Euroopan unionin historia
Euroopan unionin historia voidaan jakaa kahteen osaan: EU:ta edeltäneeseen kehitykseen ja itse EU:n historiaan. Euroopan unionin perustaminen on osa suurempaa, toisen maailmansodan jälkeistä Euroopan yhdentymiskehitystä, mutta sen aatteellisia ja historiallisia juuria voi hakea keskiajalta asti.
Euroopan yhdentymisellä on pitkät aatteelliset ja historialliset juuret. Ensimmäinen maininta eurooppalaisista, ”Europeenses”, löytyy kronikasta, jossa kuvataan Poitiers’n taistelua vuonna 733. 1400-luvulla paavi Pius II käytti Euroopan käsitettä propagandanomaisesti osoittaakseen turkkilaisille, että islamilainen Turkki ei voi voittaa mahtavien valtioiden Eurooppaa, vaikka olikin onnistunut valloittamaan Konstantinopolin.
Pasifistinen kirjailija Victor Hugo esitti vuonna 1851, että Euroopan pitäisi yhdistyä rauhanomaisesti, yhteistyön ja yhdenvertaisen jäsenyyden avulla. Nobelisti Aristide Briand puhui ”moraalisesta unionista” kuvatessaan Euroopan integraatiohanketta 1920-luvulla. Kirjailija Paul Valéryn mukaan Euroopan vallan perustan muodostavat ”Jerusalem, Ateena ja Rooma”. Euroopan komission puhemies José Manuel Barroso on korostanut, ettei eurooppalaisten tule unohtaa myöskään arabilais-islamilaisia, slaavilaisia ja kelttiläisiä juuriaan. Paneurooppalaisen liikkeen perustaja, herttua Richard Coudenhove-Kalergi julisti vuoden 1948 Eurooppa-kongressissa, että menneisyyden jaloin perusta on kreikkalaisen individualismi ja kristillinen sosialismi.[1]
Euroopan unionia voidaan pitää pohjimmiltaan rauhanomaisen kansainvälisen konfliktinratkaisun mallina. Se yhdisti valtiot, jotka olivat vuosisatojen ajan taistelleet keskenään. Karl Deutsch on luonnehtinut EU:ta turvallisuusyhteisöksi. Rosemary Footin mukaan sekä Yhdysvallat että Euroopan unioni ovat maailman kaksi suurinta normiyrittäjää: ne luovat ja vievät normeja.[1]
Euroopan yhdentymisessä voidaan erottaa kaksi eri kehityssuuntaa: yhtäältä yhteistyön syveneminen, kun jäsenmaat siirtävät uusilla perussopimuksilla toimivaltaa keskuselimille, ja toisaalta laajeneminen uusien maiden liittyessä jäseneksi.
Toisen maailmansodan jälkeen oli tarve sitoa vanhat kiistakumppanit Saksa ja Ranska riippuvaisiksi toisistaan, joka osaltaan ehkäisisi tulevia sotia. Tätä varten perustettiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö (EHTY) vuonna 1950, johon liittyivät Alankomaat, Belgia, Luxemburg, Länsi-Saksa, Italia ja Ranska. Nämä kuusi valtiota allekirjoittivat 18. huhtikuuta 1951 Pariisissa perustamissopimuksen. Sopimus tuli voimaan 23. heinäkuuta 1952 ja solmittiin 50 vuoden ajaksi.
Ranskan ulkoministeri Robert Schuman ehdotti 9.5.1950 Jean Monnet'n ajatusten innoittamana Saksan liittotasavallan ja Ranskan hiili- ja teräsvarojen yhdistämistä. Uuden järjestelmän oli määrä olla avoin muillekin maanosan valtioille. Tätä päivää on alettu viettää Eurooppa-päivänä, unionin syntymäpäivänä.
1. ja 2. kesäkuuta 1955 kuuden valtion ulkoministerit päättivät Messinan kokouksessa laajentaa Euroopan yhdentymisen koskemaan taloutta kokonaisuudessaan. 25. maaliskuuta 1957 kuusi jäsenvaltiota allekirjoittivat Roomassa Euroopan talousyhteisön (ETY) ja Euroopan atomienergiayhteisön (Euratom) perustamissopimukset: voimaan ne tulivat vuoden 1958 alusta.
Vuonna 1957 maat allekirjoittivat Rooman sopimuksen, jonka myötä perustettiin Euroopan talousyhteisö (European economic community, EEC) ja Euroopan atomienergiayhteisö (Euratom). Vuonna 1967 astui voimaan sulautumissopimus, jolla EHTY, EEC ja Euratom yhdistettiin Euroopan yhteisöiksi (EY).[2]
Vuonna 1973 EY:hyn liittyi Iso-Britannia, Irlanti ja Tanska, ja tämän jälkeen yhteisö alkoi hiljalleen laajeta nykyisiin mittoihinsa.
Maastrichtin sopimus (virallisemmin Sopimus Euroopan unionista) allekirjoitettiin 7. helmikuuta 1992 Euroopan yhteisön jäsenien kesken Alankomaiden Maastrichtissa ja astui voimaan 1. marraskuuta 1993. Se syntyi talous- ja rahaliittoa ja poliittista yhteistyötä koskevien erillisten neuvottelujen tuloksena.
Sopimus johti Euroopan unionin syntyyn, euron luomiseen, ja siinä esiteltiin kolme peruspilaria: yhteisö, yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka ja yhteistyö oikeus- ja sisäasioissa.[3]
Vuosina 1993–2009 Euroopan unionin toiminta perustui nk. kolmeen peruspilariin:
I pilari: Euroopan yhteisöt Talous- ja rahaliitto Sisämarkkinat Kauppapolitiikka Maatalous- ja kalastuspolitiikka Alue- ja rakennepolitiikka (katso: rakennerahasto) Kilpailupolitiikka Tutkimus- ja kehitys, innovaatiot Ympäristö Energia Koulutus Kehitystyö
II pilari: Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
III pilari: Yhteistyö oikeus- ja sisäasioissa
Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Historia Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit