Pellagra
Pellagra on niasiinin liian vähäisestä saannista johtuva puutostauti.[1]
Niasiinia saadaan munasta, kalasta, lihasta, maksasta, täysjyväviljasta ja joistakin hedelmistä.[1]
Pellagra on aiemmin ollut hyvin yleinen puutossairaus, jonka syyksi vitamiininpuutos varmistui varsin myöhään. Vielä 1940-luvulla asiasta keskusteltiin, joskin silloin oli jo näyttöä, että kyse on puutostaudista. Sen näkyvänä iho-oireena on punoittava, karhea ja hilseilevä ihottuma valolle alttiissa ihon osissa. Muita oireita ovat suutulehdukset ja suoliston ärtymisestä johtuva ripuli. Ääreishermosto vaurioituu, ja keskushermosto-oireita ovat unettomuus, masennus ja tylsistyminen. Kuolleisuus oli aiemmin suurta.[1]
Kun maidossa todettiin B-vitamiinia, joka ei tuhoutunut lämmössä, se sai nimen B2-vitamiini. Sen huomattiin auttavan pellagrassa, ja kun sitä löydettiin hiivasta, se sai nimen Pellagra preventive factor, pellagraa ehkäisevä tekijä eli PP-tekijä. Hiivan huomattiin auttavan oireissa hyvin nopeasti, ja sitä alettiin käyttää pellagran ehkäisyyn. Myöhemmin niasiini ja PP-tekijä todettiin samaksi aineeksi, ja näin löydettiin puutostautiin tehoava hoito. Pian aloitettiin myös niasiinin synteettinen valmistus. Kun tutkimus vitamiinien parissa eteni, niasiini nimettiin B3-vitamiiniksi, jota nimitystä siitä tosin harvoin enää käytetään.[1]
Pellagra on nykyisin harvinainen ja liittyy lähinnä tilanteisiin, joissa ravinnonsaanti on vähäistä. Eräät lääkkeet, muun muassa syöpätautien hoidossa käytetyt, voivat haitata niasiinin aineenvaihduntaa elimistössä ja aiheuttaa siten sen puutetta. Eräät aineenvaihduntasairaudet voivat myös aiheuttaa pellagraa sitä kautta, että niihin liittyy niasiinin aineenvaihdunnassa tarpeellisen tryptofaanin aineenvaihduntahäiriöitä.[1]
Hoitamattomana pellagra voi tappaa neljässä tai viidessä vuodessa. Hoitona käytetään nikotiinihappoa, jolla on sama toiminnallinen vaikutus ja kemiallinen rakenne kuin niasiinilla mutta alhaisempi myrkyllisyys. Hoitoon on voitu käyttää myös niketamidia, joka metabolisoituu nikotiinihapoksi elimistössä.[2]
Vartiainen, Ilmari: Lääkeaineoppi (Farmakologia): Wsoy/SHKS, Helsinki/Porvoo, 1960.