practice.
При използването на затворени колби за парофазов анализ е възможно изпитването на слабо летливи вещества (с константа по закона на Хенри < 100 Pa·m3/mol или < 10–3 atm·m3/mol) без загуби от системата за изпитване. Загуба на вещества, маркирани с 14C, може да възникне, ако не се вземат съответните предпазни мерки, при отстраняването на въглероден диоксид.
Using closed flasks with a headspace, it is possible to test slightly volatile substances (with Henry’s law constants < 100 Pa·m3/mol or < 10–3 atm·m3/mol) without losses from the test system.
В такива ситуации може да се наложи улавянето на въглеродния диоксид във вътрешен абсорбер с основа или използването на външна абсорбционна система за въглероден диоксид (директно определяне на 14CO2; вж. 3).
Loss of 14C-labelled substances may occur, if the right precautions are not exercised, when the CO2 is stripped off. In such situations, it may be necessary to trap CO2 in an internal absorber with alkali or to use an external CO2 absorber system (direct 14CO2 determination; see Appendix 3).
За определянето на кинетиката на биоразграждането концентрациите на изпитваното вещество трябва да бъдат под степента на неговата водоразтворимост.
For the determination of biodegradation kinetics, the concentrations of the test substance must be below its water solubility.
Въпреки това, следва да се отбележи, че данните от научни източници за водоразтворимостта могат да са значително по-високи от разтворимостта на изпитваното вещество в природни води.
It should be noted, however, that literature values of water solubility may be considerably higher than the solubility of the test substance in natural waters.
По избор може да бъде установена разтворимостта на особено слабо водоразтворими изпитвани вещества, като се използват изпитваните природни води.
Optionally, the solubility of especially poorly water-soluble test substances may be established by use of the natural waters being tested.
Методът може да бъде използван за симулиране на биоразграждане в повърхностни води без наличие на груби частици (пелагично изпитване) или в мътна повърхностна вода, която примерно може да се намира в близост до воден/седиментен обект (изпитване със суспендирани утайки).
The method can be used for simulating biodegradation in surface water free of coarse particles (pelagic test) or in turbid surface water which, e.g. might exist near a water/sediment interface (suspended sediment test).
Изпитването се провежда на серии чрез инкубиране на изпитваното вещество или само с повърхностна вода (пелагично изпитване), или с повърхностна вода с наличие на суспендирани неразтворени вещества/утайки със сухо вещество от 0,01 до 1 g/l (изпитване със суспендирани утайки) с цел да се симулира воден обект със суспендирани неразтворени вещества или ресуспендирани утайки.
The test is performed in batch by incubating the test substance with either surface water only (pelagic test) or surface water amended with suspended solids/sediment of 0,01 to 1 g/L dry weight (suspended sediment test) to simulate a water body with suspended solids or re-suspended sediment.
За повечето повърхностни води е типично концентрацията на суспендираните неразтворени вещества/утайки да попада в долната част на този интервал.
The suspended solids/sediment concentration in the lower range of this interval is typical for most surface waters.
Колбите за изпитване се инкубират на тъмно при температура като на околната среда, при аеробни условия и с разклащане.
The test flasks are incubated in darkness at an environmental temperature under aerobic conditions and agitation.
За определянето на кинетиката на разграждане е необходимо използването на най-малко две различни концентрации на изпитваното вещество.
At least two different concentrations of test substance should be used in order to determine the degradation kinetics.
Концентрациите трябва да се различават помежду си от 5 до 10 пъти и трябва да отразяват очаквания диапазон на концентрации в околната среда.
The concentrations should differ from each other by a factor of 5 to 10 and should represent the expected range of concentrations in the environment.
Максималната концентрация на изпитваното вещество не трябва да надвишава 100 µg/L, но максимални концентрации на изпитване под 10 µg/L или по-ниски са предпочитани с оглед обезпечаване на кинетика на биоразграждане от първи порядък.
The maximum concentration of the test substance should not exceed 100 µg/L, but maximum test concentrations below 10 µg/L or less are preferred to ensure that the biodegradation follows first order kinetics.
Най-ниската концентрация не трябва да превишава 10 µg/L, но се предпочитат минимални концентрации на изпитване от 1—2 μg/L или по-ниски от 1 μg/L.
The lowest concentration should not exceed 10 µg/L, but lowest test concentrations of 1-2 μg/L or less than 1 μg/L are preferred.
Обикновено задоволителен анализ на подобни ниски концентрации може да бъде постигнат чрез използването на предлагани в търговската мрежа вещества, маркирани с 14C.
Normally an adequate analysis of such low concentration can be achieved by use of commercially available 14C-labelled substances.
Поради аналитични ограничения често е невъзможно да се измери концентрацията на вещество с изискваната точност, ако изпитваното вещество се използва в концентрация ≤ 100 µg/L (вж. втора алинея от раздел 1.7.2).
Because of analytical limitations, it is frequently impossible to measure the concentration of the test substance with the required accuracy, if the test substance is applied at a concentration ≤ 100 µg/L (see second paragraph in section 1.7.2).
По-високи концентрации на изпитваното вещество (> 100 µg/L и понякога > 1 mg/L) могат да се използват за идентифициране и количествено определяне на основните продукти на трансформация или при липсата на специфичен метод за анализ с ниска граница на откриваемост.
Higher concentrations of test substance (> 100 µg/L and sometimes > 1 mg/L) may be used for the identification and quantification of major transformation products or if a specific analysis method with a low detection limit is not available.
При изпитване на вещества при високи концентрации може да се окаже невъзможно използването на резултатите за изчисляване на константата на разграждане от първи порядък и периода на полуразпад, тъй като разграждането вероятно няма да протича по кинетичен модел от първи порядък.
If high concentrations of test substance are tested, it may not be possible to use the results to estimate the first order degradation constant and half-life, as the degradation will probably not follow first order kinetics.
Процесът на разграждане се наблюдава през определени интервали от време, измервайки или остатъчния 14C, или остатъчната концентрация на изпитваното вещество, при използването на специфичен химичен анализ.
Degradation is followed at appropriate time intervals, by measuring either the residual 14C or the residual concentration of test substance when specific chemical analysis is used.
Маркирането на най-стабилната част от молекулата с 14C осигурява определянето на общата минерализация, докато маркирането с 14C на по-нестабилната част от молекулата, както и използването на специфичен анализ позволява оценката единствено на първичното биоразграждане.
labelling of the most stable part of the molecule ensures the determination of the total mineralisation, while 14C labelling of a less stable part of the molecule, as well as the use of specific analysis, enable the assessment of only primary biodegradation.
Въпреки това, най-стабилната част не включва непременно съответната функционална група на молекулата (която може да е свързана със специфични свойства като токсичност, биоакумулиране и др.).
However, the most stable part does not necessarily include the relevant functional moiety of the molecule (that can be related to a specific property such as toxicity, bioaccumulation, etc.).
В такъв случай по-подходящо би било използването на маркирано с 14C изпитвано вещество във функционалната му част с цел да се проследи елиминирането на специфичното свойство.
If this is the case, it may be appropriate to use a test substance, which is 14C-labelled, in the functional part in order to follow the elimination of the specific property.
За това изпитване могат да бъдат използвани както радиомаркирани, така и немаркирани изпитвани вещества.
Both radiolabelled and non-labelled test substances can be used in this test.
Препоръчва се методът за маркировка с 14C, като обикновено маркировката трябва да става в най-стабилната(ите) част(и) на молекулата (вж. също раздел 1.4).
14C-labelling technique is recommended and labelling should normally be in the most stable part(s) of the molecule (see also section 1.4).
При вещества, които съдържат повече от един ароматен пръстен, е за предпочитане един или два въглеродни атома във всеки пръстен да бъдат маркирани с 14C.
For substances containing more than one aromatic ring, one or more carbons in each ring should preferably be 14C-labelled.
В допълнение към това, за предпочитане е един или повече въглеродни атома от двете страни на лесно разпадащи се връзки да са маркирани с 14C.
In addition, one or more carbons on both sides of easily degradable linkages should preferably be 14C-labelled.
Химичната и/или радиохимичната чистота на изпитваното вещество трябва да бъдат > 95 %.
The chemical and/or radiochemical purity of the test substance should be > 95 %.
За радиомаркирани вещества е за предпочитане специфична активност от приблизително 50 μCi/mg (1,85 MBq) или повече с цел да се улесни измерването на 14C при изпитвания, провеждани при ниски първоначални концентрации.
For radiolabelled substances, a specific activity of approx. 50 μCi/mg (1,85 MBq) or more is preferred in order to facilitate 14C measurements in tests conducted with low initial concentrations.
Трябва да е налична следната информация за изпитваното вещество:
The following information on the test substance should be available:
разтворимост във вода [метод A.6];
solubility in water [Method A.6],
разтворимост в органичен(ни) разтворител(и) (вещества, използвани с разтворители, или вещества с ниска водоразтворимост);
solubility in organic solvent(s) (substances applied with solvent or with low solubility in water),
дисоциационна константа (pKa), ако веществото е склонно към протониране или депротониране [ОИСР TG 112] (4);
dissociation constant (pKa) if the substance is liable to protonation or deprotonation [OECD TG 112] (5),
парен натиск [метод A.4] и константа по закона на Хенри;
vapour pressure [Method A.4] and Henry’s law constant,
химична стабилност във вода и на тъмно (хидролиза) [метод C.7].
chemical stability in water and in the dark (hydrolysis) [Method C.7].
Когато вещества с ниска водоразтворимост се изпитват в морска вода, полезно би било да се разполага с информация за константата на обезсоляване (или константата „Setschenow“) Ks, която се определя от следното уравнение: log (S/S') = Ks Cm, където S и S' са разтворимостите на веществото съответно в прясна вода и в морска вода, а Cm е моларната концентрация на солта.
When poorly water-soluble substances are being tested in seawater, it may also be useful to know the salting out constant (or ‘Setschenow constant’) Ks, which is defined by the expression: log (S/S’) = Ks Cm, where S and S’ are the solubility of the substance in fresh water and seawater, respectively, and Cm is the molar salt concentration.
Ако изпитването се провежда като „изпитване със суспендирани утайки“ трябва да се разполага и със следната информация:
If the test is carried out as a ‘suspended sediment test’ the following information should also be available:
коефициент на разпределение n-октанол/вода [метод A.8];
n-octanol/water partition coefficient [Method A.8],
коефициент на адсорбция [метод C.18].
adsorption coefficient [Method C.18].
Друга полезна информация включва:
Other useful information may include:
концентрация в околната среда, ако е известна или изчислена;
environmental concentration, if known or estimated,
токсичност на изпитваното вещество спрямо микроорганизми [метод C.11];
toxicity of the test substance to microorganisms [Method C.11],