Cesare Beccaria
Cesare Beccaria Bonesana, Gualdrascon ja Villareggion markiisi (15. maaliskuuta 1738 Milano – 28. marraskuuta 1794 Milano) oli valistusajalla vaikuttanut italialainen juristi, filosofi ja poliitikko, joka tunnetaan parhaiten teoksestaan Rikoksesta ja rangaistuksesta. Teos muodostaa nykyaikaisen rikosoikeudellisen ajattelun perustan ja aloitti ensimmäisen abolitionistisen liikkeen. Jotkut teoksen edistyksellisistä argumenteistä olivat jo vanhoja, mutta Beccaria tekee niistä erinomaisen yhteenvedon kuten myös uutuutena erottaa ne uskonnollisesta kontekstista. Hän perustaa kirjassaan rankaisuvallan pohjan ja rajat sekä suosittelee rangaistuksen suhteellistamista tehtyyn rikokseen nähden. Beccaria myös asettaa periaatteeksi uskonnollisen ja oikeudellisen vallan erottamisen. Tuomiten eräiden rangaistusten julmuuden verraten niitä tehtyyn rikokseen, hän tuomitsee kidutuksen ja kuolemantuomion barbaarisiksi, ja ehdottaa rikosten ennaltaehkäisyä rikoksista rankaisemisen sijaan.
Beccaria syntyi varakkaaseen milanolaiseen aatelisperheeseen. Hänen isänsä oli Giovanni Saverio di Francesco ja äitinsä Maria Visconti di Saliceto. Hän opiskeli vuosina 1747–1755 jesuiittojen ylläpitämässä koulussa Parmassa, jonka jälkeen hän jatkoi opintojaan Pavian yliopistossa, jossa suoritti oikeustieteen tohtorinarvon vuonna 1758 20 vuoden iässä. Beccaria nai Teresa Blascon vuonna 1761 johtaen välirikkoon perheen kanssa, koska hänen isänsä piti avioliittoa epäsäätyisenä. Vaimonsa kanssa Beccaria sai neljä lasta: Giulia Beccaria (1762–1841), joka sai nimensä Jean-Jacques Rousseaun kirjan La Nouvelle Héloïse päähenkilön Julie'n mukaan; Maria Beccaria (1766–1788), jolla oli vakavia neurologisia häiriöitä ja joka kuoli nuorena; Giovanni Annibale, joka syntyi ja kuoli vuonna 1767 ja Margherita, joka syntyi ja kuoli vuonna 1772. Beccaria oli kiinnostunut myös matematiikasta ja taloudesta, joista hän oikeustieteen ohella piti luentoja. Vuodesta 1770 alkaen hän toimi Milanon hallinnossa. Beccarian ajatteluun vaikuttivat Montesquieu, Claude Adrien Helvétius ja ensyklopedistit.
Aluksi hän osoitti suurta mielenkiintoa matematiikkaa kohtaan, mutta Montesquieun tutkielmat ohjasivat hänen mielenkiintonsa talouteen. Hänen ensimmäinen julkaisunsa vuonna 1762 oli traktaatti Milanon herttuakunnan valuutan häiriöistä, joihin hän ehdotti ratkaisuja.
Tänä aikana Beccaria yhdessä veljesten Pietro ja Alessandro Verri sekä monien muiden Milanon aristokratiasta peräisin olevien nuorten miesten kanssa muodosti kirjallisuusseuran, jonka nimeksi tuli "L'Accademia dei pugni" (Nyrkkiakatemia). Nimi tuli siitä, että sen tarkoitus oli tehdä pilaa Italiassa lisääntyvistä ummehtuneista akatemioista ja siitä, että rauhalliset keskustelut päättyivät usein tappeluiksi. Valistuksen periaatteiden hengessä seuran tehtävä oli "sotia hellittämättä taloudellista epäjärjestystä, byrokraattista tyranniaa, uskonnollista kapeakatseisuutta ja älyllistä pikkumaisuutta vastaan". Seuran päätehtävä oli edistää taloudellisia, poliittisia ja hallinnollisia uudistuksia.[1]
Verrin veljekset ja Beccaria aloittivat tärkeän kulttuurisen uudistusliikkeen, joka keskittyi heidän kirjallisuuslehtensä Il Caffè ("Kahvila") ympärille, joka ilmestyi kesästä 1764 alkaen kahden vuoden ajan, ja joka sai innoitusta Addisonin ja Steelen kirjallisuuslehdestä The Spectator sekä muista sen kaltaisista julkaisuista. Il Caffè -lehti esitteli kokonaan uuden kulttuurisen suuntauksen pohjois-Italiassa. Sen valistuneella retoriikalla ja tasapainoisella sosiopoliittisten ja kirjallisten aiheiden käsittelyllä sen anonyymit tekijät pitivät yllä Italian sivistyneen luokan mielenkiintoa esitellessään sellaisia uusia ajatuksia kuten Voltairen tai Diderot'n.
Vuonna 1764 Beccaria julkaisi lyhyen, mutta aiheellisesti kiitellyn tutkielman Rikoksesta ja rangaistuksesta, joka merkitsi valistusajan kohokohtaa Milanossa. Siinä Beccaria toi esille joitain ensimmäisiä moderneja argumentteja kuolemanrangaistusta vastaan. Hänen teoksensa oli myös ensimmäinen penologian alan teos, puoltaen rikosoikeuden uudistamista. Kirja oli ensimmäinen täysimittainen teos, joka puuttui rikosoikeusreformeihin ja ehdotti, että rikosoikeuden tulisi olla yhdenmukainen rationaalisten periaatteiden kanssa. Se on vähemmän teoreettinen teos kuin Hugo Grotiuksen, Samuel von Pufendorfin ja muiden vastaavien ajattelijoiden kirjoitukset ja yhtä paljon kannanotto kuin teoria. Tässä teoksessa Beccaria heijasteli Il Caffè -ryhmän vakaumuksia, joka pyrki aiheuttamaan uudistuksia valistusajan hengessä.
Periaatteet, joihin Beccaria vetosi, olivat järki, käsitys yhteiskunnasta sopimuksena ja ennen kaikkea hyöty, tai suurin onni suurimmalle mahdolliselle joukolle. Beccaria kehitti tätä periaatetta yhdessä Pietro Verrin kanssa ja saaden vaikutteita Jeremy Benthamiltä kehitti periaatteensa kokonaiseksi utilitaristiseksi doktriiniksi.
Beccaria tuomitsi avoimesti kuolemanrangaistuksen kahdesta syystä:
ensinnäkään valtiolla ei ole oikeutta riistää toisen elämää; ja toiseksi kuolemanrangaistus ei ole hyödyllinen eikä tarpeellinen rangaistusmuoto.
Beccaria kehitti tutkielmassaan lukuisia innovatiivisia ja vaikutusvaltaisia periaatteita:
rangaistuksella pitää olla ennalta ehkäisevä, ei retributiivinen, tehtävä; rangaistuksen pitää olla kohtuullinen tehtyyn rikokseen nähden; rangaistuksen varmuus, ei sen ankaruus, saa aikaan sen ennalta ehkäisevän vaikutuksen; rikosasiain oikeuskäsittelyn tulee olla julkinen; ja lopuksi, ollakseen tehokas rangaistuksen pitää olla täsmällinen.
Hän myös vastusti aseenkannon rajoittamista ja puhui ensimmäisenä koulutuksen puolesta rikollisuutta vähentävänä tekijänä.
Verrin veljesten kanssa Beccaria matkusti Pariisiin, jossa hän sai lämpimän vastaanoton valistusfilosofeilta. Myöhemmin hän vetäytyi syrjään palaten vaimonsa Teresan luo eikä enää uskaltautunut ulkomaille. Välirikko Verrin veljesten kanssa osoittautui pysyväksi; he eivät ymmärtäneet miksi Beccaria jätti asemansa suosionsa huipulla.
Useita uudistuksia Euroopan maiden rikoslaeissa voidaan johtaa Beccarian tutkimuksiin, vaikka vain harvat aikalaiset olivat vakuuttuneita Beccarian argumenteistä kuolemanrangaistusta vastaan. Kun Toscanan suurherttuakunta lakkautti ensimmäisenä maana maailmassa kuolemanrangaistuksen, nojasi päätös Beccarian argumenttiin kuolemanrangaistuksen hyödyttömyydestä eikä suinkaan siihen, ettei valtiolla ole oikeutta teloittaa kansalaisiaan.
Marraskuussa 1768 Beccaria nimitettiin varta vasten hänelle Milanoon perustetun oikeustieteen ja taloustieteen oppituolin haltijaksi. Hänen tiukasti utilitarismiin perustuneet luentonsa taloustieteestä ovat olivat sopusoinnussa englantilaisen taloustieteellisen ajattelun kanssa. Beccaria ei onnistunut enää luomaan Rikoksesta ja rangaistuksesta -kirjan veroista teosta elinaikanaan, vaikka hän sitä yrittikin. Hänen kansantaloustieteelliset kirjoituksensa Elementi di economia pubblica julkaistiin postuumisti vuonna 1804.
Vuonna 1771 Beccariasta tuli jäsen Milanon talousneuvostossa ja vuonna 1791 hänet nimitettiin lakikoodeksin uudistamisesta vastaavaan lautakuntaan, jossa hänen vaikutuksensa oli huomattava. Hän kuoli Milanossa.
Beccarian tytär Giulia oli italialaisen kirjailijan ja runoilijan Alessandro Manzonin äiti.
Luokka:Italialaiset juristit Luokka:Valistusfilosofit