Suomi 1980-luvulla
Suomessa elettiin 1980-luvulla nousukautta. Asukkaita oli vajaat viisi miljoonaa ja työttömyys oli varsin vähäistä. Suomen kansantalous kasvoi voimakkaasti, mikä synnytti kiinteistö- ja pörssikuplan.
Sisäpoliittisesti merkittävimpiä tapahtumia oli presidentti Urho Kekkosen eroaminen terveyssyistä presidentin virasta vuonna 1981 ja Mauno Koiviston valitseminen presidentiksi vuonna 1982. Sisäpolitiikassa vallitsi konsensus (eli 'yhteisymmärrys', 'yksimielisyys-politiikka'), ilman suuria poliittisia kiistoja. Suomessa vallitsi vielä 1980-luvulla suomettumisen aika, joka päättyi lopullisesti vasta Neuvostoliiton hajoamiseen vuonna 1991. Suomen ja Neuvostoliiton välisen YYA-sopimuksen voimassaoloa pidennettiin 20 vuodella vuonna 1983. Samalla kuitenkin jo lähennyttiin Eurooppaa: vuonna 1981 Suomessa otettiin muun Euroopan tyyliin käyttöön kesäaika ja vuonna 1989 Suomesta tuli Euroopan neuvoston jäsen. Vuodesta 1961 Euroopan vapaakauppajärjestön (EFTA) liitännäisjäsenenä ollut Suomi liittyi järjestön täysjäseneksi vuonna 1986.
1980-luku muistetaan myös useista erilaisista suomirock-yhtyeistä, joiden hitit soivat yhä tiuhaan radiossa. Televisiossa esitettiin 1980-luvulla etenkin monenlaisia sketsi- ja draamasarjoja. Juppikulttuuri kukoisti voimakkaana ja näkyi muun muassa kulutuksessa, muodissa ja harrastuksissa.
Suomi siirtyi 1980-luvulle presidenttinään Urho Kekkonen. Kekkonen erosi sairautensa takia tasavallan presidentin virasta 27. lokakuuta 1981 ja toimi muodollisena valtionpäämiehenä tammikuuhun 1982 asti. Tuolloin järjestettiin presidentinvaalit, joissa oli mukana kaikkiaan kahdeksan ehdokasta. Ehdokkaista Mauno Koivisto sai valitsijamiesten selkeän enemmistön ja valittiin presidentiksi jo ensimmäisellä kierroksella. Seuraavat presidentinvaalit järjestettiin 1988, jolloin Koivisto valittiin toiselle kaudelle. Presidentinvaali 1982 oli viimeinen perinteinen valitsijamiesvaali ja vuoden 1988 vaali yhdistetty valitsijamies- ja suora kansanvaali. Sisäpolitiikassa Koivisto omaksui edeltäjäänsä Urho Kekkosta pidättyvämmän roolin, ulkopolitiikassa hän sen sijaan piti ohjakset tiukasti omissa käsissään. Koivisto halusi myös kaventaa presidentin valtaa ja lisätä pääministerin valtaa.
Suomen sisäpoliittista valtaa hallitsi SDP koko vuosikymmenen ajan. Myös SKDL:llä oli merkittävä valta eduskunnassa ja vihreän liikkeen kannatus suureni. 1980-luvun pääministereitä olivat Mauno Koivisto (1979−1982), Kalevi Sorsa (1982−1987) sekä Harri Holkeri (1987−1991). Vuosina 1983−1987 istuneesta Sorsan neljännestä hallituksesta tuli Suomen siihen saakka pitkäikäisin hallitus sen lyötyä Kivimäen hallituksen ikäennätyksen vuodelta 1936. Vuonna 1987 perustetun Holkerin sinipunahallituksen aikana nousukausi alkoi huipentua talouden ylikuumenemiseen. Tuolloin valtiovarainministerinä toimi Erkki Liikanen, myöhempi Suomen Pankin pääjohtaja.
Suomessa käytiin kahdet eduskuntavaalit vuosina 1983 ja 1987. Edellisiä vaaleja on luonnehdittu protestivaaleiksi juuri silloin kiivaimmillaan olleen rötösherrajahdin vuoksi. Suomen Maaseudun Puolue saavutti uuden puheenjohtajansa Pekka Vennamon johdolla historiansa toisen suurvoiton ja nousi hallitukseen kahden ministerin voimin. Sen sijaan SKDL kärsi murskatappion eikä sitä enää tämän jälkeen otettu hallituksiin. Liberaalinen Kansanpuolue menetti kaikki eduskuntapaikkansa ja uutena ryhmänä eduskuntaan nousivat vihreät. Kokoomuksen yli 20 vuotta kestänyt oppositiokausi päättyi vuoden 1987 vaaleissa, jolloin siitä tuli pääministeripuolue. Samoissa vaaleissa SMP:n perustaja ja kunniapuheenjohtaja Veikko Vennamo jätti politiikan, minkä jälkeen puolueen kannatus alkoi heikentyä pysyvästi. Vennamon suku vetäytyi kokonaan politiikasta Pekka Vennamon siirtyessä posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi syksyllä 1989.
SKDL:n ja SKP:n sisäinen kahtiajako enemmistön ja niin sanotun taistolaisen vähemmistön kesken paheni vuosikymmenen mittaan. Kuilu repesi, kun vähemmistö perusti vuonna 1986 uuden Demokraattinen vaihtoehto -puolueen. Devan toiseksi puheenjohtajaksi valittiin näyttelijä Kristiina Halkola, josta tuli Suomen ensimmäinen naispuoluejohtaja. Vuonna 1989 perustettiin vielä SKDL:n entisen kansanedustajan Markus Kainulaisen johdolla uusi Kommunistinen Työväenpuolue. SKDL:n vanhat johtomiehet Aarne Saarinen, Taisto Sinisalo ja Arvo Aalto jäivät eläkkeelle.
Vihreä liitto muuttui puolueeksi ja Keskustapuolue muutti nimensä Suomen Keskustaksi. Vuosikymmenen aikana katosivat puoluekartalta Suomen Kansan Yhtenäisyyden Puolue (uudelta nimeltään Kansalaisvallan Liitto) ja Perustuslaillinen Oikeistopuolue. Kokonaan uusi puolue taas oli vuonna 1985 perustettu Suomen Eläkeläisten Puolue.
1980-luvulla Suomessa järjestettiin kolmet kunnallisvaalit: 1980, 1984 ja 1988. Suurimpia kuntapuolueita 1980-luvulla olivat SDP, Kokoomus ja Keskusta.
Sisäpolitiikkaa väritti 1980-luvun alkupuolella rötösherrajahti, jota lietsoi Suomen Maaseudun Puolue Veikko Vennamon johdolla. Jo edellisellä vuosikymmenellä oli alettu puida Salora- ja Valco-juttuja, ja 1980-luvun puolella julkisuuteen tulivat Helsingin metrojupakka ja Noppa-juttu. Näiden tiimoilta nostetut oikeudenkäynnit, joissa oli syytettyinä eräiden yritysjohtajien ja virkamiesten ohella muutamia poliitikkojakin, saatiin päätökseen vuosikymmenen puolivälin jälkeen. Lisäksi värikkäänä persoonana tunnettu oikeuskansleri Kai Korte tarttui tarmokkaasti eduskunnan niin sanottuun päivärahakiistaan, kun eräät kansanedustajat olivat nostaneet päivärahaa väärin perustein. Poliittista kenttää hämmensi osaltaan myös Helsingin Sanomien poliittisen toimituksen esimiehen Aarno Laitisen johdolla tehty kohukirja Tamminiemen pesänjakajat, jonka ilmestyminen osui samaan ajankohtaan presidentti Urho Kekkosen eron kanssa. Laitiselta ilmestyi myös kirjan jatko-osa Musta monopoli vuonna 1982.
Ympäristöasioihinkin alettiin kiinnittää entistä enemmän huomiota. Vuonna 1983 perustettiin ympäristöministeriö ja ensimmäiseksi ympäristöministeriksi tuli SDP:n Matti Ahde. Vihreä liike järjestäytyi vuonna 1988 puolueeksi nimellä Vihreä liitto ja liittyi samana vuonna Euroopan vihreiden jäsenjärjestöksi.
Vuonna 1988 naiset pääsivät ensimmäistä kertaa evankelis-luterilaisen kirkon papin virkaan. Jo samana vuonna nimitettiin Suomen ensimmäinen naiskirkkoherra, kun Sirkka-Liisa Enqvististä tuli Lemlandin ja Lumparlandin seurakunnan kirkkoherra. Suomeen saatiin myös uusi sukunimilaki ja tasa-arvolaki. Sukunimilain myötä avioliittoon menevä naisen ei ollut enää pakko vaihtaa sukunimeään miehensä sukunimeksi, toisin kuin aiemmin.
Presidentti Urho Kekkonen kuoli vuonna 1986 ja hänen kotinsa Tamminiemi Helsingin Meilahdessa muutettiin museoksi vuonna 1987. Presidentti J. K. Paasikiven muistomerkki Helsingin keskustassa paljastettiin vuonna 1980 ja hänen päiväkirjansa vuosilta 1944−1956 julkaistiin niiden salassapitoajan umpeuduttua vuosina 1985 ja 1986. Dosentti Juhani Suomi puolestaan aloitti Urho Kekkosen elämäkerran kirjoittamisen ja sai valmiiksi teossarjan kaksi ensimmäistä osaa.
Vuosikymmenen kohutuin poliittinen muistelmateos oli syyskuussa 1989 julkaistu, Jukka Tarkan toimittama Ahti Karjalaisen Presidentin ministeri. Johannes Virolainen oli aloittanut oman muistelmasarjansa vuonna 1982 teoksella Yöpakkasista juhannuspommiin.
Urho Kekkonen, Suomen presidentti Mauno Koivisto, Suomen presidentti Kalevi Sorsa, pääministeri, ulkoministeri ja eduskunnan puhemies Harri Holkeri, pääministeri, Kokoomuksen presidenttiehdokas 1982 ja 1988 Arvo Aalto, SKP:n puheenjohtaja Matti Ahde, eduskunnan puhemies, ensimmäinen ympäristöministeri Sulo Aittoniemi, Suomen maaseudun puolueen kansanedustaja Esko Almgren, Suomen Kristillisen Liiton puheenjohtaja, kansanedustaja Georg C. Ehrnrooth, Perustuslaillisen Oikeistopuolueen puheenjohtaja, kansanedustaja Ulpu Iivari, SDP:n puoluesihteeri, Suomen ensimmäinen naispuoluesihteeri Jan-Magnus Jansson, RKP:n presidenttiehdokas 1982 Tuure Junnila, Kokoomuksen kansanedustaja Kalevi Kivistö, SKDL:n puheenjohtaja ja presidenttiehdokas 1982, Liike 88 -kansalaisliikkeen presidenttiehdokas 1988 Jouko Kajanoja, SKP:n puheenjohtaja, Demokraattisen Vaihtoehdon presidenttiehdokas 1988 Ville Komsi ja Kalle Könkkölä, ympäristöaktivistit ja Vihreiden ensimmäiset kansanedustajat Liisa Kulhia, helsinkiläinen tunnettu paljastuksentekijä-poliitikko Urpo Leppänen, Suomen maaseudun puolueen puoluesihteeri, työministeri Erkki Liikanen, valtiovarainministeri
Pertti Paasio, SDP:n puheenjohtaja Ahti Pekkala, valtiovarainministeri Erkki Pystynen, eduskunnan puhemies Kaisa Raatikainen, sisäministeri Aarne Saarinen, SKP:n puheenjohtaja Taisto Sinisalo, SKP:n vähemmistön, ”taistolaisten” johtohahmo Helvi Sipilä, varatuomari, Suomen presidentinvaalien ensimmäinen naisehdokas (LKP, 1982) Ilkka Suominen, Kokoomuksen puheenjohtaja, kauppa- ja teollisuusministeri Christoffer Taxell, oikeus- ja opetusministeri Pekka Vennamo, Suomen maaseudun puolueen puheenjohtaja, liikenneministeri Veikko Vennamo, Suomen maaseudun puolueen kunniapuheenjohtaja ja presidenttiehdokas 1982, kansanedustaja Johannes Virolainen, eduskunnan puhemies, Keskustapuolueen presidenttiehdokas 1982 Viktor Vladimirov, ”kotiryssä” Paavo Väyrynen, Suomen Keskustan puheenjohtaja ja presidenttiehdokas 1988, ulkoministeri Jarmo Wahlström, SKP:n puheenjohtaja ja kansanedustaja Raino Westerholm, Suomen Kristillisen Liiton kansanedustaja, puheenjohtaja ja presidenttiehdokas 1982
Suomen väkiluku kasvoi 1980-luvulla maltillisesti, runsaat neljä prosenttia. Väestönkasvu oli melko tasaista. Vuoden 1979 lopussa Suomen väkiluku oli 4771000[1] ja vuoden 1989 lopussa 4974000.[2]
Suomalaisten kokonaishedelmällisyys oli vuosina 1980–1987 keskimäärin noin 1,66; korkeimmillaan se oli vuonna 1983 noin 1,74. Kokonaishedelmällisyysluku oli hieman matalampi kuin 2000-luvulla, mutta hieman korkeampi kuin 2010-luvun jälkipuoliskolla. Lapsia syntyi kuitenkin kaikkiaan enemmän kuin 2000-luvulla, sillä hedelmällisessä iässä olevia naisia oli enemmän.[3] Vuosittain syntyi keskimäärin noin 63000 lasta. Kuolleisuus oli vuonna 1980 9,3 promillea ja vuonna 1988 9,9 promillea. Vuosittain kuoli keskimäärin noin 45000 ihmistä. Imeväiskuolleisuus vaihteli vuosina 1982–1987 5,4 promillesta 6,5 promilleen, ja oli eräs maailman alhaisimmista. Toisen maailmansodan jälkeiset suuret ikäluokat olivat vuosikymmenen aikana 30–45-vuotiaita.
1980-luvulla syntyneiden poikien elinajanodote oli reilut 70 vuotta ja tyttöjen yli 78 vuotta. Elinajanodote on pitkän ajan trendinä noussut, ja keskimääräiset toteutuvat eliniät muodostunevat huomattavasti synnyinvuoden odotteita korkeammiksi.[4][5]
Vuoden 1988 lopussa Suomessa asui noin 18700 ulkomaan kansalaista, mikä oli jopa 13 kertaa vähemmän kuin vuonna 2017.[6] Suurimpia ulkomaalaisryhmiä 1980-luvun lopulla olivat ruotsalaiset, neuvostoliittolaiset ja länsisaksalaiset. Suomi oli muuttovoittomaa, ja suurin osa Suomeen muuttaneista tuli Ruotsista.[7]
1980-luvulla etenkin pääkaupunkiseudun väkiluku nousi. 1960- ja 1970-luvuilla voimakas muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin oli kuitenkin hidastunut.[7] Vuosikymmenen lopulla noin 60 prosenttia väestöstä asui kaupungeissa. Suomen suurimmat kaupungit vuoden 1988 lopulla olivat Helsinki (489965 asukasta), Tampere (171068 asukasta), Espoo (167734 asukasta), Turku (159917 asukasta), Vantaa (151157 asukasta), Oulu (98933 asukasta) ja Lahti (93251 asukasta).
Taulukossa on esitetty Suomen silloisen läänijaon mukainen läänien väkiluku vuosien 1979 ja 1989 viimeisenä päivänä Tilastokeskuksen mukaan.[1][8]
1980-luvulla Suomessa elettiin vahvan hyvinvointivaltion aikaa. Vuonna 1987 vajaat yhdeksän prosenttia ammatissa toimivista suomalaisista sai toimeentulonsa alkutuotannosta, noin 31 prosenttia jalostuksesta ja noin 58 prosenttia palveluista. Tärkeimpiä vientituotteita olivat koneet, laivat ja veneet sekä puu ja puunjalostustuotteet. Erityisen tärkeä vientituote oli paperi, jonka vienti vuonna 1988 toi Suomelle yli 25 miljardia markkaa ja muodosti lähes 30 prosenttia Suomen koko vientituloista.[7]
Suomessa vallitsi voimakas taloudellinen nousukausi, joka kesti koko vuosikymmenen. Merkittävä syy nousukauden pitkittymiseen ja ylikuumenemiseen oli ulkomaisen luotonhakemisen vapautuminen. Aiemmin luoton hakeminen ulkomailta oli luvanvaraista, mutta Suomen pankki vapautti luoton hakemisen vuonna 1986[9] ja tämä johti laajamittaiseen yrityksien lainanhakuun ulkomailta. Ulkomainen lainaraha oli huomattavasti kotimaista rahaa halvempaa. Myös pankkien luotonanto yksityishenkilöille vapautui ja luottokanta kasvoi enimmillään yli 100% vuodessa.[10] Nämä seikat johtivat kansantaloudessa olleen rahamäärän voimakkaaseen kasvuun, joka puolestaan nosti asuntojen ja liiketilojen hintoja voimakkaasti. Syntyi kiinteistö- ja pörssikupla, jonka aikana syntyi nopeasti velkarahoituksella suuria omaisuuksia. Kuvaava esimerkki nousukaudesta ja hyvinvointivaltion kulta-ajasta on vuosikymmenen lopun keskustelu valtion tukemista ”seksilomista”. Kasinotalous-termi kuvasi lainarahalla ja sijoittamisella rikastumista.
Nousukausi päättyi 1990-luvun alkupuolen voimakkaaseen lamaan, jonka yksi syy oli Neuvostoliiton kanssa käydyn clearing-kaupan loppuminen vuosikymmenen vaihtuessa. 1980-luvun ylikuumenemisesta seuranneen laman puinti jatkui aina pankkikriisien kautta noin vuoteen 1998 asti.
Suurimpia valtioenemmistöisiä osakeyhtiöitä vuonna 1988 olivat muun muassa Enso-Gutzeit, Outokumpu, Rautaruukki, Imatran Voima, Neste ja Kemira.[7]
Pankki- ja luottokortit yleistyivät Suomessa voimakkaasti 1980-luvulla. Pankkiautomaatit yleistyivät vauhdilla, minkä myötä monia pankkikonttoreita karsittiin.
Tärkeimpiä 1980-luvun talousvaikuttajia olivat ainakin Jukka Keitele, Pentti Kouri, Rolf Kullberg, Matti Pekkanen ja Dan Steinbock. Hyvästä taloustilanteesta huolimatta Suomessa tapahtui 1980-luvulla myös talousskandaaleja, kuten Noppa-juttu ja Kouri-kaupat. Kasinotalous loi uusia mahdollisuuksia talousrikollisille.
Suomen bruttokansantuotteen vuosimuutos 1980-luvulla:[11]
1980198119821983198419851986198719881989Bkt:n volyymin muutos edellisvuodesta5,71,33,13,13,23,52,73,65,25,1
Koko vuosikymmenen bruttokansantuote oli noin 1,06 biljoonaa euroa (viitevuoden 2010 hintoihin). Lukema on noin 17 prosenttia matalampi kuin seuraavan vuosikymmenen bruttokansantuote ja 40 prosenttia matalampi kuin 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen bruttokansantuote. Huippuvuonna 1989 bruttokansantuote oli noin 125 miljardia euroa (viitevuoden 2010 hintoihin), eli noin 43 prosenttia korkeampi kuin vuoden 1979 bruttokansantuote.[12]
Markka oli pieni, epävakaa ja keinottelulle altis valuutta. Inflaatio nakersi sen arvoa etenkin vuosikymmenen alussa. Suomessa ei ole mitattu yli kymmenen prosentin vuosi-inflaatiota sitten vuoden 1981.[13]
1980198119821983198419851986198719881989Kuluttajahintaindeksin vuosimuutos11,612,09,38,47,15,93,63,75,16,6
Rikollisuus yleistyi jonkin verran: rikoslakia vastaan tehtyjä rikoksia kirjattiin vuonna 1983 noin 255000 ja vuonna 1988 noin 334000. Tahallisia henkirikoksia tilastoitiin vuosittain 114–149, eli suunnilleen saman verran kuin 1970-, 1990- ja 2000-luvulla.[7]
Tunnettuja vuosikymmenen rikostapauksia ovat muun muassa Dragsfjärdin myrkkyskandaali 1982, Mikkelin panttivankidraama 1986 ja Raumanmeren koulusurmat 1989.
Suomen ensimmäinen ja ainoa metro, Helsingin metro, avattiin kesällä 1982. Aluksi metrolinja ulottui Rautatientorilta Itäkeskukseen, mutta vuosikymmenen lopulla linjan länsipää sijaitsi Kampissa ja itäpää Mellunmäessä.
Rautateiden sähköistysprojekti eteni: vuosikymmenen loppuun mennessä sähköjunilla pääsi Helsingistä Ouluun, Kuopioon ja Joensuuhun. Sähköistetyn rataverkon pituus nousi vuoden 1980 alle tuhannesta kilometristä vuoden 1989 1 636 kilometriin. Vuosikymmenen lopulla noin 28 prosenttia Suomen rautateistä oli sähköistetty. Silloin siniset pikajunavaunut korvasivat viimeisetkin puuvaunut, ja lättähatut lopettivat säännöllisen matkustajaliikenteen.
Nousukausi näkyi henkilöautojen ensirekisteröinneissä, joita tilastoitiin yhteensä lähes 1,4 miljoonaa eli huomattavasti enemmän kuin 1970- ja 1990-luvuilla. 1980-luvun jälkipuoliskolla rekisteröitiin enemmän henkilöautoja kuin alussa. Rekisteröidyimpiä henkilöautomalleja olivat muun muassa Nissan Sunny, Toyota Corolla ja Lada 1200. Henkilö-, paketti- ja muiden autojen yhteenlaskettu lukumäärä nousi 1,4 miljoonasta yli kahteen miljoonaan. Suhteellisesti eniten lisääntyi paketti- ja erikoisautojen lukumäärä.
Yleisimmät autojen valmistusmaat olivat Japani, Saksan liittotasavalta ja Neuvostoliitto. Nissan/Datsun, Toyota ja Lada olivat suosittuja automerkkejä läpi vuosikymmenen. Eritoten Toyota, Opel, Volkswagen ja Ford kasvattivat suosiotaan, Fiatin ja Saabin suosiot sen sijaan laskivat.[7][14][15][16]
Suomen ja Ruotsin välistä laivaliikennettä palvelivat muun muassa Viking Linen autolautat Sally ja Song sekä Silja Linen autolautat Silvia Regina ja Finlandia. Matkustajavirrat Viroon olivat huomattavasti pienemmät kuin 2000-luvulla, sillä Viro kuului vielä Neuvostoliitolle ja siellä vierailu vaati viisumin. Helsingin ja Tallinnan välillä kulki M/S Georg Ots.
Lentoliikenteen matkustajamäärät tuplaantuivat 1980-luvulla: vuonna 1980 Suomen lentoasemien matkustajamäärä oli noin 5,1 miljoonaa ja vuonna 1989 jopa 10,1 miljoonaa. Kotimaanlentojen matkustajamäärät lisääntyivät noin 50 prosenttia ja ulkomaanlentojen matkustajamäärät lähes kolminkertaistuivat. Matkustajalentoliikenteen kokonaissuorite vuonna 1987 oli 773 miljoonaa henkilökilometriä, mikä oli yli kaksi kertaa enemmän kuin vuonna 1977.[16] Yhteydet Aasian maihin paranivat: Finnair aloitti suorat lennot Helsinki-Vantaalta Tokioon 1983 ja Pekingiin 1988.
1980-luvun lopulla liikenteen aiheuttamat raskasmetalli- ja typenoksidipäästöt olivat huipussaan, ja bensiini oli vielä pääosin lyijypitoista.
1970-luvun liikenneturvallisuuden nopeasta myönteisestä kehityksestä huolimatta tieliikennekuolemat ja -loukkaantumiset lisääntyivät 1980-luvulla. 1980-luvun aikana liikennekuolemien vuosittainen määrä nousi noin 550:stä 700:n tietämille. Loukkaantumisia vuosikymmenen alussa oli vuodessa noin 9000 ja lopussa noin 12000.[7]
Kahdeksankymmentäluvun nousukauden aikana Suomen arkkitehtuuri kehittyi entistä monimuotoisemmaksi, ja postmodernismi kukoisti vahvana. Tunnusomaista ajan postmodernille arkkitehtuurille oli materialismi, koristeellisuus ja monumentaalisuus. Myös regionalismi eli paikan hengen kunnioittaminen näkyi 1980-luvun arkkitehtuurissa. Arkadit, kulmatornit ja maamerkit palasivat katukuvaan. Suomeen nousi useita moderneja, varsin persoonallisen näköisiä rakennuksia, kuten Oulun musiikkikeskus (1983), Tampereen kaupungin pääkirjasto (1986), Itäkeskuksen maamerkki (1987), Mikkelin Mikaeli (1988), Espoon kulttuurikeskus (1989) ja tiedekeskus Heureka (1989).
Kauppakeskukset, joissa suurin osa liiketiloista avautuu sisätiloihin, olivat 1980-luvulla vielä uudehko asia Suomessa. 1980-luvulla valmistuneita ”uuden ajan kauppakeskuksia” ovat ainakin Itiksen läntisin osa Pasaasi (1984), Forum (1985), Espoontori (1987) ja Koskikeskus (1988).
Asuinkerrostalojen rakentaminen oli laskenut verrattuna 1970-lukuun, kun taas omakotitalojen ja varsinkin rivitalojen rakentaminen oli yleistynyt. Vuosittain rakennettiin keskimäärin noin 800 kerrostaloa, noin 2 600 rivi- tai paritaloa ja noin 15000 omakotitaloa.[7] 1980-luvun puolivälistä lähtien on rakennettu yleensä huomattavasti energiaa säästävämpiä ja asumismukavuudeltaan parempia taloja kuin aiemmin, esimerkiksi talojen seinissä alettiin suosia entistä paksumpia lämmöneristeitä. 1980-luvulla rakennetuissa asuintaloissa oli usein erkkereitä, torneja, monimuotoisia katoksia, vinoja seiniä ja pyöreitä ikkunoita. Erityisesti pastellisävyiset värit, kuten vaaleansininen ja -punainen, olivat ajalle tyypillisiä.[17][18]
1980-luvun keskeisiä arkkitehtejä olivat muun muassa Arto Sipinen, Raili ja Reima Pietilä, Antti Katajamäki, Sakari Aartelo ja Ilmo Valjakka. Arkkitehtikerho Oulun koulu erikoistui punatiilisiin rakennuksiin.
Nousukausi näkyi asuntojen hallintaperusteiden muutoksissa. Vuonna 1980 noin 63 prosenttia asuntokunnista oli omistusasuntoja, 21,5 prosenttia vuokra-asuntoja ja 8,6 prosenttia työsuhdeasuntoja. Kahdeksan vuotta myöhemmin omistusasuntoja oli noin 72 prosenttia, vuokra-asuntoja 20 prosenttia ja työsuhdeasuntoja viitisen prosenttia.
Asunnon keskikoko vuonna 1988 oli 73,8 neliömetriä, ja yleisin huoneluku oli kolme tai neljä huonetta. Vuonna 1980 vesijohto ja viemäri oli noin 90 prosentissa asunnoista ja vuonna 1988 noin 95 prosentissa. Vesivessa oli vuonna 1980 noin 84 prosentissa ja vuonna 1988 noin 92 prosentissa asunnoista. Kylpy- tai suihkuhuone oli vuonna 1980 noin 68 prosentissa ja vuonna 1988 yli 86 prosentissa asunnoista. Keskuslämmitys oli vuonna 1980 noin 80 prosentissa ja vuonna 1988 noin 88 prosentissa asunnoista.[7]
1980-luvun sisustusilmiöitä olivat esimerkiksi pastellisävyt, tammiparketti, mustat tai valkeat nahkasohvat, lasiset sohvapöydät, lasivitriinit, palapeilit, säleiköt, seinille ripustettavat koristeviuhkat ja olohuoneen kristallikruunut. Juppikulttuuri ja ulkoisen muodon korostus toi koteihin myös kuntolaitteet. Viherkasvit olivat hyvin suosittuja, varsinkin saniainen. Todellinen 1980-luvun villitys olivat vesisängyt, joita pidettiin niin mukavina ja ergonomisina. Myöhemmin tulivat keskikovat vaahtomuovipatjat ja joustinpatjat, jotka syrjäyttivät vesisängyt lähes täysin.[19][20][21]
1980-luvun alussa matkapuhelimet olivat vielä hyvin harvinaisia, mutta ne alkoivat hitaasti yleistyä vuosikymmenen jälkipuoliskolla. Vuosikymmenen lopulla Suomessa oli noin 200000 matkapuhelinliittymää. Lankapuhelinliittymien määrä nousi vuosikymmenen alun vajaasta kahdesta miljoonasta vuosikymmenen lopun 2,6 miljoonaan.[22] Monien katujen kulmilla oli yleisöpuhelimia.
Jo 1970-luvun alussa käynnistettiin autoradiopuhelinverkko. Se oli Suomen ensimmäinen julkinen matkapuhelinverkko, mutta tukiasemasolujen välillä siirtyminen ei toiminut vielä automaattisesti. Verkon rinnalle käynnistettiin automatisoitu NMT-matkapuhelinverkko maaliskuussa 1982.[23] Tuolloin myös Nokian ja Saloran yhteisyritys Mobira julkaisi ensimmäisen NMT-puhelimensa, Mobira Senatorin. Ensimmäiset Mobiran puhelimet olivat huomattavan kookkaita, kannettavia autoradiopuhelimia. Vuonna 1985 ilmestyi Mobiran ensimmäinen käsipuhelin, Mobira Cityman 450, ja sitä seurasi pari vuotta myöhemmin Mobira Cityman 900. GSM-tekniikka ja tekstiviestit tulivat vasta 1990-luvulla.
Posti- ja telelaitoksella oli vielä valtakunnallinen monopoli tele- ja kirjeliikenteen hoitamiseen.
Ensimmäiset kotitietokoneet tulivat myyntiin 1980-luvun alussa. Ajan suosikki oli Commodore 64, jonka myynti Suomessa ylitti muun maailman asukaslukuun verrattuna.[24] Koneen suomenkielisiä lempinimiä ovat muun muassa kuusnelonen, kuuslankku, kuusnepa ja ceekuusnelonen. Jokakodinlaitteita tietokoneista tuli vasta 2000-luvulla. Merkittävä 1980-luvun IT-alan asiantuntija oli Harri Hursti, joka nousi julkisuuteen jo teininerona.
1980-luvun uudissanoja tai vuosikymmenen aikana runsaasti tiedostusvälineissä käytettyjä sanoja:
aiesopimus aromaterapia asidofiluspiimä aspartaami beetakaroteeni bioase burnout ehkäisykapseli guru hakkeri happivesi (hapetettu juomavesi) huoneke (seinäkkeillä ympäröity työskentelytila avokonttorissa) juntti juppi kevytolut
klamydia konkurssikypsä kontaktipuhelin (palvelupuhelin keskustelukumppania kaipaaville) kulutusjuhla Lapin lisä (määräraha, jolla tuetaan Lapin pienyrityksiä) lähijuna lääninpoliisi narsismi ohitusleikkaus omalääkäri opintovapaa pehmoisä perushoitaja retriitti
seleeni seutulippu siedätyshoito sinkku starttiraha televero (puhelin- ja telepalveluista perittävä liikevaihtovero) tulosjohtaminen ympäristöministeriö verokortti vidiootti (ihmisistä jotka käyttävät vapaa-aikansa television ja videonauhojen katseluun) voimahahmo ystävänpäivä[25]
1980-luvun nousukausi näkyi suomalaisessa kirjallisuudessa. Vuosikymmenen johtava satiirikko oli Erno Paasilinna, joka käsitteli kirjoissaan demokratiaa, valtaa, tiedonvälitystä, armeijaa ja luonnonsuojelua. Edelleen julkaistiin monia suomalaista identiteettiä ja kotoisia elämänkuvauksia käsitteleviä teoksia, kuten Antti Tuurin Pohjanmaa-sarja, Kalle Päätalon Iijoki-kirjat sekä Laila Hietamiehen Kannas- ja Laatokka-sarjat.
Vuosikymmenen kirjallisuudesta erottuu selvästi niin sanottu pahan koulukunta, joka puhuu samalla värähtämättömällä äänellä niin hyvästä kuin pahasta. Tällaisia kirjailijoita ovat muun muassa Annika Idström ja Esa Sariola. Illuusioton ja pessimistinenkin elämännäkemys olivat tyypillisiä usealle nuoremman polven kirjailijalle, kuten Juha Seppälä ja Rosa Liksom. Anna-Leena Härkönen aloitti uransa pojan näkökulmasta kerrotulla romaanilla Häräntappoase (1984).
Tunnustuskirjallisuudessa Henrik Tikkasen ja Christer Kihlmanin rinnalle nousi Teuvo Saavalainen, jonka pääteos lienee Ja poika vaikenee (1984). Arto Paasilinnan huippusuosittuja humoristisia veijariromaaneja myytiin yli miljoona kappaletta. Matti Yrjänä Joensuu kirjoitti useita yhteiskunnallista tilannetta havainnoivia rikosromaaneja. Dekkareiden ja tieteiskirjojen suosio kasvoi, mutta Leena Krohnin edustama fantasia oli vielä varsin tuntematon kirjallisuudenlaji.
1980-lukuun liitetään myös perinteisten romaanimuodon ilmaisumuotojen kyseenalaistaminen ja uusien romaanimuotojen kokeilu, joka ilmenee esimerkiksi Matti Pulkkisen teoksessa Romaanihenkilön kuolema (1985). Olli Jalosen romaani Hotelli eläville (1983) esittelee synkän tulevaisuuden utopian.
Filosofi Esa Saarinen tunnettiin 1980-luvulla ”punktohtorina”[26], kun hän oli kirjoittanut yhdessä Jan Blomstedtin kanssa kirjan Punk-Akatemia. Hänen julkisuusuransa jatkui muiden kirjojen tukemana: M. A. Nummisen kanssa kirjoitettu Terässinfonia (1981), Epäihmisen ääni (1984) ja Erektio Albertinkadulla (1988). Saarinen palkittiin opetusansioistaan Helsingin yliopiston Eino Kaila -palkinnolla.
1980-luvulla havaittiin nasevimpien runotekstien syntyneen rockmuusikoiden, kuten Juice Leskisen ja Tuomari Nurmion kynästä. Vahvoja lyriikan edustajia olivat useat jo alansa konkariksi nousseet runoilijat, kuten Bo Carpelan ja Gösta Ågren. Uusia runoilijoita olivat muun muassa luontorunoihin erikoistunut Sirkka Turkka ja naisen elämästä rempseästi kirjoittanut Arja Tiainen.
Suomenruotsalaisessa kirjallisuussa romaanit valtasivat alaa. Perinteisen, näkökulmaltaan kapeahkon psykologisen romaanin rinnalle tulivat laajat, realistiset romaanit. Tunnettuja 1980-luvun suomenruotsalaisia kirjailijoita olivat muun muassa Fredrik Lång, Johan Bargum ja Ulla-Lena Lundberg. Myös Monika Fagerholm ja Kjell Westö aloittivat uransa 1980-luvulla, joista jälkimmäinen debytoi runoilijana ja ryhtyi romaanikirjailijaksi 1990-luvulla.[27]
Finlandia-palkintoja on jaettu vuodesta 1984 lähtien, ja 1980-luvulla palkinnon ovat voittaneet seuraavat suomalaiset teokset:
Yksinäisyys ja uhma (Erno Paasilinna, 1984) Far och son, suom. Isä ja poika (Jörn Donner, 1985) Tule takaisin, pikku Sheba (Sirkka Turkka, 1986) Sukupolveni unta (Helvi Hämäläinen, 1987) Jär, suom. Tääl (Gösta Ågren, 1988) Samurai nukkuu (Markku Envall, 1989).
1980-luvun teatterissa näkyivät selvästi poliittisen tilanteen murrokset, kulttuuri-vasemmistolaisuuden kriisiytyminen ja ajan elämäntavat. Kokonaisen sukupolven marxilais-leniniläiset vahanuket ja neuvostotaiteen ihailu voitiin yhdeltä istumalta nauraa ironialla kumoon. Teatterialalla tapahtui vapautumista niin kaupallisen toiminnan suuntaan kuin vaihtoehtoisten esteettisten ratkaisujen suuntaan. Ala moninaistui ja koki uusia kokeiluja. Ajalle tyypillisiä olivat dramaturgia, pyrkiminen yksilölliseen taidekieleen sekä kauniisti ja hienovaraisesti lavastettu, kansanomainen musiikkiteatteri. Teatterialan rikastumiseen vaikutti myös yhteiskunnan suvaitsevuuden lisääntyminen, mikä nosti uudeksi teemaksi esimerkiksi homoseksuaalisuuden.[28]
Naisten tekemä teatteri nousi keskeiseksi teemaksi, ja naisten näkökulma ja esittämisen tapa ei ollut enää miesten määrittelemää kuten usein aiemmin. Esimerkiksi Ritva Siikalan vuonna 1988 perustama Raivoisat Ruusut edusti uudenlaista naisteatteria.
Jukka Kajava oli 1980-luvulla arvostettu teatteriohjaaja ja -kriitikko, joka tunnettiin myös lastenkulttuurin puolestapuhujana. Näytelmäkirjailija Jouko Turkka tunnettiin teatteriestetiikan suunnannäyttäjänä. Hänen teoksiaan ovat esimerkiksi Tuhat ja yksi yötä (1983), Hypnoosi (1985) ja Lihaa ja rakkautta (1986). Toinen ajan keskeinen näytelmäkirjailija on Jussi Parviainen, jonka kynästä on peräisin esimerkiksi Jumalan rakastaja (1984) sekä Akka (1987). Kansanomaista musiikkiteatteria edustaa Yrjö Juhani Renvallin Päivänsäde, minä ja Menninkäinen (1983), joka on näytelmä Reino Helismaan ja Tapio Rautavaaran suhteista.
Teatterin alalta muistetaan myös jumalan teatteri, joka shokeerasi kansaa muun muassa heittelemällä ulosteita katsojien päälle Pohjoisilla teatteripäivillä Oulussa tammikuussa 1987. Esityksen järjestäneet Teatterikorkeakoulun neljä opiskelijaa tuomittiin ehdolliseen vankeuteen, sakkoihin ja korvauksiin.
Helsingin Sanomista tuli Pohjoismaiden suurin aamulehti vuonna 1981, kun sen arkilevikki ylitti 400000 kappaleen rajan. Vuonna 1983 julkaistiin ensimmäistä kertaa Helsingin Sanomien aikakauslehtimäinen Kuukausiliite.[29] Niin ikään iltapäivälehtien suosio ja levikki kasvoi 1980-luvulla.[30] Iltalehti perustettiin vuonna 1980 Uuden Suomen iltapäiväpainokseksi, ja siitä tuli Ilta-Sanomien tärkeä kilpailija.
1980-luvulla perustettuja aikakauslehtiä ovat muun muassa tiedelehti Tiede (1980), asumisen lehti Kotivinkki (1982) sekä naistenlehti Trendi (1989).
Merkittäviä 1980-luvun toimittajia olivat muun muassa Uma Aaltonen, Jukka Kajava, Vesa-Pekka Koljonen, Pertti Pesonen, Kari Suomalainen, Heikki Tikkanen ja Raimo Vahtera.
Yleisradion yksinvalta sähköisessä viestinnässä murtui, kun paikallisradiot käynnistyivät vuonna 1985. Tämä muutti radioilmaisua ja sen sääntöjä. Tyypillistä oli etenkin kielenkäytön sopivuuden arviointi. Radiotoimittajista tunnetuimpia olivat muun muassa Maija Dahlgren.
Ennen 1980-lukua uskottiin, että radion asema viestintävälineenä pienenisi totaalisesti television yleistyessä. Näin ei käynyt, vaan joustavana ja uudistuvana välineenä radio pystyi pitämään pintansa. Uusien viestintävälineiden tulon myötä radioyleisön määrä väheni selvästi 1980-luvun alussa, mutta väheneminen tasaantui vuosikymmenen puolivälissä. Vuosikymmenen loppupuolella valtakunnalliset radioasemat tavoittivat yli 60 prosenttia 9–75-vuotiaista suomalaisista.[25]
Yleisradion kanavien (TV1 ja TV2) ohelle tuli Kolmoskanava, jonka lähetykset alkoivat 1986. Tätä ennen Mainostelevisio esitti ohjelmistoaan Yleisradion televisiokanavilla. Mainostelevisio pääsi aloittamaan pitkään suunnittelemansa Kymmenen uutiset syyskuun alussa 1981. Ruotsinkielisen YLE FST:n (nykyinen Yle Fem) toiminta alkoi 1988, mutta sen ohjelmaa lähetettiin suomenkielisissä ykkös- ja kakkosverkoissa sille varatuilla ohjelmapaikoilla. Ylen teksti-TV aloitti lokakuussa 1981 ja yleistyi laajemmin vuosikymmenen lopulla.
Vuosina 1988-1989 suomalaisten television katselu koostui suurimmaksi osaksi sarjafilmeistä (21 %), uutisista (15 %), asiaohjelmista (11 %), urheilukilpailuista (11 %) ja elokuvista (10 %).[7] Väritelevisio yleistyi vauhdilla ja syrjäytti mustavalkotelevision: yli puolella Suomen kotitalouksista oli väritelevisio jo 1980-luvun alkupuolella.[31]
1980-luvulla esitettiin monia suomalaisia sketsiviihdesarjoja, joista esimerkiksi Velipuolikuu ja Hymyhuulet olivat suosittuja. Nyttemmin Hymyhuulia on pidetty liian rasistisena ja vähemmistöryhmiä loukkaavana. Hymyhuulten päätyttyä ohjelmakartan paraatipaikan otti helsinkiläisen huumorimusiikkiyhtyeen, Lapinlahden Lintujen, sketsisarja Seitsemän kuolemansyntiä (1988). Tunnettuja sketsiviihdetaiteilijoita 1980-luvulta ovat muun muassa Pirkka-Pekka Petelius, Aake Kalliala, Timo Eränkö, Mikko Kivinen, Kari Kyrönseppä ja Seppo Ahti. Myös jo 1960-luvulla aloittaneen Spede Pasasen sketsisarja Spede Shown suosio jatkui, mutta sitä esitettiin viimeisen kerran 1987.
1980-luvun televisiosarjat olivat usein lyhytikäisiä ja kestivät vain yhden tuotantokauden. Vuosikymmenen kotimaisia televisiosarjoja ovat muun muassa hieman Big Brotherin kaltainen Aikapommi, komediasarjat Fakta homma, Huh hellettä ja Sisko ja sen veli sekä opetusohjelma Kuka minä olen?. 1980-luvun draamasarjoja olivat muun muassa Rauta-aika, Kivisydän, Vihreän kullan maa, Tarkkis ja Tosimiehiä. Jouko Turkan ohjaama, Aleksis Kiven klassikkoromaaniin perustuva draamasarja Seitsemän veljestä herätti vuosikymmenen lopussa suurta kohua.
Pitkäaikainen, Hannu Karpon toimittama reportaasiohjelma Karpolla on asiaa aloitti vuonna 1983. Avara luonto aloitti esityksensä vuonna 1984 ja jatkuu edelleen. 1980-luvulla aloittaneita visailuohjelmia olivat muun muassa Kymppitonni ja Kolmosvisa sekä parisuhdevisailu Napakymppi. Myös jo 1950-luvulta asti esitettyä Tupla tai kuitti -visailua esitettiin vuoteen 1987 saakka. Viihdeohjelma Suomalaisia tähtihetkiä sisälsi lyhyitä, humoristisia kertomuksia suomalaisten arkielämästä ja joskus hieman erikoisista tilanteista. Huippusuosittua, jo 1970-luvun alussa aloittanutta musiikkiohjelmaa Lauantaitansseja esitettiin vuoteen 1985 asti. Vuosikymmenen lopulla 7. hetki käsitteli maailman ajankohtaisia tapahtumia.
Tunnettuja 1980-luvun televisiokasvoja olivat muun muassa Arvi Lind, Hantta Krause (nykyinen Wilma Schlizewski), Kirsti Pajari, Kari Salmelainen ja Riitta Väisänen.
Lastenohjelmista suosituimpia olivat jo edellisellä vuosikymmenellä TV2:lla aloittanut Pikku Kakkonen sekä vuosikymmenen jälkipuoliskolla, jokseenkin samaan aikaan TV1:llä esitetty Puoli kuusi.
Bergerac Berlin Alexanderplatz Bill Cosby Show Hill Street Blues Ihmemies MacGyver Maanalainen armeija iskee jälleen Perhe on paras Safiiri ja Teräs Tyttökullat V (esittäminen Suomen televisiossa lopetettiin kesken sarjan kauhistuttavuuden takia)
1980-luvulle olivat ominaisia upporikkaista suvuista kertovat saippuasarjat, joissa pinta oli usein sisältöä tärkeämpää. Lajityypin sarjoista Suomessa esitettiin muun muassa seuraavia tuotantoja:
Colbyt Dallas Dynastia Viinitila Falcon Crest
Kotivideonauhurit yleistyivät voimakkaasti 1980-luvulla. Puhekielessä niistä käytettiin usein video-sanan monikkoa "videot". Betamax-järjestelmä oli kehitetty 1975 ja VHS vuonna 1976. Suomessa niitä myytiin 1970-luvun lopulla joitakin tuhansia yksiköitä. Lisäksi oli käytössä 1970-luvun alussa esitelty VCR-järjestelmä, Suomessa niitä käytettiin esimerkiksi oppilaitoksissa. Varsinaisesti videonauhurit yleistyivät 1980-luvulla: vuonna 1986 nauhuri oli joka neljännessä suomalaisessa kotitaloudessa. Betamax ja VHS kilpailivat vuosikymmenen alussa kuluttajien suosiosta, kunnes VHS vei voiton. Puhuttiin järjestelmäsodasta. Philipsin kehittämä Video 2000 tuotiin markkinoille 1979 korvaamaan VCR-järjestelmän, mutta sen markkinaosuus jäi Suomessa vähäiseksi ja järjestelmä poistui Suomen pieniltä markkinoilta jo ennen Betamaxia.[32]
Nauhureiden teknologia oli monimutkaista ja alkuun ne olivat lähinnä statussymboleita. [33] Vuosi vuodelta nauhurit halpenivat ja kuvanlaatu parani, mutta vielä 1980-luvun puolivälissä nauhureiden keskihinta oli noin 3600 markkaa[32] (noin 1150 euroa vuoden 2017 rahanarvon mukaan[34]). Videonauhurin myötä ohjelman saattoi katsoa itselleen sopivana ajankohtana; nauhureissa oli myös ajastus, joka käynnisti nauhoituksen automaattisesti. Televisio-ohjelmia ei juuri pikauusittu 1980-luvulla, joten suosikkielokuvansa uusintaa sai usein odottaa vuosikausia. Kahden televisiokanavan Suomessa riideltiin toisinaan kumpaa kanavaa katsotaan, nauhurit poistivat tämän ongelman ainakin periaatteessa. Videonauhat olivat varsin hintavia. Ne olivat uudelleennauhoitettavia, mutta kuvanlaatu huononi kerta kerralta, sillä nauhoitusteknologia oli analogista. Elokuvia myös kopioitiin, kuten musiikkitallenteita, mutta kopioiden kuvanlaatu oli vielä heikompi kuin alkuperäisnauhan.[35]
Videonauhurit toivat mukanaan videovuokraamot. Alkuun vuokrattavia elokuvia oli vähän, mutta syksyllä 1986 niitä oli jo noin 4400 nimikettä. Maahantuonti keskittyi neljälle suurelle toimijalle: Esselte, Rautakirja, Musiikki Fazer ja Nordic Video. Elokuvat olivat lähinnä toiminnallisia ja yhdysvaltalaista alkuperää, kuten vuoden 1986 suosituin vuokravideoelokuva Beverly Hills kyttä.[32]
Videonauhurit katosivat suomalaiskodeista 2000-luvulla digitaalisten toistojärjestelmien myötä.[35] Ne jättivät kuitenkin jälkensä suomen kieleen: vielä 2010-luvulla kuuli puhuttavan ohjelman nauhoittamisesta, vaikka digitaaliset tallennuslaitteet eivät käytä minkäänlaista nauhoittavaa teknologiaa.
Pop- ja rockyhtyeistä olivat 1980-luvulla pinnalla esimerkiksi Dingo, Sielun Veljet, Leevi and the Leavings ja Miljoonasade. Dingon suosio Suomessa oli niin valtava, että sitä kuvatessa voidaan puhua dingomaniasta. Yhtyeen albumi Kerjäläisten valtakunta (1985) on Suomen neljänneksi myydyin albumi, jolla ovat muun muassa ikihitit Nahkatakkinen tyttö ja Autiotalo. Sielun Veljiltä muistetaan etenkin kappale Peltirumpu (1985) ja Leevi and the Leavingsilta muun muassa Pohjois-Karjala (1986) sekä Teuvo, maanteiden kuningas (1988). Miljoonasateelta muistetaan esimerkiksi Emma-patsaalla palkittu klassikko Marraskuu (1987). Muita 1980-lukuun liitettyjä pop- ja rock-yhtyeitä olivat muun muassa Hassisen Kone, Bluesounds, Broadcast ja Backsliders.
Tampereella syntynyt ”Manserock”, jonka suosituimpia edustajia olivat Eppu Normaali, Popeda ja Juice Leskinen, saavutti huippunsa vuosikymmenen puolivälissä. Punkrockista melodisempaan rockiin siirtynyt Eppu Normaali oli suosionsa huipulla, ja sen levyistä varsinkin Kahdeksas ihme (1985) ja Valkoinen kupla (1986) olivat erittäin menestyksekkäitä. Eppujen suuria hittejä 1980-luvulta ovat muun muassa Murheellisten laulujen maa (1981) ja Kitara, taivas ja tähdet (1985). Vuoden 1985 kesähitti, Popedan Kuuma kesä, on valittu jopa kaikkien aikojen kesähitiksi. Popedan keulakuva Pate Mustajärvi menestyi myös soolourallaan ja levytti muun muassa kappaleen Synnyimme lähtemään (1986). Muita suuria manserockin nimiä olivat muun muassa Moog Konttinen, Mikko Alatalo ja Harri Rinne sekä manageri Epe Helenius. Saimaalla tapahtuneesta useiden suomalaisten rock-yhtyeiden Tuuliajolla-yhteiskiertueesta ilmestyi myös Aki ja Mika Kaurismäen ensimmäinen pitkä elokuva, Saimaa-ilmiö, vuonna 1981.
Hanoi Rocks oli 1980-luvun merkittävin suomalainen yhtye ulkomailla, jonka lupaavasti alkanut ulkomaanvalloitus katkesi kuitenkin yhtyeen rumpalin kuolemaan. Hanoi Rocksin menestyskappaleita ovat muun muassa Don’t You Ever Leave Me (1984) sekä samana vuonna tehty CCR-laina Up Around the Bend (EP). Kotimaassa merkittävä dance-yhtye oli Bogart Co., joka teki ensimmäisenä suomalaisena yhtyeenä vakavasti otettavaa synthpoppia. 1980-luvun alussa rockabilly oli uudelleen muodissa myös Suomessa, ja tyylin tunnetuimpia edustajia oli The Stray Cats. Heavy metal kuitenkin syrjäytti rockabillyn suosiossa 1980-luvun puoliväliin mennessä. Zero Nine oli Suomen ensimmäisiä vakavasti otettavia heavy rockin tekijöitä. Hard rock -yhtye Gringos Locos oli suuri arvostelumenestys, jonka menestys ulkomailla herätti paljon huomiota lehdistössä.
Monet 1970-luvun lopulla aloittaneet yhtyeet tekivät uransa huippumenestyksen 1980-luvulla. Laulajista ja lauluntekijöistä kärkinimiä olivat Hector, Juice Leskinen ja Pave Maijanen. Heidän klassikoitaan ovat esimerkiksi Hectorin Koko hela maailma (1980), Juice Leskisen Eesti (On My Mind) (1983) ja Pave Maijasen Lähtisitkö (1984). Paul Oxley’s Unit oli luultavasti Suomen suosituin yhtye kesästä 1981 syksyyn 1982, ja varsinkin sen levy Living in the Western World (1981) on myyntimenestys. J. Karjalainen teki 1980-luvulla lauluja Mustat Lasit -kokoonpanon kanssa, ja hänen hittejään ovat muun muassa Ankkurinappi (1982) ja Doris (1985).
Kansanomaisempaa musiikkia tekivät Rauli ”Badding” Somerjoki, Mikko Alatalo, Irwin Goodman sekä stand-up-koomikko Jaakko Teppo. Reteistä ja usein humoristisista ralleistaan tunnettu Irwin Goodman lauloi 1980-luvulla pääosin Irwinin Lapset-yhtyeen kanssa, ja hän levytti muun muassa klassikot Härmäläinen perusjuntti (1984) ja Rentun ruusu (1988). Rauli ”Badding” Somerjoen ikivihreitä klassikoita taas ovat muun muassa Tähdet, tähdet (1983) ja Laivat (1985).
1980-luvun suosituimpia iskelmälaulajia olivat muiden muassa Tapani Kansa, Reijo Kallio, Kari Tapio, Jamppa Tuominen, Paula Koivuniemi, Lea Laven, Katri Helena, Anita Hirvonen, Matti ja Teppo ja Topi Sorsakoski. Käännösiskelmiä levytettiin vielä paljon. Ikivihreitä käännösiskelmiä ovat esimerkiksi monet Paula Koivuniemen hitit, muun muassa Aikuinen nainen (1982) ja Kuuleeko yö (1987), sekä Kari Tapion Olen suomalainen (1983). Toisaalta 1980-luvulla levytettiin myös runsaasti kotimaisia sävelmiä, joista tunnettuja ovat esimerkiksi Katri Helenan Mun sydämeni tänne jää (1980), Matin ja Tepon Mä joka päivä töitä teen (1982) ja Jamppa Tuomisen Kuumat kyyneleet (1983). Matin ja Tepon levyt myivät sadointuhansin, suurimpia myyntimenestyksiä ovat albumit Et voi tulla rajan taa (1981) ja Pidä itsestäsi huolta (1982). Topi Sorsakoski on levyttänyt Agents-kokoonpanon kanssa useita runsaasti myyneitä levyjä. Ikivihreitä hittejä ovat etenkin Eeva (1986), Kaksi kitaraa (1987) ja On kesäyö (1988).
Vuosikymmenen uusia tulokkaita olivat esimerkiksi Tarja Ylitalo, Meiju Suvas, Mona Carita, Kake Randelin, Ahti Lampi ja Taneli Mäkelä. Tunnettuja kappaleita ovat muun muassa Tarja Ylitalon Kerrasta poikki (1980), Meiju Suvaksen Tahdon sinut (1982) ja Kake Randelinin Avaa hakas (1983). Mona Carita taas esitti käännösdiskomusiikkia, ja hänen tunnetuimpia hittejään ovat esimerkiksi Anna, kulta anna (1981). Hieman vanhempaa, jo 1950-luvulla uransa aloittanutta polvea edustivat Eino Grön ja Reijo Taipale.
Iskelmämusiikkia soittaneita yhtyeitä olivat Solistiyhtye Suomi, Finlanders ja Souvarit. Ahkerimpia iskelmien sanoittajia olivat ainakin Juha Vainio, Vexi Salmi, Chrisse Johansson ja Raul Reiman.
Ensimmäinen nimenomaan rockmusiikkiin erikoistunut radio-ohjelma Rockradio aloitti silloisessa Yleisradion rinnakkaisohjelmassa kesäkuun alussa 1980. Hittimittari oli Ylen vuonna 1984 aloittama iskelmä- ja rock-ohjelma, joka paikkasi Suomen television musiikin tarjonnan aukkoja. Ocsid (nimi on sana disco takaperin kirjoitettuna) oli disko- ja tanssimusiikkiin keskittynyt radio-ohjelma. Se oli lajissaan ensimmäisiä Suomessa. Rock- ja popmusiikkiin erikoistuneita radiotoimittajia olivat Tero Liete, Juhani Kansi, Tapani Ripatti, Heimo ”Holle” Holopainen ja Outi Popp, monet heistä itsekin muusikoita.
Vuosittainen Syksyn sävel -televisio-ohjelma koki suosionsa huipun 1980-luvun aikana. Ohjelma muutettiin vuonna 1987 rakenteeltaan kaikille avoimesta kilpailusta kutsukilpailuksi. Jonna Tervomaa aloitti uransa lapsitähtenä laululla Minttu sekä Ville, jolla hän voitti Syksyn sävelen vuonna 1983. Mikko Alatalo voitti 1980-luvulla Syksyn sävelen kolmesti kappaleillaan Rikoo on riskillä ruma (1980), Mummoni ja moukarinheitto (1981) sekä Minna (1986). Syksyn sävel -klassikoksi on myös jäänyt ainakin Kirkan Surun pyyhit silmistäni (1988).
Humppavillityksen hiipuessa Lappeenrannan humppafestivaalit päättyivät vuosikymmenen lopulla, mutta niiden tilalle tulivat vuodesta 1985 lähtien järjestetyt Seinäjoen Tangomarkkinat. Tangomarkkinoilla valittiin vuosittain tangokuningas, ja vuodesta 1987 lähtien myös tangokuningatar. Ensimmäiseksi tangokuninkaaksi valittiin Kauko Simonen ja ensimmäiseksi tangokuningattareksi Arja Sipola. Kirjailijanakin mainetta saavuttaneen Heikki Hietamiehen juontamat Lauantaitanssit kuuluivat varsinkin varttuneemman väen eniten suosimiin televisio-ohjelmiin. Laajasta alan asiantuntemuksesta mainetta saanut toimittaja Ilpo Hakasalo teki iskelmämusiikkiin painottuneita radio-ohjelmia ja julkaisi yhdessä Peter von Baghin kanssa vuonna 1986 Iskelmän kultaisen kirjan, joka sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
1980-luvulla Suomi osallistui Eurovision laulukilpailuun joka vuosi. Mieleenpainuvimpia tapauksia ovat vuoden 1982 Euroviisut, joissa Kojo edusti Suomea kappaleella Nuku pommiin sijoittuen viimeiselle sijalle saamatta yhtäkään pistettä, sekä vuoden 1989 Euroviisut, joissa Suomen edustuskappale oli Anneli Saariston La dolce vita. La dolce vita oli vuoteen 2006 asti Suomen paras sijoitus suhteessa osallistujamaiden määrään; se tuli seitsemänneksi saaden 76 pistettä. Myös Kirkan Hengaillaan (1984) ja Sonja Lumpeen Eläköön elämä (1985) pärjäsivät kohtalaisen hyvin: molemmat tulivat yhdeksänneksi. Laulukieli ei ollut vielä vapaa, kaikki esiintyivät suomen kielellä.
1980-luvun hengellisen musiikin tärkeä edustaja oli Viktor Klimenko, joka esiintyi pääasiassa helluntaiseurakunnissa ja kirkoissa. Hän on julkaissut useita hengellisen musiikin albumeita, kuten Jeesus on Herra (1981) niin suomen kuin ruotsin kielellä. Albumi myi kultaa sekä Suomessa että Ruotsissa.
CD-levy tuli markkinoille 1980-luvulla, mutta C-kasettien myynti oli vielä huipussaan. Musiikkia kuunneltiin usein korvalappustereoilla.
Maksamme velkaa oli vuonna 1985 ilmestynyt Apua! Orkesterin hyväntekeväisyyskappale, jolla kerättiin varoja nälänhädän uhreille. Korvat auki taas on vuonna 1977 perustettu suomalainen kulttuuriyhdistys, jonka tarkoituksena on edistää ja tehdä tunnetuksi uutta suomalaista musiikkia ja joka on merkittävästi vaikuttanut modernin eurooppalaisen taidemusiikin tuomiseen Suomeen. Juhani Merimaata, helsinkiläisen rock-klubi Tavastian toimitusjohtajaa on pidetty suomalaisen rockbisneksen kunnioitetuimmaksi ja arvostetuimmaksi vaikuttajaksi.[36]
Musiikissa näkyi myös kampanja keskioluen tuomisesta kioskeihin, etenkin Sleepy Sleepersin kappaleella Kaljaa kioskeihin (1981).
Suomalainen elokuva uusi 1980-luvulla kasvonsa lähes täydellisesti: monet vanhat ohjaajat tekivät viimeiset elokuvansa, mutta samalla luotiin pohjaa monille tuleville menestystarinoille. Uusi aalto ja kansainvälistyminen toivat mukanaan monia uusia genrejä. Vuosikymmentä voidaan pitää elokuvakulttuurin kulta-aikana, sillä 1980-luvulla ilmestyi valtavasti elokuvakirjallisuutta ja perustettiin useita pysyviksi osoittautuneita elokuvafestivaaleja.
Yleisradio ja Suomen elokuvasäätiö solmivat vuonna 1984 sopimuksen ennakko-ostoista, eli YLE sitoutui ostamaan tietyn määrän Elokuvasäätiön tukemista elokuvista. Televisiotuotannon ja valkokangaselokuvan välinen raja alkoi hämärtyä. Osa 1980-luvun ensi-illoista oli ensisijaisesti televisiotuotantoja, joille suotiin myös suppea teatterilevitys.
Elokuva-alan talouden kannalta 1980-luku osoittautui ristiriitaiseksi. Mäkelöiden suvun Kinosto-yhtymän perustalle vuonna 1986 rakennettu Finnkino Oy saavutti alalla käytännössä monopoliaseman. Mediamaailman mullistukset, eritoten kotivideoiden läpimurto vähensivät elokuvateatterien yleisöä, mutta toisaalta televisio- ja videolevitys toivat elokuville katsojia toista kautta, ja monet vanhemmat kotimaiset elokuvat saivat jatkoelämän. Vuosikymmenen lopulla kotimaisten elokuvien katsojaosuus laski vuoden 1986 huippulukemista (23 %) vain kymmenen prosentin tienoille. Elokuvien tuotantokustannukset nousivat huomattavasti, mikä myös johti elokuva-alan kriisiin.[37]
1980-luvulle tultaessa uutta olivat nuorten elämää kuvaavat elokuvat, kuten Tapio Suomisen Täältä tullaan, elämä! (1980) ja Mikko Niskasen Ajolähtö (1982). 1980-luvulla debytoineita elokuvaohjaajia ovat muun muassa Taavi Kassila (Jousiampuja, 1982), Matti Ijäs (Koomikko, 1983) ja Janne Kuusi (Apinan vuosi, 1983). Lauri Törhösen esikoisteos, draamaelokuva Palava enkeli (1984) järkytti ja herätti julkista keskustelua ja arvostelua psykiatrian menetelmiä kohtaan. Eräs 1980-luvun hämmentävimpiä elokuvia on Visa Mäkisen salanimellä ohjaama tuhma seksikomedia Pi pi pil... pilleri (1982).
Nuorten tekijöiden ja aiheiden aallonharjalla ratsastivat sukupolvensa näkyvimmiksi ohjaajiksi veljekset Aki ja Mika Kaurismäki, joilla oli oma tuotantoyhtiönsä Villealfa Filmproductions Oy. Aluksi Mika Kaurismäki toimi ohjaajana ja Aki käsikirjoittajana, ja heidän elokuviaan 1980-luvulta ovat Valehtelija (1981), Arvottomat (1982) ja Klaani (1984). Aki Kaurismäki avasi oman ohjausuransa elokuvilla Rikos ja rangaistus (1983) ja Calamari Union (1985). Veljesten elokuvat nousivat Suomessa kulttimaineeseen ja herättivät nopeasti huomiota ulkomaillakin.
Myös monet muutkin ohjaajat pyrkivät takaamaan taiteellisen riippumattomuuden toimimalla itse omina tuottajinaan. Leimallinen esimerkki on Anssi Mänttäri, joka käsikirjoitti ja ohjasi jopa 11 elokuvaa vuosina 1982-1986. Hänen tuotannossaan korostuu arkirealismi ja satiirisuus, ja hänen teoksiaan ovat muun muassa trilogia Toto (1982), Regina ja miehet (1983) sekä Paavo Haavikon näytelmään perustuva Kuningas lähtee Ranskaan (1986).
Ajan näkyvät kulttuuri-ilmiöt näkyvät 1980-luvun elokuvissakin. Suomirockin sankarikauden muusikot pääsivät esiin useissa Kaurismäen veljesten elokuvissa, kuten Saimaa-ilmiö (1981) ja Leningrad Cowboys Go America (1989) sekä Jouko Lehmuskallion Rokki Diggari (1981). Janne Kuusen esikoiselokuva Apinan vuosi on syntynyt Harri Sirolan kohutun Abiturientti-romaanin pohjalta, minkä jälkeen Kuusi toteutti yhteistyössä helsinkiläisen Ryhmäteatterin kanssa dokumentin Laulu (1986) ja surrealistisen komedian Älä itke Iines (1987).
Ajankohtaisuuden vastapainona käytiin myös kunnianhimoista vuoropuhelua maailmankirjallisuuden klassikoiden kanssa. Aki Kaurismäen Rikos ja rangaistus ja Timo Linnasalon Aikalainen (1984) ovat syntyneet Dostojevskin teosten pohjalta, kun taas Aki Kaurismäen Hamlet liikemaailmassa (1987) ja Pauli Pentin Macbeth (1987) ovat syntyneet Shakespearen pohjalta. Markku Lehmuskallion elokuvat, kuten Korpinpolska (1980), käsittelivät omaperäisesti ihmisen ja luonnon suhdetta. Taiteen ja taiteilijuuden ajattomia kysymyksiä lähestyivät epookkielokuvat, kuten Pirjo Honkasalon ja Pekka Lehdon yhteiset Tulipää (1980) ja Da Capo (1985) sekä Jaakko Pakkasvirran Pedon merkki (1981).[37]
Edellisen vuosikymmenen tapaan suosituimpia elokuvia olivat yhä Rauni Mollbergin elokuvat ja Spede Pasasen tuotannot. Menestyksekkäitä Mollbergin teoksia olivat muun muassa Milka – elokuva tabuista (1980) ja Tuntematon sotilas (1985, järjestyksessään toinen Tuntematon sotilas -elokuva). Vuosikymmenen aikana ilmestyi jopa kahdeksan Uuno Turhapuro -elokuvaa, joista katsotuimpia ovat Ere Kokkosen Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984) ja Uuno Epsanjassa (1985). Spede Pasanen tuotti osan Uuno Turhapuro -elokuvista, ja lisäksi useita tv-sketseissä koeteltujen hahmojen ympärille rakentuneita elokuvia, kuten Hei kliffaa hei (ohjaus Ere Kokkonen, 1985) ja Onks' Viljoo näkyny? (ohjaus Hannu Seikkula, 1988). Visa Mäkisen tunnusomaiseksi lajiksi vakiintui seikkailu- ja kohelluskomedia (esimerkkinä Kaikenlaisia karkulaisia, 1981). Mäkinen jatkoi myös 1950-60-luvun Pekka Puupää -sarjaa elokuvilla Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti (1985) ja Pekka Puupää poliisina (1986). Ne ovat viimeiset Pekka ja Pätkä -elokuvat, joita moni piti ”alkuperäisten” Puupäiden halventamisena.
Edvin Laine teki viimeiset elokuvansa Akaton mies (1983) ja Akallinen mies (1986), joissa käsiteltiin katoavaa maalaiselämää. Hänen jälkeensä perinteikkään eeppisen realismin lippua kantoi Pekka Parikka Antti Tuurin romaanien pohjalta ohjaamissaan elokuvissa Pohjanmaa (1988) ja Talvisota (1989). Laineen päätettyä uransa alalla toimi studiokauden aktiiviohjaajista enää vain Matti Kassila, joka toi vielä kerran valkokankaalle Hella Wuolijoen ja F. E. Sillanpään tuotannon elokuvissaan Niskavuori (1984) ja Ihmiselon ihanuus ja kurjuus (1988). Mikko Niskanen palasi myös kadonneeseen talonpoikais-Suomeen viimeisissä töissään, Kalle Päätalo -filmatisoinneissa Elämän vonkamies (1986) ja Nuoruuteni savotat (1988).[37]
Vuoskymmenen lopun kasinotalouden ja juppikulttuurin kulta-aika sai monimielisen kuvaajan Lauri Törhösestä, joka on ohjannut elokuvat Riisuminen (1986), Tropic of Ice – Jään kääntöpiiri (1987) ja Insiders (1989). Suomen suuntautuminen kohti länttä sai aikaan avaukset amerikkalaisissa populaarilajeissa, esimerkkeinä Renny Harlinin toimintaelokuva Jäätävä polte (1986) ja Olli Soinion kauhuelokuva Kuutamosonaatti (1988). Harlinille aukesi ura Hollywood-ohjaajana, ja suomalainen elokuva alkoi saada hieman jalansijaa ulkomailla. Noin kolmannes 1980-luvun suomalaisista elokuvista saatiin kaupaksi ulkomaille ja yli puolet esitettiin ulkomaisilla festivaaleilla, mikä on etenkin Suomen elokuvasäätiön tiivistyneen kulttuurivaihdon ansiota.
Kansainvälistymistä johtivat Kaurismäen veljekset, jotka alkoivat saada yhä enemmän ulkomaisia yhteistyökumppaneita elokuviensa rahoitukseen ja myyntiin. Mika Kaurismäki aloitti pitkän tiensä kansainvälisten yhteistuotantojen ohjaajana elokuvalla Helsinki Napoli All Night Long (1987). Aki Kaurismäki pääsi ensimmäisenä suomalaisena maailman elokuvaohjaajien eturiviin ”työläis-” tai ”häviäjätrilogialla” Varjoja paratiisissa (1986) ja Ariel (1988).[37]
1980-luvun kotimaisten elokuvien käytetyimpiä näyttelijöitä olivat muiden muassa Eeva Eloranta, Kari Heiskanen, Juuso Hirvikangas, Tapio Hämäläinen, Aake Kalliala, Heikki Kinnunen, Vesa-Matti Loiri, Taneli Mäkelä, Marita Nordberg, Kati Outinen, Matti Pellonpää, Pirkka-Pekka Petelius, Paavo Piskonen, Marjatta Raita, Esko Salminen, Elina Salo, Leena Suomu, Markku Toikka, Timo Torikka ja Vesa Vierikko.
Katsotuimmat suomalaiset elokuvat 1980–1989 (Suomen elokuvateattereissa):[37]
Uuno Turhapuro armeijan leivissä (Ere Kokkonen, 1984) katsojia 750 965 Talvisota (Pekka Parikka, 1989) katsojia 628 767 Uuno Epsanjassa (Ere Kokkonen, 1985) katsojia 607 939 Tuntematon sotilas (Rauni Mollberg, 1985) katsojia 590 902 Uuno Turhapuro menettää muistinsa (Ere Kokkonen, 1982) katsojia 572 488 Uuno Turhapuro muuttaa maalle (Ere Kokkonen, 1986) katsojia 556 519 Uuno Turhapuron aviokriisi (Ere Kokkonen, 1981) katsojia 452 656 Täältä tullaan, elämä! (Tapio Suominen, 1980) katsojia 382 024 Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin (Ere Kokkonen, 1983) katsojia 381 181 Uuno Turhapuro kaksoisagentti (Spede Pasanen, 1987) katsojia 352 205.
Katso myös: Luettelo 1980-luvun suomalaisista elokuvista
1980-luvun menestyneimpiin suomalaisiin urheilijoihin kuuluu muun muassa Matti Nykänen, joka on yksi maailman kaikkien aikojen parhaista mäkihyppääjistä. Nykänen voitti lähes kaikki mitalinsa 1980-luvulla. Hän voitti Sarajevon olympialaisissa 1984 yhden ja Calgaryn olympialaisissa 1988 kolme kultamitalia. 1980-luvun MM-kisoissa Nykänen on voittanut yhteensä seitsemän MM-kultamitalia. Myös Jari Puikkonen on moninkertainen mäkihypyn maailmanmestari, joka on voittanut 1980-luvulla yhden olympiakullan ja neljä MM-kultaa.
Harri Kirvesniemi voitti maastohiihdossa yhden MM-kullan ja yhden MM-hopean 1989. Jo tätä ennen hän oli voittanut useita MM-pronssimitaleja. Kirvesniemi oli myös toukokuussa 1986 mukana tekemässä 100 × 1 000 metrin viestijuoksun maailmanennätystä juosten ajan 2.33,9. Hänen vaimonsa Marja-Liisa Kirvesniemi on Suomen menestyneimpiä naishiihtäjiä, joka on voittanut kolme olympiakultaa Sarajevossa 1984 ja kaksi MM-kultaa 1989. Hän on myös saanut useita hopea- ja pronssimitaleja. Myös Juha Mieto menestyi hyvin, saaden pari hopeaa ja kaksi pronssia.
1980-luvun merkittävin suomalainen jääkiekkoilija on ehkä Jari Kurri, joka pelasi tuolloin NHL:ssä edustaen useita eri jääkiekkoseuroja. Kurri on NHL:n kaikkien aikojen neljänneksi paras eurooppalainen maalintekijä, ja NHL:n runkosarjan kaikkien aikojen pistepörssissä hän on sijalla 21. Teemu Selänteen pääsarjaura alkoi vuosikymmenen lopulla. Suomen jääkiekkomaajoukkue sai hopeaa Calgaryn olympialaisissa 1988, mikä oli EM-mitaleja lukuun ottamatta kaikkien aikojen ensimmäinen Suomen jääkiekkomaajoukkueen saama mitali.
Keke Rosberg voitti ensimmäisenä suomalaisena Formula 1 -maailmanmestaruuden vuonna 1982, ajettuaan Williams-tallissa. Suomalaiset menestyivät erinomaisesti myös rallissa: Ari Vatanen voitti rallin maailmanmestaruuden 1981, Hannu Mikkola 1983, Timo Salonen 1985 ja Juha Kankkunen 1986 ja 1987.
Maailman ensimmäiset yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Helsingin olympiastadionilla elokuussa 1983. Suomi tuli kisoissa jaetulle kahdeksannelle sijalle voittaen yhden kullan, yhden hopean ja yhden pronssin. Kultaa voitti Tiina Lillak keihäänheitossa, hopeaa Arto Bryggare 110 metrin aitajuoksussa ja pronssia Martti Vainio 5000 metrin juoksussa.
1980-luvulla kuntosalit ja solariumit löivät itsensä läpi juppi-kulttuurin oheistuotteena, ja vapaa-aikaa alettiin entistä enemmän kuluttaa myös laskettelukeskuksissa. Purjelautailu oli olennainen osa juppikulttuuria. Talvella auton katolla oli suksiboksi, kesällä purjelauta. Vuosikymmenen aikana valmistui nopeaan tahtiin monia koko perheen kesälomakeskuksia: Mikkelin Visulahti avattiin 1980, Tervakosken Puuhamaa 1984, Kouvolan Tykkimäki 1986, Kalajoen JukuJukuMaa (nykyinen Jukupark) niin ikään 1986, Vaasan Wasalandia 1988 ja Espoon Serena 1989. Amerikkalaisia trendejä omaksuttiin vauhdilla: esimerkiksi rap-musiikki, rullaluistelu ja rullalautailu tulivat suosituiksi nuorison keskuudessa.
VHS-videot ja videolaitteet tulivat, ja videovuokraamoista saattoi vuokrata myös TV:seen antennijohdolla yhdistettävän videokatselulaitteen kotiin videon katselua varten, jos ei omistanut itse kyseistä laitetta. Kotona suosittua ajanvietettä olivat Rubikin kuutio ja Trivial Pursuit. Myös roolipelit yleistyivät 1980-luvulla.
Matkailu yleistyi entisestään. Espanjan ja Kreikan ohella suosiotaan kasvattivat Turkki ja kaukomatkat. Ajan hitti olivat aktiivilomat, kiertomatkat sekä erilaiset harrastematkat urheilukilpailuihin ja kulttuuritapahtumiin.[38]
1980-luvun huomattavimpia muoti-ilmiöitä olivat ylisuuret, neonväreillä ja logoilla koristellut vaatteet, leveälahkeiset housut, napaan asti ulottuvat farkut, olkatoppaukset, purjehduskengät ja hihojen kääriminen. Leveitä vöitä ja huiveja käytettiin usein koristeina. Etenkin monet naiset permanenttasivat hiuksensa valtavaksi kiharatukaksi. Ajalla suosittiin myös joustavia vaatteita: etenkin uima-asuista tuttua elastaania käytettiin myös päällysvaatteissa. Nousukausi näkyi myös vaatemuodissa: kalliilla ja kalliinnäköisillä merkkivaatteilla sekä suurilla, selvästi erottuvilla logoilla luotiin vaikutelmaa vauraudesta ja korkeasta elintasosta. Yleisilmeeltään 1980-luvun muoti oli värikästä ja iloista. Naisten vaatteisiin tuli useita vaikutteita miesten muodista: olkatoppaukset sekä jakku- ja housupuvut syrjäyttivät mekkojen käyttöä ja loivat naisille menestystä miehisillä aloilla, kuten pankeissa ja teollisuusyrityksissä. Pukeutumiseen tuli vaikutteita myös musiikkimaailman tähdiltä, kuten Madonnalta, Michael Jacksonilta ja kotimaiselta Dingolta. Myös Walesin prinsessa Dianan pukeutumista seurattiin tarkasti. Vaikutteita haettiin myös suosituista televisiosarjoista, kuten Dallasista ja Dynastiasta.[39][40]
Suosituimpia ruokia 1980-luvulla olivat perinteiset jauheliharuoat (esimerkiksi lihapullat, jauhelihakastike ja makaronilaatikko), kokoliharuoat (esimerkiksi porsaankyljykset ja lihakeitto), makkarakastike, kanaviillokki, kalakeitto, munakas ja pizza. Suosittuja kahvipöydän antimia olivat pasteijat, pullat, mokkapalat ja kermakakut. Kasvikset ja hedelmät tulivat suositummiksi. Edellisen vuosikymmenen lopulla alkaneen rasvakeskustelun vaikutuksesta margariini ohitti voin suosituimpana rasvana.[41]
Ruokakauppojen valikoimat kasvoivat, ja ruokapöytään saatiin eksoottisia lisäyksiä, muun muassa kiivi. Perunoiden rinnalle nousivat riisi ja pasta. Ruokia alettiin maustaa perinteisen suolan ja pippurin lisäksi esimerkiksi valkosipulilla, yrteillä ja chilillä. Tuontielintarvikkeita oli kuitenkin vielä rajoitetusti, sillä kun Suomi ei ollut vielä Euroopan unionin jäsen, korkeilla tuontitulleilla suojeltiin kotimaista maataloutta ja elintarviketuotantoa. Esimerkiksi tuontihedelmiä saatiin lähinnä talvella ja keväällä, kun kotimaisia omenoita ja marjoja ei ollut saatavilla.[42]
1980-luvulla miehet alkoivat enenevissä määrin osallistua ruuanlaittoon. Erilaiset keittiövempaimet, kuten leivänpaahtimet ja vohveliraudat, yleistyivät vuosikymmenen aikana. Mikroaaltouunit yleistyivät nopeasti vuosikymmenen lopulla: vielä vuonna 1985 vain joka 20. suomalaisessa kotitaloudessa oli sellainen, mutta jo vuonna 1990 mikrouunin omisti kolme viidestä taloudesta.[43]
Ravintolassa syönti ja pikaruokakulttuuri tekivät Suomessa läpimurron 1980-luvulla.[44] Vuosikymmenen alussa Burger King käväisi muutaman vuoden ajan Suomessa. Suomen ensimmäinen McDonald’s avattiin vuonna 1984 Tampereella.
Alkoholijuomien, erityisesti keskioluen, kulutus kasvoi elintason nousun myötä läpi 1980-luvun aina 1990-luvun alun lamaan asti.[45] 1960-luvulla alkanut viinien kulutuksen kasvu kiihtyi huomattavasti 1980-luvun puolenvälin jälkeen.[46] Baarien suosituimpia drinkkejä olivat muun muassa sininen enkeli ja katkeroa sisältävät cocktailit.
Suomessa jouduttiin 1980-luvulla suremaan seuraavien merkittävien henkilöiden poismenoa:
Rafael Paasio (1903–1980), sosiaalidemokraattinen poliitikko, entinen pääministeri ja eduskunnan puhemies Kustaa Vilkuna (1902–1980), kansa- ja kielitieteen tutkija ja akateemikko Rolf Nevanlinna (1895–1980), matemaatikko ja akateemikko Georg Malmstén (1902–1981), laulaja, muusikko ja säveltäjä Joel Rinne (1897–1981), näyttelijä ja akateemikko Jukka Rangell (1894–1982), sodanaikainen pääministeri Ville Ritola (1896–1982), kestävyysjuoksija ja olympiavoittaja Tauno Palo (1908–1982), karismaattinen näyttelijä ja laulaja Pentti Saarikoski (1937–1983), sotien jälkeisen Suomen merkittävimpiä runoilijoita ja kirjailijoita K.-A. Fagerholm (1901–1984), sosiaalidemokraattinen poliitikko, entinen sosiaali- ja pääministeri, eduskunnan puhemies ja valtioneuvos Konsta Jylhä (1910–1984), mestaripelimanni A. F. Airo (1896–1985), talvi- ja jatkosodan kenraali Tapio Wirkkala (1915–1985), muotoilija ja kuvanveistäjä Tauno Nurmela (1907–1985), kielitieteilijä ja akateemikko Armas-Eino Martola (1896–1986), jääkärikenraali Urho Kekkonen (1900–1986), Suomen historian pitkäaikaisin presidentti Rauli Badding Somerjoki (1947–1987), laulaja, säveltäjä ja sanoittaja Ella Eronen (1900–1987), näyttelijä ja lausuntataiteilija Esa Pakarinen (1911–1989), kansantaiteilija, harmonikansoittaja, laulaja, näyttelijä ja koomikko Pekka Kuusi (1917–1989), sosiaalidemokraattinen kansanedustaja ja ministeri Kaj Franck (1911–1989), kansainvälisesti tunnettu keramiikka- ja lasimuotoilija Edvin Laine (1905–1989), Suomen tunnetuimpia teatteri- ja elokuvaohjaajia.
, Yle 10.4.2014/11.5.2015
Luokka:1980-luku Luokka:Itsenäisen Suomen historia