natgillin/translations-raw huggingface dataset:
същото може да се прилага, когато притежателят на марката осъществява реалното използване на марката за следпродажбени услуги, като например продажбата на принадлежности или свързани части или осигуряването на услуги по поддръжка и ремонт.
The same may apply where the trade mark proprietor makes actual use of the mark for after-sales services, such as the sale of accessories or related parts, or the supply of maintenance and repair services.
Тази констатация на Съда обаче, следва да се тълкува в тесен смисъл и да се прилага само в много изключителни случаи.
However, this finding of the Court should be interpreted strictly and applied only in very exceptional cases.
В делото Minimax Съдът е приел използване на стоки, различни от регистрираните, което е в противоречие с общото правило, установено в член 47, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС.
In Minimax, the Court accepted use for goods other than those registered, which runs counter to the general rule laid down in Article 47(2) EUTMR.
Използване от страна на притежателя или от негово име
2.9 Use by the proprietor or on its behalf
Използване от страна на притежателя
2.9.1 Use by the proprietor
Съгласно член 18, параграф 1 и член 47, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС по принцип притежателят е този, който трябва да използва реално по-ранната марка.
According to Articles 18(1) and 47(2) EUTMR, it is in general the owner who has to put the earlier registered mark to genuine use.
Тези разпоредби се прилагат също и за използване на марката от предишния притежател по време на периода на притежание (10/12/1999, B 74 494).
These provisions also cover use of the mark by the previous owner during its ownership (10/12/1999, B 74 494).
Използване от упълномощени трети лица
2.9.2 Use by authorised third parties
В съответствие с член 18, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС използването на марката със съгласието на притежателя се счита за използване от притежателя.
According to Article 18(2) EUTMR, use of the mark with the consent of the proprietor is deemed to constitute use by the proprietor.
Това означава, че притежателят трябва да даде своето съгласие преди марката да бъде използвана от трети лица.
This means that the owner must have given its consent prior to the use of the mark by the third party.
Съгласие, дадено впоследствие, е недостатъчно.
Acceptance later is insufficient.
Типичен случай на използване от трети лица е използването от лицензополучатели.
A typical case of use by third parties is use made by licensees.
Използването от предприятия, икономически свързани с притежателя на марката, като членове на една и съща група дружества (филиали, дъщерни дружества и т.н.) по подобен начин следва да се счита за разрешено използване (30/01/2015, T278/13, вече EU:T:2015:57, § 38).
Use by companies economically related to the trade mark proprietor, such as members of the same group of companies (affiliates, subsidiaries, etc.) is similarly to be considered as authorised use (30/01/2015, T278/13, now, EU:T:2015:57, § 38).
Когато стоките са произведени от притежателя на марката (или с негово съгласие), но впоследствие са пуснати на пазара от дистрибуторите на едро или на дребно, това следва да се счита за използване на марката (17/02/2011, T324/09, Friboi, EU:T:2011:47, § 32; 16/11/2011, T308/06, Buffalo Milke, EU:T:2011:675, § 73).
Where goods are produced by the trade mark proprietor (or with its consent), but subsequently placed on the market by distributors at wholesale or retail level, this is to be considered as use of the mark (17/02/2011, T324/09, Friboi, EU:T:2011:47, § 32; 16/11/2011, T308/06, Buffalo Milke, EU:T:2011:675, § 73).
На етапа на представяне на доказателства е достатъчно prima facie възразяващият да внесе само доказателства, че трето лице е използвало марката.
At the evidence stage it is prima facie sufficient that the opponent only submits evidence that a third party has used the mark.
От такова използване, съчетано с възможността на възразяващия да представи доказателства за това, Службата прави заключение, че възразяващият е дал предварително съгласие.
The Office infers from such use, combined with the opponent's ability to present evidence of it, that the opponent has given prior consent.
Тази позиция на Службата е потвърдена с решение от 08/07/2004, T203/02, Vitafruit, EU:T:2004:225, § 25 (допълнително потвърдено с решение от 11/05/2006, C416/04 P, Vitafruit, EU:C:2006:310).
This position of the Office was confirmed by judgment of 08/07/2004, T203/02, Vitafruit, EU:T:2004:225, § 25 (further confirmed 11/05/2006, C416/04 P, Vitafruit, EU:C:2006:310).
Съдът е посочил, че е малко вероятно притежателят на дадена марка да бъде в състояние да внесе доказателства, ако марката е била използвана против неговото желание.
The Court pointed out that it was unlikely that the proprietor of a trade mark would be in a position to submit evidence if the mark had been used against its wishes.
Налице е допълнителна причина да се посочи тази презумпция, предвид факта, че заявителят не е оспорил съгласието на възразяващия.
There was all the more reason to rely on that presumption, given that the applicant did not dispute the opponent's consent.
Ако обаче има съмнения от страна на Службата или по принцип, в случаите, когато заявителят изрично оспорва съгласието на възразяващия, възразяващият носи тежестта да внесе допълнителни доказателства, че е дал съгласието си преди използването на марката.
However, if the Office has doubts or, in general, in cases where the applicant explicitly contests the opponent's consent, the burden is on the opponent to submit further evidence that it gave its consent prior to use of the mark.
В такива случаи Службата дава на възразяващия допълнителен срок от 2 месеца за представяне на доказателствата.
In such cases, the Office gives the opponent a further period of 2 months for the submission of such evidence.
Използване на колективни и сертификатни марки от оправомощени лица
2.9.3 Use of collective and certification marks by authorised users
Колективните марки обикновено се използват не от притежателя, а от членовете на дадено сдружение.
Collective marks are generally used not by the proprietor but by members of an association.
Що се отнася до колективните марки на ЕС, това е отразено в член 78 от Регламента за марките на ЕС, който предвижда, че използването от всяко лице, което има право да използва тази марка, отговаря на изискванията.
As far as EU collective marks are concerned, this is reflected in Article 78 EUTMR, which provides that use by any authorised person satisfies the user requirement.
Сертификатните марки не се използват от техните притежатели, а от оправомощени ползватели, с цел да се гарантира на потребителите, че стоките или услугите притежават определена характеристика.
Certification marks are not used by their proprietors but by authorised users, for the purpose of guaranteeing to consumers that the goods or services possess a particular characteristic.
Що се отнася до сертификатните марки на ЕС, това е отразено в член 87 от Регламента за марките на ЕС, който предвижда, че използването от всяко лице, което има право да използва тази марка, отговаря на изискванията.
As far as EU certification marks are concerned, this is reflected in Article 87 EUTMR, which provides that use by the authorised person in accordance with the regulations governing the use of the certification mark satisfies the user requirement.
Законосъобразно използване
2.10 Legal use
Въпросът дали една марка е била използвана по начин, който отговаря на изискванията за използване на членове 18 и 47 от Регламента за марките на ЕС, изисква фактическо констатиране на реалното използване.
Whether a mark has been used in a way that satisfies the use requirements of Articles 18 and 47 EUTMR requires a factual finding of genuine use.
Използването ще бъде „реално“ в този контекст, дори ако притежателят нарушава правните разпоредби.
Use will be ‘genuine' in this context even if the user violates legal provisions.
Използване, което е заблуждаващо по смисъла на член 7, параграф 1, буква ж) или член 58, параграф 1, буква в) от Регламента за марките на ЕС или разпоредби от националното законодателство, остава „реално“ за целите на предявяването на по-ранни марки в производството по опозиция.
Use that is deceptive within the meaning of Article 7(1)(g) or Article 58(1)(c) EUTMR or under provisions of national law remains ‘genuine' for the purpose of asserting earlier marks in opposition proceedings.
Санкциите за заблуждаващо използване са обявяване на недействителност или отмяна, в зависимост от случая, или забрана за използване (предвидена в съответствие с член 137, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС).
The sanctions for deceptive use are invalidation or revocation, as the case may be, or a prohibition of use (provided for pursuant to Article 137(2) EUTMR).
Същият принцип се прилага, когато използването е осъществено съгласно незаконно лицензионно споразумение (например споразумения, нарушаващи правилата за конкуренция по Договора за функционирането на Европейския съюз или националните правила).
The same principle applies where use is made under an illegal licensing arrangement (for example arrangements violating the competition rules of the Treaty on the Functioning of the European Union or national rules).
По подобен начин, фактът, че използването може да наруши правата на трети лица, също е без значение.
Similarly, the fact that use may infringe third-party rights is also irrelevant.
Основания за неизползване
2.11 Justification of non-use
Съгласно член 47, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС, възразяващият има възможността вместо това да докаже, че съществуват основателни причини за неизползването на неговата по-рано регистрирана марка.
According to Article 47(2) EUTMR, the opponent may alternatively prove that there are justifiable reasons for non-use of its earlier registered mark.
Тези причини обхващат, както е споменато в член 19, параграф 1, второ изречение от споразумението ТРИПС (Споразумение относно свързаните с търговията аспекти на правата на интелектуална собственост), обстоятелства, възникващи независимо от волята на притежателя на марката, които представляват пречка за използването на марката.
These reasons cover, as mentioned in the second sentence of Article 19(1) of the TRIPS agreement, circumstances arising independently of the will of the owner of the trade mark that constitute an obstacle to the use of the trade mark.
Като изключение от задължението за използване, понятието „основателни причини за неизползване“ трябва да се тълкува в съвсем тесен смисъл.
As an exception to the obligation of use, the concept of proper reasons for non-use is to be interpreted rather narrowly.
„Бюрократични пречки“, които възникват независимо от волята на притежателя на марката, сами по себе си не са достатъчни, освен ако не са в пряка връзка с марката дотолкова, че използването на марката да зависи от успешното приключване на съответното административно действие.
‘Bureaucratic obstacles' as such, that arise independently of the will of the trade mark proprietor, are not sufficient, unless they have a direct relationship with the mark, so much so that use of the trade mark depends on successful completion of the administrative action concerned.
Въпреки това, критерият за пряка връзка не означава непременно използването на марката да е невъзможно; може да е достатъчно използването да е неразумно.
However, the criterion of a direct relationship does not necessarily imply that use of the trade mark is impossible; it might suffice that use is unreasonable.
Трябва да се преценява за всеки отделен случай дали една промяна в стратегията на предприятие с цел заобикаляне на разглежданите пречки би направила използването на марката неразумно.
It must be assessed on a case-by-case basis whether a change in the undertaking's strategy to circumvent the obstacle under consideration would make use of the mark unreasonable.
Така например от притежателя на марка не може обосновано да се изисква да промени своята корпоративна стратегия и да продава своите стоки в търговските обекти на конкурентите си (14/06/2007, C246/05, Le Chef de Cuisine, EU:C:2007:340, § 52).
Thus, for example, the proprietor of a mark cannot reasonably be required to change its corporate strategy and sell its goods in its competitors' sales outlets (14/06/2007, C246/05, Le Chef de Cuisine, EU:C:2007:340, § 52).
Бизнес рискове
2.11.1 Business risks
Понятието за основателни причини трябва да се разглежда като отнасящо се до обстоятелства, възникващи независимо от волята на собственика, които правят използването на марката невъзможно или неразумно, а не обстоятелствата, свързани с трудности, които той има във връзка с търговията (14/05/0008, R 855/20074, PAN AM, § 27; 09/07/2003, T162/01, Giorgio Beverly Hills, EU:T:2003:199, § 41, (18/03/2015, T250/13, SMART WATER, EU:T:2015:160, § 67-69).
The concept of proper reasons must be considered to refer to circumstances arising independently of the will of the owner that make use of the mark impossible or unreasonable, rather than to circumstances associated with commercial difficulties it is experiencing (14/05/0008, R 855/20074, PAN AM, § 27; 09/07/2003, T162/01, Giorgio Beverly Hills, EU:T:2003:199, § 41, (18/03/2015, T250/13, SMART WATER, EU:T:2015:160, § 67-69).
Оттук следва, че финансови трудности, които има предприятието в резултат на икономическа рецесия или поради собствени финансови проблеми, не се считат за основателни причини за неизползване по смисъла на член 47, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС, тъй като тези видове трудности представляват естествена част от осъществяването на стопанска дейност.
Thus, financial difficulties encountered by a company as a result of an economic recession or due to its own financial problems are not considered to constitute proper reasons for non-use within the meaning of Article 47(2) EUTMR, as these kinds of difficulties constitute a natural part of running a business.
Държавна или съдебна намеса
2.11.2 Government or court intervention
Ограничения върху вноса или други изисквания, наложени от държавата, са два примера за основателни причини за неизползване, които са изрично посочени в член 19, параграф 1, второ изречение от споразумението ТРИПС.
Import restrictions or other government requirements are two examples of proper reasons for non-use that are explicitly mentioned in the second sentence of Article 19(1) of the TRIPS agreement.
Ограниченията върху вноса включват търговско ембарго, което засяга защитените от марката стоки.
Import restrictions include a trade embargo affecting the goods protected by the mark.
Други изисквания, наложени от държавата могат да бъдат държавен монопол, който възпрепятства всякакъв вид използване, или държавна забрана за продажбата на стоки по причини, свързани със здравето или националната отбрана.
Other government requirements can be a state monopoly, which impedes any kind of use, or a state prohibition of the sale of goods for reasons of health or national defence.
Типични случаи в това отношение са регулаторни процедури, като например:
Typical cases in this respect are regulatory procedures such as:
клинични изпитания и издаване на разрешение за нови лекарства (18/04/2007, R 155/20061, LEVENIA / LEVELINA); или
clinical trials and authorisation for new medicines (18/04/2007, R 155/20061, LEVENIA / LEVELINA); or
издаване на разрешение от орган по безопасност на храните, което притежателят трябва да получи преди предлагането на съответните стоки и услуги на пазара.
the authorisation of a food safety authority, which the owner has to obtain before offering the relevant goods and services on the market.
По отношение на съдебни производства или временни възбрани трябва да се прави следното разграничение:
With regard to Court proceedings or interim injunctions the following must be differentiated:
От една страна, само заплаха от съдебен спор или висящо производство за заличаване на по-ранната марка по принцип не следва да освобождава възразяващия от задължението да използва своята марка в процеса на търговия.
On the one hand, the mere threat of litigation or a pending cancellation action against the earlier mark should, in general, not exempt the opponent from the obligation to use its trade mark in the course of trade.
Отговорност на възразяващия, в качеството му на атакуващата страна в производството по опозиция, е да направи съответна оценка на риска във връзка с вероятността да постигне успех в съдебното производство, както и да направи съответните изводи от тази оценка по отношение на това дали да продължи да използва своята марка, или не (18/02/2013, R 1101/20112, SMART WATER, § 40 (18/03/2015, T250/13, SMART WATER, EU:T:2015:160).
It is up to the opponent, being the attacking party in opposition proceedings, to conduct an adequate risk assessment of its chances to prevail in the litigation proceedings and to draw the appropriate conclusions from this evaluation as to whether or not to continue with use of its mark (18/02/2013, R 1101/20112, SMART WATER, § 40 (18/03/2015, T250/13, SMART WATER, EU:T:2015:160).
От друга страна, временна възбрана или ограничителна съдебна заповед в рамките на производство по несъстоятелност, например, с която се налага на собственика на марката обща забрана за прехвърляне или за разпореждане, може да бъде основателна причина за неизползване, защото налага на възразяващия да се въздържа от използване на своя знак в процеса на търговия.
On the other hand, for example, an interim injunction or a restraining court order in insolvency proceedings, imposing a general prohibition of transfers or disposals on the trade mark owner, can be a proper reason for non-use because it obliges the opponent to refrain from using its mark in the course of trade.
Използването на марката в нарушение на такава съдебна заповед би довело до подвеждане под отговорност на притежателя на марката по искове за вреди (11/12/2007, R 77/20061, MISS INTERCONTINENTAL (fig.), § 51).
Use of the mark contrary to such a court order would make the trade mark owner liable to damage claims (11/12/2007, R 77/20061, MISS INTERCONTINENTAL (fig.), § 51).
„Защитни“ регистрации
2.11.3 Defensive registrations
Форсмажорни обстоятелства
2.11.4 Force majeure
Други основателни причини за неизползване са форсмажорни обстоятелства, които пречат на нормалното функциониране на предприятието на притежателя.
Further justifiable reasons for non-use are cases of force majeure that hinder the normal functioning of the owner's enterprise.
Следствия от основанията за неизползване
2.11.5 Consequences of justification of non-use
Наличието на основателни причини не означава, че неизползването по време на разглеждания период се третира като равностойно на реално използване, което би довело до нов гратисен период, започващ след края на периода на обосновано неизползване.
The existence of justified reasons does not mean that non-use during the period concerned is treated as equivalent to actual use, which would result in a new grace period beginning after the end of the period of justified non-use.
По-скоро при неизползването през този период, просто спира да тече 5-годишният срок.
Rather, non-use during such period merely stops the 5-year period from running.
Това означава, че периодът на обосновано неизползване не се взема предвид при изчисляването на гратисния период от 5 години.
This means that the period of justified non-use is not taken into account in calculating the grace period of 5 years.
В допълнение, продължителността на периода, през който са налице основателните причини, може да е значителна.
In addition, the length of time during which justified reasons existed may be significant.
Причини за неизползване, които са налице само през част от 5-годишния период, не винаги могат да се считат за основание за неприлагане на изискването за доказване на използване.
Reasons for non-use existing during only part of the relevant 5-year-period may not always be considered justification for setting the proof-of-use requirement aside.
В този контекст периодът от време, през което тези причини са били налице, и изтеклото време от момента, в който те вече не са в сила, са от особено значение (01/07/1999, B 2 255).
In this context, the period of time during which these reasons were pertinent and the elapse of time since they no longer applied are of particular importance (01/07/1999, B 2 255).
Процедура
3 Procedure
Допустимост на искането за доказване на използване
3.1 Admissibility of the request for proof of use
Съгласно член 47, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС, използването на по-ранната марка трябва да бъде доказано само ако заявителят поиска доказателство за използване.
According to Article 47(2) EUTMR, use of the earlier mark needs to be shown only if the applicant requests proof of use.
Следователно институтът на доказателството за използване е предвиден в производството по опозиция като правно основание за защита на заявителя.
The institution of proof of use is, therefore, designed in opposition proceedings as a defence plea of the applicant.
Службата не може нито да информира заявителя, че би могъл да поиска доказателство за използване, нито да го покани да направи това.
The Office may neither inform the applicant that it could request proof of use nor invite it to do so.
С оглед на безпристрастния статут на Службата в производствата по опозиция е оставено на страните да предоставят фактическите основания и да доказват и защитават техните съответни позиции (вж. член 95, параграф 1, второ изречение от Регламента за марките на ЕС).
In view of the Office's impartial status in opposition proceedings, it is left to the parties to provide the factual basis and to argue and defend their respective positions (see second sentence of Article 95(1) EUTMR).
Член 47, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС не се прилага, когато възразяващият по своя собствена инициатива представи материали, свързани с използването на посочената като основание по-ранна марка (вж. точка 3.1.3. по-долу за изключение от това правило).
Article 47(2) EUTMR is not applicable when the opponent, on its own motion, submits material relating to use of the earlier mark invoked (see paragraph 3.1.3 below for an exception to this rule).
Докато заявителят за марка на ЕС не поиска доказателство за използване, въпросът за реалното използване не се разглежда служебно от Службата.
As long as the EUTM applicant does not request proof of use, the issue of genuine use will not be addressed by the Office ex officio.
В такива случаи по принцип дори е без значение това, че доказателствата, представени от възразяващия, може да доказват само определен вид или начин на използване, или използване, което се ограничава само до част от стоките или услугите, за които е регистрирана по-ранната марка.
In such cases, in principle, it is even irrelevant that the evidence produced by the opponent might demonstrate only a particular type or manner of use, or use that is limited to only part of the goods or services for which the earlier mark is registered.
Искането за внасяне на доказателство за използване е валидно само ако по-ранната марка изобщо е под условието на изискването за употреба, т.е. ако е регистрирана от не по-малко от 5 години.
The request to submit proof of use is only valid if the earlier mark is under the use requirement at all, that is to say if it has been registered for not less than 5 years.
Момент на подаване на искането
3.1.1 Time of request
В съответствие с член 10, параграф 1 от ДРМЕС, искане за доказателство за използване в съответствие с член 47, параграф 2 от Регламента за марките на ЕС е допустимо само ако заявителят представи такова искане в определения от Службата срок.
Pursuant to Article 10(1) EUTMDR, the request for proof of use pursuant to Article 47(2) or (3) EUTMR will be admissible only if the applicant submits such a request within the period specified by the Office.
Искането за доказателство за използване трябва да бъде отправено в рамките на първия срок, в който заявителят има възможност да изпрати отговор на опозицията съгласно правило 10, параграф 2 от ДРМЕС.
The request for proof of use must be made within the first time limit for the applicant to reply to the opposition under Article 10(2) EUTMDR.