Изразява съжаление от нежеланието на държавите-членки на ЕС за определяне на обща позиция относно кризата в Либия, Резолюция 1973 на Съвета за сигурност на ООН и начините за прилагането й; изразява дълбока загриженост относно риска от разглеждане на ad hoc коалиции или двустранно сътрудничество като реални заместители на ОПСО, тъй като нито една европейска държава няма капацитета да бъде значителен фактор по отношение на сигурността и отбраната в света през 21-ви век; припомня, че Договорът от Лисабон предвижда възможността за възлагане на изпълнението на операция за управление на кризи на група държави-членки, но само в рамките на решение на Съвета за определяне на целите, обхвата и условията на нейното прилагане и в сътрудничество със ЗП/ВП; настоява, че общата реакция спрямо събитията в Либия е от съществено значение за формулирането на нов надежден подход за нашата политика на съседство по южната граница, отново подчертава, че мандатът, предоставен с Резолюция 1973 на Съвета за сигурност на ООН за защита на гражданското население в Либия, не следва да бъде надхвърлян чрез непропорционална употреба на сила; призовава ЗП/ВП да предприеме конкретни инициативи за гарантиране на бързо прекратяване на огъня, за да бъдат спрени кръвопролитието и страданията на либийското население; настоятелно призовава ЗП/ВП да изпълнява силна и пряка роля за поощряване на политическите инициативи в тази посока; счита, че е от съществено значение да се работи в тясна връзка с Националния преходен временен съвет, Африканския съюз и Арабската лига, за да се насочи настоящият военен конфликт към политически и дипломатически решения, включително целта за оставка на режима на Кадафи; подчертава, че изработването на стратегия за региона на Сахел и Африканския рог е още една конкретна възможност за демонстриране на способността на ЕС да намери разрешение на предизвикателства както за сигурността, така и за развитието;
Regrets the unwillingness of the EU Member States to define a common position on the Libya crisis, on UN Security Council Resolution 1973 and on the ways to implement it; expresses deep concern about the risk of considering ad hoc coalitions of the willing or bilateral cooperation as viable substitutes for CSDP, as no European State has the capacity to be a significant security and defence actor in the 21st century world; recalls that the Lisbon Treaty provides for the possibility to entrust the implementation of a crisis management operation to a group of Member States, but only within the framework of a Council decision defining the objectives, scope and conditions of their implementation, and with the association of the HR/VP; insists that a common response to the developments in Libya is essential to formulate a credible new approach for our southern neighbourhood policy; reiterates that the mandate given in UN Security Council Resolution 1973(2011) to protect Libyan civilians should not be exceeded through the disproportionate use of force; calls on the VP/HR to take concrete measures to secure an early ceasefire in order to stop the bloodshed and suffering of the Libyan people; urges the VP/HR to play a strong and direct role in fostering political initiatives in this direction; considers it crucial to work closely with the Interim Transitional National Council, the African Union and the Arab League in order to channel the current military conflict towards political and diplomatic solutions, including the objective of securing the resignation of the Gaddafi regime; underlines that the elaboration of a strategy for the Sahel region and the Horn of Africa is yet another concrete opportunity to demonstrate the ability of the EU to act both on security and development challenges;