Hirmuvaltias
Hirmuvaltias on englantilaisen William Beckfordin orientalistinen kauhuromaani. Beckford kirjoitti teoksen alkujaan ranskaksi vuosina 1782–1783, mutta se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1786 Beckfordin ystävän Samuel Henleyn laatimana englanninkielisenä käännöksenä. Käännös oli otsikoitu An Arabian Tale, from an Unpublished Manuscript, ja laitos väitti teoksen olevan käännös aidosta arabialaisesta tekstistä.
Alkutekstin kadottua Beckford kirjoitti romaanin uudelleen ja nimesi sen Vathekiksi. Lisäksi hän kirjoitti kolme lyhyempää jatko-osaa, joita ei kuitenkaan saanut valmiiksi ja jotka julkaistiin vasta 1900-luvun alussa. Valfrid Hedmanin suomennos englannista ilmestyi Kariston kustantamana vuonna 1923.
Hirmuvaltiaan päähenkilö on abbasidikalifi al-Wathiq. Romaanin Vathek on hedonistinen tyranni, joka yhdessä mustaa magiaa harjoittavan äitinsä kanssa tavoittelee yliluonnollisia voimia. Ihmisuhrien ja noituuden avulla he yrittävät suostutella paholaismaista miestä paljastamaan Aatamia edeltäneiden sulttaanien salainen tietämys. Vathek hylkää islamin ja joutuu lopulta helvettiin.
Teos herätti ilmestyessään kohua ja vahvisti Beckfordin mainetta turmeltuneena nautiskelijana. Hirmuvaltiaassa onkin nähty omaelämäkerrallisia piirteitä, ja siitä on aikaa myöden muodostunut goottilaisen kauhukirjallisuuden klassikko. Romaania on 2000-luvulla kuitenkin ajoittain arvosteltu sen stereotyyppisestä Lähi-idän ja islamin kuvauksesta.
Kalifi Vathek on ailahtelevainen hirmuhallitsija, jonka tiedonjano on sammumaton. Hän väittelee mielellään oppineiden kanssa, mutta rankaisee niitä, jotka eivät yhdy hänen näkemyksiinsä. Nautinnonhaluisena miehenä Vathek rakennuttaa itselleen viisi palatsia, jotka on omistettu viineille ja ruoille, musiikille, taiteille, tuoksuille sekä lihan iloille. Hän rakennuttaa myös 11000 askelmaa korkean tornin, jonka huipulla hän ennustaa tähdistä. Profeetta Muhammed tarkkailee Vathekia taivaasta, mutta päättää olla rankaisematta häntä, koska arvelee dekadentin kalifin aiheuttavan itse oman tuhonsa.
Samarraan saapuu salaperäinen ja vastenmielisen ruma intialainen, jota kalifi kutsuu nimellä Giaour ('vääräuskoinen'). Intialainen myy Vathekille maagisia aarteita, mutta kieltäytyy paljastamasta niiden alkuperää, jolloin Vathek heittää hänet vankilaan. Giaour kuitenkin pakenee, mistä masentuneena Vathek menettää ruokahalunsa ja sortuu juopottelemaan.
Vathekin äiti Carathis on kreikkalainen oppinut, joka taitaa monia taikoja. Hän saapuu lohduttamaan poikaansa ja alkaa yllyttää tätä hirmutekoihin, joiden tarkoituksena on miellyttää Giaouria. Giaour palaakin Samarraan ja lupaa isännälleen Aatamia edeltäneiden sulttaanien tietämyksen sekä avaimet ”Maanalaisen tulen palatsiin”; vastineeksi hän vaatii 50 ihmisuhria. Vathek järjestää hovipojille urheilukilpailun ja tuuppaa voittajat kuiluun, jonka pohjalla Giaour mässäilee heidän verellään.
Tapaus suututtaa Samarran asukkaat, mutta visiiri rauhoittaa väkijoukon rahalahjoilla ja järjestää suuret pidot, joihin Giaour kutsutaan kunniavieraaksi. Vathek yrittää voittaa vieraansa mässäilyssä ja juopottelussa mutta päihtyy ja nolaa itsensä. Riidan seurauksena Giaour katoaa jälleen.
Carathis ja Vathek kipuavat torniin tekemään taikoja. Samarran asukkaat luulevat tornista nousevaa savua tulipaloksi ja syöksyvät auttamaan kalifia, jolloin Carathis polttaa heidät elävältä. Hän saa tietää Giaourin odottavan Istakhrin raunioilla muinaisessa Persepoliissa. Vathek lähtee matkaan ja kohtaa emiirin, jonka viehättävän tyttären Nouroniharin hän viettelee. Nouroniharin rakastetun, naisellisen Gulchenrouz-nuorukaisen, hän päättää uhrata Giaourille, mutta Gulchenrouz pakenee viime hetkellä ja suojelushenki tempaa hänet korkealle vuorelle, jonka huipulla Giaourin aiemmin syömät lapset elävät ikuisessa viattomuuden tilassa.
Vathek jatkaa matkaansa Nouronihar seuralaisenaan ja murhaa lisää alamaisiaan. Suojelushenki keskustelee Profeetan kanssa ja he antavat kalifille viimeisen mahdollisuuden katua. Ylpeydessään Vathek torjuu tarjouksen ja julistaa luopuvansa Islamista. Silloin käytävä ”Maanalaisen tulen palatsiin” avautuu, ja kalifi laskeutuu sinne rakastettunsa kanssa. Pitkän portaikon alapäässä odottaa Giaour, joka toivottaa Vathekin tervetulleeksi. Hän kertoo, että jokainen helvettiin saapunut saa nauttia Aatamia edeltäneiden sulttaanien mahdista muutaman päivän ajan, mutta sen jälkeen edessä on ikuinen rangaistus.
Vathek masentuu niin, ettei kykene lainkaan nauttimaan saamistaan voimista. Hän tapaa muita kadotukseen joutuneita aatelisia, joille kertoo tarinansa, ja jotka vuorostaan kertovat omansa. Katkerana Vathek lähettää pahan hengen äitiään hakemaan. Nähdessään poikansa toimettomuuden Carathis raivostuu ja nostattaa helvetin asukit kapinaan. Määräajan kuluttua sekä Vathek että Carathis vajoavat kuitenkin apatian tilaan, ja heidän rintaansa syttyy ikuinen tuli. Kertoja huomauttaa tämän olevan sovelias rangaistus hillittömästä pahuudesta ja kunnianhimosta, kun taas viattoman ja hyljeksityn Gulchenrouzin palkkio on ikuinen lapsuus.
Itämaiset aiheet nousivat Euroopassa 1700-luvun alussa suureen suosioon, kun Antoine Galland käänsi Tuhannen ja yhden yön tarinat ranskaksi.[1] Hirmuvaltiaan kirjoittaja William Beckford (1760–1844) oli englantilainen eksentrikko ja taiteen keräilijä sekä jonkin aikaa maansa varakkain aateliton henkilö.[2] Hän kehuskeli myöhemmin kirjoittaneensa romaanin kolmessa päivässä, mutta hioi todellisuudessa tekstiä yli vuoden. Beckford asui tuolloin Ranskassa ja myös kirjoitti ranskaksi. Romaani valmistui alkuvuodesta 1783.[3][4]
Beckford valmisteli teokselle jatkoa kolmen lyhyemmän episodin muodossa, mutta ei ollut niihin tyytyväinen, minkä johdosta Hirmuvaltiaan julkaisu lykkääntyi. Beckfordin serkun yksityisopettaja Samuel Henley käänsi Hirmuvaltiaan englanniksi ja julkaisi sen Englannissa vuonna 1786 nimellä An Arabian Tale, from an Unpublished Manuscript: With Notes Critical and Explanatory (”Arabialainen kertomus, [käännetty] ennenjulkaisemattomasta käsikirjoituksesta, kriittisin ja selittävin viittein”).[3][4] Esipuheessa teoksen toimittaja väittää saaneensa alkutekstin kirjeystävältään, joka oli vuorostaan löytänyt sen ”idästä”, ja valittelee arabiankielisten ilmaisujen olleen vaikeita kääntää.[5] Vaikka teos kirjoitettiin alkujaan ranskaksi, on Henleyn englanninkielisestä laitoksesta muotoutunut Hirmuvaltiaan standarditeksti.[4]
Beckfordin seksisuhteet alaikäiseen poikaan sekä pikkuserkkunsa vaimoon herättivät kohun,[6] jonka seurauksena hän joutui lähtemään maanpakoon. Koska Hirmuvaltiaan alkuperäinen teksti oli jäänyt Henleyn haltuun ja hävinnyt, Beckford kirjoitti romaaninsa uudelleen, jälleen ranskaksi, ja julkaisi sen vuonna 1787 Lausannessa Sveitsissä otsikolla Vathek. Beckford mainosti myös romaaninsa jatko-osia, mutta ei koskaan saattanut niitä julkaisukelpoiseen muotoon, vaikka niistä kiinnostuivat muiden muassa Lordi Byron sekä Benjamin Disraeli. Luonnoksiaan Beckford ei suostunut näyttämään edes ystävilleen.[3][4]
Elämäkerturi Lewis Melville löysi jatko-osat Beckfordin jäämistöstä ja julkaisi English Review -aikakauslehdessä vuosina 1909–1910 kaksi niistä alkukielellä ranskaksi. Kaikki kolme julkaistiin Frank Marzialsin englanninkielisenä käännöksenä vuonna 1912 nimellä The Episodes of Vathek. Sittemmin Hirmuvaltias jatko-osineen on useasti julkaistu yhtenäisenä laitoksena, ensi kerran vuonna 1929. Jatko-osat sijoittuvat helvettiin ja kertovat Vathekin siellä tapaamien ruhtinaiden kohtaloista. Niiden nimet ovat ”Histoire du Prince Alasi et de la Princesse Firouzka”, ”Histoire du Prince Barkiarokh” sekä ”Histoire de la Princesse Zulkaïs et de Prince Kalilah”. Viimeisenä mainittu jäi keskeneräiseksi, ja sen viimeisteli rappioestetiikkaan mieltynyt amerikkalainen kioskikirjailija Clark Ashton Smith, jonka versio tunnetaan nimellä ”Third Episode of Vathek”. Smithin versio julkaistiin vuonna 1937.[3][4]
Brian Stableford arvelee Beckfordin esikuvia olleen Tuhannen ja yhden yön ohella Voltairen Lähi-itään sijoittuvat kertomukset sekä hänen satiirinen Candide-romaaninsa (1759), mutta myös markiisi de Saden tuotanto, jossa pilkataan 1700-luvun seksuaalista käytöstä ja arvomaailmaa. Jorge Luis Borgesin mukaan Hirmuvaltiaan lopussa kuvaillaan länsimaisen kirjallisuuden ensimmäinen pelottava helvetti. Aiemmat helvettikuvaukset esimerkiksi Danten teoksissa keskittyvät kammottaviin rangaistuksiin, kun taas ”Maanalaisen tulen palatsi” on itsessään kammottava.[4]
Hirmuvaltiaassa on omaelämäkerrallisia piirteitä, ja sen päähenkilö muistuttaakin eristäytynyttä ja ylellistä elämää viettänyttä kirjailijaa.[7] Romaanin kuvitteellisella Vathekilla on yhtymäkohtia myös Beckford vanhempaan, joka toimi kahdesti Lontoon pormestarina ja tunnettiin sekä häikäilemättömänä poliitikkona että naistenmiehenä. Kuvaus helvetistä taas muistuttaa Fonthill Abbeytä, valtavaa goottilaista katedraalia, jossa Beckford asui nuoruudessaan.[6] Rakennuksessa oli useita itämaisen teeman mukaan sisustettuja huoneita,[6] ja Beckford kutsui itseään ”Fonthillin kalifiksi”.[8] Vaikka Hirmuvaltias on luonteeltaan eskapistinen ja pyrkii jäljittelemään Tuhannen ja yhden yön tyyliä, siinä esitetään purevaa ivaa englantilaista maalaiselämää ja urheilukulttuuria kohtaan.[9] Beckford itse kuvaili muokanneensa aiheitaan mahdollisimman mahtipontiseen, liioiteltuun ja itämaiseen suuntaan.[7]
Romaanitaiteen lisäksi Hirmuvaltiasta on arvioitu orientalismin näkökulmasta. Romaani poikkeaa tyypillisestä kauhuromantiikasta, koska se sijoittuu Euroopan sijaan Lähi-itään eikä siinä esiinny gotiikalle tavanomaista keskiaikaista kuvastoa. Jälkikolonialisesti suuntautuneet tutkijat ovat kritisoineet Hirmuvaltiasta stereotyyppisestä Itämaiden kuvauksesta sekä islamofobisista asenteista. Itämaat näyttäytyvät teoksessa helvetillisenä toiseutena, ja kerronta keskittyy Vathekin ja hänen äitinsä moraaliseen rappioon. Kalifina Vathekin on tulkittu edustavan profeetta Muhammedia ja siten islamia yleensäkin. Myös Muhammed itse esiintyy tarinassa, mutta puuttuu Vathekin hirmutekoihin vasta aivan lopussa. Toisaalta jotkin Hirmuvaltiaan elementit, kuten yliluonnollinen kauhu sekä eksoottinen miljöö, ovat tyypillistä goottilaista estetiikkaa.[8][10] Beckford ei toisinna orientalistisia kliseitä ja stereotyyppejä sellaisenaan, vaan muokkaa ja tulkitsee niitä omiin tarpeisiinsa.[9]
Hirmuvaltias vahvisti kyseenalaista ja ”paholaismaista” mainetta, jonka Beckford oli seksuaalisen vapaamielisyytensä ja ylellisen elämäntapansa myötä saanut. Beckford itse pyrki ilmeisesti pikemminkin rohkaisemaan kuin hillitsemään näitä huhuja.[3][6] Teos on sittemmin noussut goottilaisen kauhuromantiikan klassikoksi.[1][6][11]
The American Review: A Whig Journal -aikakauslehti julkaisi Hirmuvaltiaasta arvostelun lokakuun 1845 numerossa. Sen mukaan ”ylistetty ja ihailtu” romaani on ”modernin aikakauden omaperäisimpiä kirjoja”. Romaania on usein virheellisesti arvioitu yhtenä lukemattomista Tuhannen ja yhden yön jäljitelmistä, kun sen todellisia vahvuuksia ovat ”vastustamaton satiiri” sekä ovela, hienovarainen huumori. Arvostelijan mukaan vain Beckfordin kaltainen, hemmoteltu ja satumaisen rikas mies on voinut kirjoittaa näin onnistuneesti oikukkaasta ja kieroutuneesta kalifista sekä hänen mustaa magiaa kylmän rationaalisesti harjoittavasta äidistään.[7]
Kauhukirjailija H. P. Lovecraft kommentoi Hirmuvaltiasta vuonna 1927 julkaistussa esseessään ”Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa”. Lovecraftin mukaan Beckford tuntee lähdeaineistonsa erinomaisesti ja teksti tavoittaa itämaisen tunnelman poikkeuksellisen taitavasti. Mukana on myös absurdia mustaa huumoria, mutta ennen kaikkea kyse on ”kauhukirjallisuuden riemuvoitosta”, joka on ansainnut pysyvän aseman englantilaisessa kirjallisuudessa. Kuitenkin Beckfordilta puuttuu ”todellinen mystiikka”, eikä hänen pohjimmiltaan rationaalinen kerrontansa kykene herättämään parhaille kauhutarinoille ominaista paniikin tunnetta.[1]
Stablefordin hakuteos The A to Z of Fantasy Literature kuvailee Hirmuvaltiasta kuumeiseksi ja riemukkaan perverssiksi klassikoksi.[11]
Toimittaja Juri Nummelin on kuvaillut Hirmuvaltiasta aikaa kestäneeksi, ”hurjaksi” kertomukseksi. Onnistuneimpana hän pitää loppuhuipennusta, jossa ”vanhanaikaiseen proosaan tulee yllättävää voimaa ja modernikin lukija hätkähtää Beckfordin visioita.”[4] Hedmanin suomennos on Nummelinin mukaan ”edelleen kelvollinen” ja pienin korjauksin julkaisukelpoinen nykyäänkin.[2]
Toisin kuin Hirmuvaltias, sen jatko-osiksi aiotut ”episodit” ovat saaneet pääasiassa kielteisen vastaanoton. Mike Ashley arvioi Encyclopedia of Fantasy -hakuteoksen Beckfordia käsittelevässä artikkelissaan, että ne ovat nautintojen kuvauksessa liian hillittömiä, toistavat alkuteoksen kaavaa eivätkä yllä sen voimaan.[3] Samaa mieltä on Juri Nummelin teoksessaan Ulkomaisia kauhukirjailijoita. Nummelinista tarinat ovat ”laimeita verrattuna Hirmuvaltiaaseen, koska niistä puuttuu romaanin dekadenssi ja pahuuden ylistys.” Toisaalta Beckford-elämäkerturi Malcolm Jack on pitänyt jatko-osia jopa alkuperäistä parempina, sillä niiden insestiä ja nekrofiliaa käsittelevät kohtaukset ovat uskaliaampia. Lisäksi mukana on homoeroottisia elementtejä, kun taas Hirmuvaltiaassa teeman käsittely jää viitteelliseksi.[4]
Myöskään Smithin ”Third Episode of Vathekin” ei yleensä katsota nousevan Hirmuvaltiaan tasolle.[4]
Portugalilaisen säveltäjän Luís de Freitas Brancon sävelruno Vathek vuodelta 1913 pohjautuu Beckfordin romaaniin.[12]
Lovecraft aloitti Hirmuvaltiaan inspiroimana Azathoth-nimisen romaanin, joka jäi kuitenkin keskeneräiseksi. Lovecraftin pitkä novelli ”Tuntematon Kadath” (”The Dream-Quest of Unknown Kadath”) pohjautuu samoin Vathekiin. Se valmistui 1927 mutta julkaistiin vasta 1943.[2]
Beckford, William: Vathek. Samuel Henleyn käännös englanninkielisessä Wikiaineistossa.
Luokka:84 Kertomakirjallisuus Luokka:Englantilaiset kauhuromaanit Luokka:1780-luvun kirjat