Suomen sisällissodan vankileirit
Suomen sisällissodan vankileirit olivat vuonna 1918 Suomen sisällissodan seurauksena perustettuja vankileirejä, joille koottiin antautuneita punakaartien taistelijoita sekä muita punaisten ja työväenliikkeen toiminnassa mukana olleita tai siitä epäiltyjä. Leirit olivat sodan voittaneen osapuolen valkoisten perustamia, punaiset säilyttivät sodan aikana ottamiaan vankeja lähinnä hallussaan olleissa vankiloissa. Joitakin sisällissodan aikaisia vankileirejä on kutsuttu myös keskitysleireiksi.
Vankileirejä oli keväällä 1918 yhteensä useita kymmeniä. Kesän aikana vangit keskitettiin ensin 16 ja lopulta 13 keskusleiriin. Yhteensä niillä oli vangittuna yli 80000 ihmistä, joukossa oli myös naisia ja lapsia sekä maassa olleita Venäjän armeijan sotilaita. Vangeista kuoli eri syistä arviolta 12000–14000.[1]
Ensimmäiset vankien pidätyskeskukset syntyivät heti sodan alkuvaiheessa rintamalinjan pohjoispuolelle Svinhufvudin hallituksen eli valkoisten hallitsemalle alueelle. Suuria vankikeskittymiä oli syntynyt muun muassa Ouluun, Kokkolaan, Seinäjoelle ja Kuopioon.[2] Aluksi vankeja säilytettiin muun muassa vankiloissa ja kouluissa sekä muissa julkisissa rakennuksissa. Myös työväen- ja seuratalot olivat yleisiä; joillakin paikkakunnilla, kuten Varkaudessa, heitä pidettiin jopa kirkossa.
Helmikuun lopulla alettiin kenraali Mannerheimin 25. helmikuuta antaman kuulutuksen perusteella vangita antautuneiden punaisten lisäksi myös muita työväenliikkeen toiminnassa mukana olleita henkilöitä. Hän kehotti joukkojaan pidättämään kaikki vapaalla jalalla olevat, jotka ovat "vaaraksi asiallemme". Seurauksena oli laajamittaisia vangitsemisia, niin että parin viikon kuluttua vankeja oli jo noin 4000. Yksi ensimmäisistä varsinaisista vankileireistä oli Kuopion vankileiri, jossa maaliskuun alkuun mennessä oli jo lähes 3000 vankia. Maaliskuun aikana perustetuista leireistä suurimpia olivat Kuopion lisäksi Vaasan ja Oulun vankileirit.[3]
Myös punaiset saivat sodan alkuvaiheessa jonkin verran vankeja. Esimerkiksi helmikuussa tapahtuneiden Siuntion ja Kirkkonummen valtausten yhteydessä punaiset ottivat 467 vankia, jotka sijoitettiin Helsingin ruotsalaisen reaalilyseon tiloihin.[4] Kouvolassa punaiset pitivät vankeja paikallisella työväentalolla, jonne valkoisia siirrettiin eri puolilta Kymenlaaksoa.[5]
Valkoisten vangiksi ottamien punaisten määrä kasvoi kevään aikana sitä mukaa kun heidän joukkonsa etenivät rintamalinjan eteläpuolella. Huhtikuun alussa Tampereen valtauksen yhteydessä vangiksi jäi yli 10000 punaista, jotka sijoitettiin pääosin kaupunkiin perustettuun Kalevankankaan vankileiriin. Huhti-toukokuun aikana valkoisten joukot saivat saksalaisten avustamina vangeiksi yhteensä noin 80000 punakaartilaista tai sellaiseksi epäiltyä. Kiinni otettiin varsinaisten aseistettujen taistelijoiden lisäksi myös muita punaisten puolella toimineita siviilejä sekä työväenliikkeen aktiiveja.[6] Sotaministeriön alaisuuteen perustettiin 24. huhtikuuta sotavankilaitos vastaamaan vangeiksi otetuista punaisista ja organisoimaan vankileirien toimintaa.[7]
Lahdessa sijainneelle niin sanotulle "Fellmanin pellolle" oli toukokuun alkupäivinä koottu noin 22000 antautunutta punaista ja kohti itää pyrkinyttä pakolaista, joista osa päästettiin lähtemään runsaan viikon kuluttua.[8] Uusia vankileirejä perustettiin huhti-toukokuun aikana lukuisille paikkakunnille. Niistä suurimmilla oli 8000–10000 vankia. Sellaisia olivat Tampereen lisäksi muun muassa Suomenlinnan, Hämeenlinnan, ja Lahden Hennalan vankileirit.[6] Vankileirejä oli kevään aikana enimmillään jopa 60, eräiden lähteiden mukaan 64.[9] Suurin osa niistä oli suhteellisen pieniä pidätysleirejä, joilta vankeja siirrettiin suuremmille leireille, niin että kesäkuun alussa oli jäljellä enää 26 leiriä.[10] Sotavankilaitoksen johtajan V. O. Juveliuksen suunnitelmien mukaan leirien määrää vähennettiin kesäkuun aikana aluksi kuuteentoista ja sen jälkeen kolmeentoista keskusleiriin.[7][9]
Sodan päättymisen jälkeen punakaartilaisia pakeni Neuvosto-Venäjän lisäksi myös Pohjois-Ruotsiin, jonne heitä vuoden 1918 aikana saapui 201. Ruotsin viranomaisten mukaan kaikki eivät täyttäneet pakolaisen määritelmää ja heidät suljettiin Morajärven internointileirille, joka sijaitsi nykyisen Kainuun kunnan alueella.[11] Internointileirillä myös kuoli ainakin yksi vanki.[12] Morajärven internointileiriltä tuotiin Oulun vankileirille 42 punavankia syyskuun 5. päivänä 1918.[13]
Sotavankileirit lakkautettiin virallisesti 15. syyskuuta 1918, jolloin ne siirtyivät Sotavankilaitokselta siviiliviranomaisen eli vankeinhoitohallituksen alaisuuteen.[14] Kahdeksan niistä jatkoi toimintaansa pakkotyölaitoksena ja muut leirit suljettiin syksyn 1918 aikana.[15] Samassa yhteydessä noin 40000 vangin tuomiot muutettiin ehdollisiksi ja heidät vapautettiin. Tämän jälkeen vielä noin 10000 vankia armahdettiin 30. lokakuuta 1918. Jäljelle jäi noin 6100 punavankia, jotka pysyivät vangittuina pakkotyölaitoksissa.[16] Vuonna 1921, jolloin kansalaisuus palautettiin 40000 entiselle punavangille jäljellä oli enää 100 vankia. Muut pakkotyölaitokset lakkautettiin ja heidät siirrettiin Tammisaaren pakkotyölaitokseen, josta Väinö Tannerin sosialistihallitus armahti viimeiset 50 vankia vuonna 1927.[17]
Kalevi Sorsan I hallitus maksoi korvauksia vielä elossa oleville 11600 entiselle punavangille vuonna 1973.[17]
Valkoisten tarkoituksena oli tutkia kaikki sisällissotaan osallistuneet punaiset ja langettaa heille tuomiot oikeudenkäyntien jälkeen.[1] Tuomioita vankileireillä jakoivat aluksi valkoisten perustamat kenttäoikeudet, jotka toimivat usein täysin mielivaltaisesti. Niiden toimintaa ohjasi lähinnä kostonhimo ja tuomioita jaettiin epämääräisten ilmiantojen perusteella. Isännät ja tehtaanjohtajat saattoivat käydä leireillä määräämässä kenet ammutaan ja samalla vapauttaa hyvinä pitämiään työmiehiä, joita he tarvitsivat.
Kenttäoikeudet jakoivat vangit kolmeen eri ryhmään. Ryhmä I käsitti henkilöt, jotka piti ampua välittömästi. Heitä olivat punaisten johtajat, agitaattorit sekä aseistetut venäläiset. Teloitettuja oli yhteensä satoja. Ryhmä II:n kuuluivat käytännössä kaikki muut punakaartilaiset ja Ryhmä III puolestaan sisälsi vapautettavat vangit.[6] "Laki maanpetostuomioistuimesta" syntyi 29. toukokuuta pitkän kädenväännön jälkeen valkoisen armeijan ja senaatin välillä, jonka jälkeen perustettiin valtiorikosoikeus. Se tarvitsi käyttöönsä yli tuhat lakimiestä, eli lähes kaikki suomalaiset juristit.[1]
Valtiorikosoikeuden tuomioistuimet saatiin lopulta kokoon 18. kesäkuuta 1918, mutta niidenkään toiminta ei vastannut puolueetonta lainkäyttöä. Noin 70000 punavankia todettiin syyllisiksi muun muassa valtio- ja maanpetokseen sekä murhiin, ryöstöihin ja tuhopolttoihin. Vaikka kapinasta katkeroituneiden valkoisten keskuudessa esiintyi edelleen kostomentaliteettia, saivat syytetyt valtiorikosoikeudelta enimmäkseen ehdonalaisia tuomioita. Kuolemaan tuomittiin 555 punavankia, mutta vain 113 teloitettiin, koska myös armahdusta oli mahdollista anoa. Osa vangituista todettiin syyttömiksi ja vapautettiin syytteistä. Osa todettiin myös kokonaan aiheettomasti pidätetyiksi.[18]
Sisällissota ja vankeus olivat monin paikoin estäneet maanviljelyksen, jonka takia maassa oli ankara elintarvikepula, mikä näkyi erityisesti vankileireillä. Kehnon ravinnon vuoksi vankileirien kuolleisuus nousi korkeaksi. Hätää lisäsi voittajien kostomentaliteetti, viha ja välinpitämättömyys. Monista punavangeista myös tuntui, että heidän omat johtajansa olivat pettäneet joukkonsa paetessaan Venäjälle.[19]
Vankien olosuhteet heikkenivät nopeasti ruokavarantojen loputtua toukokuussa. Seurauksena oli tuhansien punavankien kuolema aliravitsemuksen ja kulkutautien, kuten isorokon ja espanjantaudin seurauksena. Kesäkuussa kuoli 2900, heinäkuussa 5000, elokuussa 2200 ja syyskuussa 1000. Tammisaaren vankileirillä kuolleisuus oli 34%, kun muilla leireillä se oli 5 - 20%. Kaikkiaan punavankeja kuoli noin 11000 – 12000. Kuolleet haudattiin yleensä joukkohautoihin leirien lähelle, muita joitakin vainaja annettiin myös omaisille haudattaviksi kotiseuduilleen.[19]
Leirien vankimäärän lähteenä on Jaakko Paavolaisen teos Vankileirit Suomessa 1918 ja kuolleiden määrän lähteenä Suomen sotasurmat 1914–1922 -tietokanta, ellei toisin ole viitattu. Yhteensä vankileirejä toimi enimmillään 64, joista vangit keskitettiin kesän 1918 aikana 13 leirille.[20]
Helsingin vankileiri muodostui Suomenlinnan, Katajanokan, Santahaminan ja Isosaaren vankileireistä, jotka on luettelossa mainittu erikseen.
Leirin nimiPaikkakunta (nykyinen)Toiminta-aikaArvioitu vankien määrä suurimmillaan [21]Arvioitu kuolleiden määrä [22]Huom.Tammisaaren vankileiriRaaseporitoukokuu 1918 – 15. syyskuuta 19188 6892 997jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena vuoteen 1940Hämeenlinnan vankileiriHämeenlinnahuhtikuu 1918 – 15. syyskuuta 191811 4822 464jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksenaTampereen vankileiriTampere6. huhtikuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918n. 10 000[10]n. 1 228[23]–1 362tunnetaan myös nimellä Kalevankankaan vankileiri, jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena alkuvuoteen 1919Hennalan vankileiriLahtitoukokuu 1918 – 15. syyskuuta 1918n. 10 9001 187jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena 1. lokakuuta 1919 saakka toukokuun alussa 1918 Lahdessa toimi n. 22000 vangin keskitysleiri "Fellmanin pelto"Suomenlinnan vankileiriHelsinki12.–13. huhtikuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918n. 10 000[24]n. 1 100[25]osa Helsingin vankileiriä, joka käsitti myös Isosaaren, Katajanokan ja Santahaminan vankileirit jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena 14. maaliskuuta 1919 saakkaRiihimäen vankileiriRiihimäkitoukokuu 1918 – 15. syyskuuta 19188 495981jatkoi toimintaa pakkotyölaitokseksena vuoteen 1921Lappeenrannan vankileiriLappeenranta26. huhtikuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918n. 3 000692aloitti toimintansa virallisesti 13. toukokuuta 1918Viipurin vankileiriViipuri? 1918 – 15. syyskuuta 191810 350834muodostui neljästä alaleiristä (Markovilla, Keskuskasarmi, Paraatikenttä ja Keisarinkatu) jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksenaKuopion vankileiriHelsinkihuhtikuu 1918 – 15. syyskuuta 19182 639476Isosaaren vankileiriHelsinki15. toukokuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918n. 336[24]–360[26]toimi Suomenlinnan alaisuudessa osana Helsingin vankileiriäTurun vankileiriTurkuhuhtikuu 1918 – 15. syyskuuta 19183 300176tunnetaan myös nimellä Sirkkalan vankileiri, jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena heinäkuuhun 1919 saakkaOulun vankileiriOulu20. maaliskuuta 1918[27] – 15. syyskuuta 19181 103[27]49[27]tunnetaan myös nimellä Raatin vankileiri, touko-kesäkuun vaihteeseen saakka leirillä oli myös noin tuhat venäläistä sotilastaVaasan vankileiriVaasa? 1918 – 15. syyskuuta 191892415Santahaminan vankileiriHelsinkihuhtikuu 1918 – 15. syyskuuta 1918n. 2 000 miesvankia (huhti–toukokuu) n. 1 000 naisvankia (kesä–syyskuu)[28]13[25]toimi Suomenlinnan alaisuudessa osana Helsingin vankileiriäMikkelin vankileiriMikkeli? 1918 – 15. syyskuuta 191877811Katajanokan vankileiriHelsinki? 1918 – 15. syyskuuta 1918toimi Suomenlinnan alaisuudessa osana Helsingin vankileiriä
Varsinaisia sotavankileirejä pienempiä leirejä, joita on kutsuttu myös pidätysleireiksi, toimi eri puolilla maata ainakin 50–60.[29] Niistä on hyvin vaikea saada tietoja, koska leirien arkistot ovat suurimmaksi osaksi kadonneet tai säilyneet puuttellisesti.[15]
Leirin nimiPaikkakunta (nykyinen)Toiminta-aikaArvioitu vankien määrä suurimmillaan [21]Arvioitu kuolleiden määrä [22]Huom.Uudenkaarlepyyn vankileiriUusikaarlepyy2. helmikuuta 1918 – 4. kesäkuuta 1918[30]1 938[30]146[30]vankeina Venäjän armeijan sotilaitaRaahen vankileiriRaahe7. helmikuuta 1918 – heinäkuu 1918772139Käkisalmen vankileiriKäkisalmi76Kotkan vankileiriKotka25tunnetaan myös nimellä Kyminlinnan vankileiriSortavalan vankileiriSortavalayli 80023Outokummun vankileiriOutokumpu19–60[24]Toijalan vankileiriAkaa55613Närpiön vankileiriNärpiö12Vuoksenniskan vankileiriImatra8. huhtikuuta 1918 – 12. kesäkuuta 1918[29]n. 165[29]12[24]Sukevan vankisiirtolaSonkajärvi8Kokkolan vankileiriKokkola28. tammikuuta 1918 – ? 1918[24]yli 1 000[24]6Haminan vankileiriHamina4Ilmajoen vankisiirtolaIlmajoki4Kruunupyyn vankileiriKruunupyy4Jyväskylän vankileiriJyväskylä3123Kouvolan vankileiriKouvola3Loviisan työsiirtolaLoviisa923Porin vankileiriPorin. 7003Pieksämäen vankileiriPieksämäki10. huhtikuuta 1918 – 9. kesäkuuta 1918[24]2–14[24]Forssan vankileiriForssa2Haapamäen vankileiriKeuruu1Herralan vankileiriHollola1Keuruun vankileiriKeuruu1Luvian vankileiriLuvia1Rauman vankileiriRauma2121Savitaipaleen vankileiriSavitaipale1Savonlinnan vankileiriSavonlinna2421Tornion vankileiriTornio1241Valamon vankileiriSortavala1Vesangan vankileiriJyväskylä1Seinäjoen vankileiriSeinäjoki120teloitettuja 44–62 [31]Kemin vankileiriKemi69Artjärven vankileiriOrimattila67Nurmijärven vankileiriNurmijärvi50Haapaveden vankileiriHaapavesiKannuksen vankileiriKannusKarkun vankileiriSastamalaKokemäen vankileiriKokemäkiMouhijärven vankileiriSastamalaVarkauden vankileiriVarkausNauvon vankileiriParainen
Citation error, replace with{{cite book| author = Mäkelä, Pentti| title = Vuosien 1917-19 kulkutaudit, espanjantauti ja vankileirikatastrofi: Historiallisepidemiologinen näkökulma Suomen väestön korkeaan tautikuolleisuuteen| location = Helsinki| publisher = Valtioneuvoston kanslia| year = 2007| version = Valtioneuvoston kanslian julkaisusarja 16/2007| id = ISBN Print: 978-952-5631-35-7| format = [ Julkaisun verkkoversio] (pdf)| accessdate = 7.2.2017}} Citation error, replace with{{cite book| author = Pekkalainen, Tuulikki & Rustanius, Seppo| title = Punavankileirit 1918: Suomalainen murhenäytelmä| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2007| id = ISBN 978-951-31-3505-8}}
Luokka:Suomen sisällissodan terrori