natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Често се твърди, че поради структурни промени в световната икономика инфлацията е преминала от инфлация на потребителските цени в инфлация на цените на активите.
It is often asserted that due to structural changes in the world economy inflation has shifted from inflation in consumer prices to inflation in asset prices.
Какво е Вашето мнение относно това твърдение и какви последици виждате за паричната политика?
What is your view on this assertion and which consequences for the monetary policy do you see?
През последните две десетилетия големите индустриални икономики успяват да овладеят инфлацията на потребителските цени.
Over the past two decades consumer price inflation has been successfully contained in the major industrialised economies.
Ниската и стабилна инфлация не е „природен” феномен, но до голяма степен свидетелства за ангажимента на централните банки във връзка с целта за ценова стабилност, залегнала в голяма част от уставите на централните банки в световен мащаб.
Low and stable inflation are not “natural” phenomena but are to a large extent testimony of central banks’ commitment to the objective of price stability, as is laid down in a large number of central bank statutes around the globe.
Независимите централни банки спомогнаха за стабилизирането на инфлационните очаквания и по този начин ограничиха разпространението на шоковете при относителните цени и при общите потребителски цени и заплати.
Independent central banks have helped to anchor inflation expectations and thereby to dampen the propagation of relative price shocks to overall consumer prices and wages.
Положителните шокове в предлагането, обвързани с глобализацията и включването на важни производители на евтини стоки в световната търговия също допринесоха за периода на ниска инфлация.
Positive supply shocks linked with globalization and the inclusion of important low cost producers in world trade also helped to support the period of low inflation.
Същевременно обаче наблюдаваме големи колебания в цените на редица стоки и активи.
At the same time, however, we have been observing large swings in a variety of commodity and asset prices.
От една страна, глобализацията при стоките и услугите и нарасналото търсене от страна на нововъзникващите икономики оказаха видимо въздействие върху цените на петрола, природния газ и другите суровини.
On one side, globalisation in goods and services and increasing demand by emerging economies have had a discernible impact on the prices of oil, gas and other raw materials.
От друга страна, все по-глобализираната и нерегулирана финансова система, подхранвана от предостатъчна ликвидност в световен мащаб, доведе до големи разминавания в цените на активите, най-забележими по време на последната финансова криза.
On the other side, an increasingly globalised and under-regulated financial system fuelled by ample global liquidity has led to large asset price misalignments, most noticeable during the recent financial crisis.
Опитът през последните две години и половина накара мнозина наблюдатели да поставят под въпрос ролята на паричната политика за овладяване на инфлацията на цените на активите.
The experience over the past two and a half years has led many observers to question the role of monetary policy in containing asset price inflation.
Трябва ли една централна банка да реагира пряко или непряко на цените на активите по отношение на евентуални бъдещи заплахи за ценовата стабилност?
Should a central bank react to asset prices directly or indirectly with regard to possible future threats to price stability?
Могат ли централните банки да установят кои от увеличенията на цените на активите са балони и кои не?
Can central banks detect which of the observed asset price booms are bubbles?
Това са важни въпроси, но на повечето от тях все още няма напълно удовлетворяващ отговор.
These are important questions and to most of them a fully satisfying answer is still lacking.
Консенсусното виждане от времето преди кризата за паричната политика и цените на активите постави под съмнение способността на централните банки да установят разминавания в цените на активите в реално време и допусна, че гарантирането на ниска инфлация на пазара на стоки и услуги ще бъде достатъчно да се избегнат значителни разминавания в цените на активите.
The pre-crisis consensus view about monetary policy and asset prices questioned the ability of central banks to identify asset price misalignments in real time and assumed that ensuring low inflation in the market of goods and services would be enough to avoid significant asset price misalignments.
При този консенсус беше изтъкнато, че едно решително облекчаване на паричните условия след пукването на балона ще е достатъчно за поддържане на реална икономическа дейност и за свеждане до минимум на вероятността от дефлация.
Given this consensus, it was pointed out that a decisive easing of monetary conditions after the bursting of the bubble would be sufficient to sustain real economic activity and to minimise the probability of deflation.
Кризата в момента постави под съмнение и двете допускания и убедително показа, че икономическите разходи от големите разминавания в цените на активите и тяхното последващо коригиране могат да бъдат опустошителни.
The present crisis challenged both assumptions and has forcefully demonstrated that the economic costs of large asset price misalignments and their subsequent correction can be devastating.
Всъщност, балоните при цените на активите, предшестващи кризата, се образуваха в период на обща ниска инфлация и въпреки че централните банки може да не са в състояние да предвидят точния момент на развитие на финансовите дисбаланси, мнозина политици наистина установиха оформянето им като източник на загриженост в периода преди кризата.
In fact, the asset price bubbles that preceded the crisis happened in a period of general low inflation and although central banks may not anticipate the exact timing of the unwinding of financial imbalances, many policy makers did identify the building up of such imbalances as a source of concern in the run up to the crisis.
Това доказва, че централните банки трябва активно да наблюдават развитието при цените на активите и кредитните потоци и свързаните с тях рискове за ценовата стабилност в средносрочен план.
This justifies that a central bank should actively monitor developments in asset prices and credit flows and the associated risks that they entail for price stability in the medium term.
В тривиалния смисъл всички централни банки вземат предвид данните за цените на активите при обмислянето на паричната политика.
In a trivial sense all central banks consider the indications of asset prices in thinking about monetary policy.
Например, въздействието върху благосъстоянието, произтичащо от поскъпването на активите, винаги ще трябва да се има предвид, тъй като оказва влияние върху глобалното търсене, което пък оказва натиск върху инфлацията.
For instance, the wealth effects stemming from asset appreciations will always have to be considered as they influence global demand, putting pressure on inflation.
Извън тази роля съществуват няколко аргумента против по-тясното интегриране на цените на активите в целите на паричната политика, но те също могат да бъдат опровергани.
Beyond this role, there are several arguments against a tighter integration of asset prices in monetary policy objectives but those arguments also have good rebuttals.
Въпрос, по който има общо съгласие, е, че няма точни цели относно цените на активите, които да бъдат дефинирани като такива за паричната политика.
A point of general agreement is that no precise targets concerning asset prices could ever be defined as a concrete goal for monetary policy.
От друга страна обаче паричната политика не е точна наука и икономистите и централните банкери не трябва да допускат грешката на някои теоретици, заклеймени от Keynes като хора, които „предпочитат точно да грешат, отколкото да са приблизително прави”.
On the other hand, though, monetary policy is not an exact science and economists and central bankers should not fall into the mistake of certain theoreticians stigmatized by Keynes as people who «prefer to be rigorously wrong rather than approximately right».
В крайна сметка, смущенията на финансовите пазари могат да доведат до моменти на нестабилни цени и в двете посоки и централните банкери не трябва да допускат асиметричната позиция, че трябва да се намесват единствено с цел избягване на последиците от колапс на финансовите пазари и да не предприемат нищо при нарастване на цените или образуване на балони.
After all, financial market disruptions can create episodes of unstable prices, in either direction, and central banks should not assume the asymmetric position that they only act to avoid the consequences of crashes in financial markets and do nothing when price booms or bubbles are developing.
Като се обърне специално внимание на това, че използването на паричната политика за овладяване на зараждащи се балони не трябва да достига до момент на пораждане на ненужни рецесии, в определени моменти може би ще трябва да се има предвид мисленето „срещу вятъра”, особено след опита със сегашната криза.
With the additional caution that using monetary policy to help contain incipient bubbles should not go to the point of creating unnecessary recessions, the attitude of «leaning against the wind» may have to be considered in certain moments, especially after the experience of the present crisis.
Въпреки това, не трябва да се забравя, че основната цел на паричната политика е да се поддържа ценова стабилност на потребителските цени в средносрочен план.
Nevertheless, it should not be forgotten that the appropriate primary objective of monetary policy is to maintain price stability in consumer prices over the medium term.
От друга страна, дори да не трябва да се пренебрегва евентуалната помощ на паричната политика в определени моменти, основният принос за финансовата стабилност трябва да се гарантира посредством инструменти различни от лихвения процент и в контекста на по-широка рамка на разумен надзор на макро ниво.
On the other hand, even if a possible help of monetary policy in certain episodes should not be ignored, the main contribution to financial stability needs to be ensured through instruments other than the policy interest rate and in the context of a broader framework of macro-prudential supervision.
Как оценявате последиците от повишаването на цените на петрола за паричната политика?
How do you assess the consequences of rising oil prices for the monetary policy?
От гледна точка на паричната политика повишаването на цените на петрола е важно дотолкова, че оказва трайно въздействие върху потребителските цени.
From a monetary policy perspective rising oil prices are important to the extent that they have a lasting effect on consumer prices.
Все пак не е необходимо паричната политика да играе активна роля в случай, че нарастването на цените на петрола оказва само временно влияние върху потребителските цени.
That said, monetary policy does not need to play an active role if oil price increases only temporarily affect consumer prices.
По-конкретно, пренасянето на шоковете при цените на петрола върху цените за потребителите и производителите и въздействието му върху инфлацията налага внимателен анализ с цел намиране на адекватен отговор от страна на паричната политика.
Specifically, the transmission of oil price shocks to consumer and producer prices and its eventual effects on inflation expectations require careful analysis to gauge an adequate response of monetary policy.
По принцип това въздействие може да бъде първоначално и второстепенно.
Generally, these effects can be distinguished into first and second round effects.
Първоначалното въздействие може да влияе пряко върху цените на електроенергията, а оттам и върху цените за потребителите и производителите.
First round effects may have a direct impact on energy prices and thus consumer and producer prices.
Освен това, върху цените за потребителите и производителите може да има непряко въздействие, тъй като електроенергията представлява значителен суровинен фактор при производството, като по този начин води до по-голям натиск по отношение на разходите върху неенергийните компоненти, което в крайна сметка може да се предаде на потребителските цени.
In addition, consumer and producer prices may also be affected indirectly as energy poses a significant input factor in manufacturing thus leading to increased cost pressures on non-energy components, which may eventually be passed on to consumer prices.
От друга страна, паричната политика трябва да реагира в случай, че първоначалните ефекти започнат да се превръщат във второстепенни такива върху инфлацията на потребителските цени посредством увеличение на заплатите и очаквания за по-висока инфлация, като последната е важна променлива при договарянето на заплатите.
On the other hand monetary policy needs to react if the first round effects start translating into second-round effects on consumer price inflation through wage growth developments and higher inflation expectations, the latter being an important variable in wage negotiations.
Ако паричната политика не стабилизира инфлационните очаквания в средносрочен и дългосрочен план, то по-високата инфлация ще бъде неизбежна.
If monetary policy fails to anchor inflation expectations over the medium to long term, higher inflation rates will be inevitable.
Занапред е необходима голяма бдителност с оглед запазване на доверието посредством реакция срещу рискове за ценовата стабилност без да се навлиза в прекалено активистичен подход.
Going forward great vigilance must be applied to safeguarding credibility through reactions against risks to price stability without entering into an overly activist approach.
В този контекст, ясното и последователно съобщаване на решенията в областта на паричната политика е особено важно за осъществяването на контрол върху формирането на очакванията на частния сектор.
In this context, a clear and consistent communication of monetary policy decisions is particularly important for controlling the private sector’s expectation formation.
Без да се накърнява целта за парична стабилност, по какъв начин според Вас следва ЕЦБ да изпълнява второстепенните си задължения съгласно Договора (да има принос за икономическия растеж и пълната заетост) и какви инструменти може да използва за това?
Without prejudice to the objective of price stability, how in your view should the ECB fulfil its secondary obligations under the Treaty (to contribute to economic growth and full employment) and what instruments could the ECB use to do so?
Договорът за функционирането на ЕС (член 127) постановява, че основната цел на ЕЦБ/Европейската система е да поддържа ценова стабилност.
The Treaty on the Functioning of the EU (Art. 127) stipulates that the primary objective of the ECB/Eurosystem shall be to maintain price stability.
Второстепенните задължения на ЕЦБ се позовават на второто изречение от член 127, в което се посочва, че без да се накърнява тази цел, ЕЦБ/Европейската система подкрепя основните икономически политики на Съюза с цел да допринесе за постигането на неговите цели, както са посочени в член 3 от Договора за Европейския съюз.
The notion of secondary obligations of the ECB refers to the second passage in Art. 127, which states that without prejudice to the objective of price stability, the ECB/Eurosystem shall support the general economic policies in the Union with a view to contributing to the achievement of the objectives of the Union as laid down in Article 3 of the Treaty on European Union.
В това отношение, в член 3 като цели на Съюза се посочват, наред с другото, балансираният икономически растеж и постигането на висока степен на заетост.
In this respect, Article 3 mentions as objectives of the Union, inter alia, balanced economic growth and full employment.
Значението и оперативните последици на тази второстепенна цел са доста обсъждани.
The meaning and operational consequences of this secondary objective have been much discussed.
Съществува общо съгласие в дългосрочен план да няма разлика между инфлация и растеж или, да го кажем по-ясно, най-добрият начин за подкрепа на дългосрочния растеж от страна на паричната политика е да се поддържа ценова стабилност, тъй като това насърчава ефективността в една децентрализирана пазарна икономика.
There is general agreement that in the long run there is no trade-off between inflation and growth or, to put it better, the best way for monetary policy to support the long-run growth rate is to maintain price stability, as this promotes efficiency in a decentralized market economy.
Парична политика, която реалистично е концентрирана върху ценова стабилност, е най-ефективният принос за постоянен икономически растеж и високи нива на заетост.
A monetary policy which is credibly focused on price stability is the most effective contribution to permanent economic growth and high levels of employment.
Това твърдение се основава на знанията, придобити от историческия опит и академичните изследвания, че паричната политика не може да даде постоянен импулс на истинските стойности извън реалното поддържане на ценова стабилност.
This statement is based on the insight gained from historical experience and academic research that monetary policy cannot give a permanent impulse to real values beyond the credible maintenance of price stability.
Ценовата стабилност допринася за икономическото благосъстояние и растежа като отстранява свързаните с инфлацията нарушения.
Price stability contributes to economic welfare and growth by eliminating inflation-related distortions.
Среда със стабилни цени позволява на хората да се съсредоточат върху производствените дейности, а не върху стратегиите за опазване на тяхното богатство и доходи от инфлацията.
An environment of stable prices allows people to concentrate on productive activities rather than on strategies to protect their wealth and income against inflation.
Това е по-конкретно в полза на най-слабите групи от обществото, които разполагат единствено с ограничени възможности за защита срещу влиянието на инфлацията.
This is in particular to the benefit of the weakest groups of society, which have only limited possibilities to protect themselves against the effects of inflation.
Друга важна полза на ценовата стабилност е, че намалява премиите за риск от инфлация при дългосрочните лихвени проценти.
Another important benefit of price stability is that it reduces inflation risk premia in long-term interest rates.
По този начин и противно на мнението, което понякога се споделя, че парична политика, насочена към ценова стабилност, ще доведе до прекомерно високи реални лихвени проценти, една ориентирана към ценова стабилност парична политика всъщност ще доведе до по-ниски лихвени проценти и по този начин ще увеличи стимулите за инвестиции.
Thus, contrary to the view, heard occasionally, that a monetary policy geared to price stability will result in excessively high real interest rates, a price stability-oriented monetary policy will actually lead to lower real interest rates and thus increase the incentives to invest.
Също така, ценовата стабилност предотвратява нарастването с времето на въздействието на номиналните прогресивни данъчни скали върху данъците и социално-осигурителните вноски, което би довело до по-малко стимули за предлагане на труд и капитал и по този начин би намалило перспективите за дългосрочен растеж на икономиката.
Also, price stability avoids that progressive nominal tax brackets increase over time the real incidence of taxes and social security contributions, which would induce a diminished incentive to supply labour and capital and thereby curtail the economy’s long-run growth perspectives.
Всички аргументи по-горе показват защо няма разлика в дългосрочен план между ценова стабилност и растеж, но положението е различно в краткосрочен план, факт, който е ясен, когато е налице шок в предлагането, на който паричната политика не следва да отговори незабавно въпреки временното нарастване на обявената инфлация.
All the previous arguments indicate why there is no long term trade-off between price stability and growth, but the situation is different in the short term, a fact which is clear when there is a supply or cost-push shock to which monetary policy should not respond immediately in spite of the temporary increase in headline inflation.
Реалното постигане на ценова стабилност насърчава общата макроикономическа стабилност, тъй като инфлационните очаквания са трайно стабилизирани.
The credible achievement of price stability further fosters overall macroeconomic stability since inflation expectations are firmly anchored.
В резултат на това, неблагоприятните шокове в предлагането като увеличение на цените на петрола, оказват по-слабо въздействие върху инфлацията и паричната политика може да си позволи по-умерен и постоянен курс с оглед на подобни шокове.
As a result, adverse supply shocks, such as an increase in oil prices, have less effect on inflation and monetary policy can afford a more moderate and steady course of policy in face of such shocks.
В по-общ план, дори да се приеме, че икономиката притежава спонтанна тенденция да се връща към дългосрочния си курс, съществува краткосрочна разлика, тъй като макроикономическата политика оказва влияние върху скоростта на тази конвергенция и може да избегне по-голяма нестабилност на производството като по този начин се увеличава общото богатство.
More generally, even if one accepts the notion that the economy has a spontaneous tendency to go back to its long-term path, there is a short term trade-off because macroeconomic policy affects the speed of that convergence and may avoid higher output volatility, thus increasing the general welfare.
Въпреки това е трудно тази разлика да бъде развита при един йерархичен мандат.
Nonetheless, it is difficult to exploit this trade-off in a hierarchical mandate.
Възприемам сериозно второстепенната цел, залегнала в Договора, с която ЕЦБ отявлено се занимава в настоящата криза.
I take seriously the secondary objective defined by the Treaty, which the ECB has been clearly addressing in the present crisis.
Например, след разразяването на кризата с Lehman действахме бързо и убедително, за да избегнем колапса на банковата система и да предотвратим появата на рецесия и дефлация.
For instance, after the outbreak of the Lehman crisis, we acted quickly and forcefully to avoid the collapse of the banking system and to prevent its recessionary and deflationary consequences.
Освен драстично намаляващите лихвени проценти, европейската система също пое своя дял от по-голямата подкрепа за кредитирането като осигури достатъчно ликвидност в банковата система, купувайки обезпечени облигации с цел да допринесе за съживяването на този важен пазар, и прие Европейската инвестиционна банка за контрагент по отношение на дейностите във връзка с паричната политика.
Beyond dramatically lowering interest rates, the Eurosystem has also done its fair part in the enhanced credit support, namely in providing ample liquidity to the banking system, buying covered bonds thereby contributing to a revival of this important market and by accepting the European Investment Bank as counterparty to the monetary policy operations.
Според мен съществуват някои съмнения, че тези действия са помогнали да се сведе до минимум дълбочината на рецесията.
I think there are few doubts that these actions have helped minimise the depth of the recession.
Как оценявате стратегията на ЕЦБ за излизане от кризата?
How do you assess the ECB’s exit-strategy?
Трябва ли паричните стратегии за излизане от кризата да бъдат съгласувани на световно ниво?
Should monetary exit strategies be concerted globally?
Трябва ли да има съгласуване на паричните и фискални стратегии за излизане от кризата?
Should there be concertation between monetary and fiscal exit strategies?
Стратегията на ЕЦБ за излизане от кризата включва постепенно премахване на нестандартните мерки, въведени в отговор на финансовата криза.
The ECB’s exit strategy comprises a gradual phasing-out of the non-standard measures introduced in response to the financial crisis.