Hongwu
Hongwu (, 21. lokakuuta 1328 – 24. kesäkuuta 1398[1]), alkuperäiseltä nimeltään Zhu Chongba, myöhemmin Zhu Yuanzhang[1] () ja temppelinimeltään Ming Taizu (, "Mingin suuri esi-isä"), oli Kiinan Ming-dynastian perustaja ja tämän dynastian ensimmäinen keisari.[1] Hänen hallitus­kausi­nimensä Hongwu, jolla hänet parhaiten tunnetaan merkitsee "rajaton sotaisa henki".[2]
Zhu Yuanzhangin syntyessä Kiinaa hallitsi mongolien perustama Yuan-dynastia. Kun 1300-luvun puoli­välissä nälän­hätä, kulku­taudit ja talon­poikais­kapinat levisivät kaikkialle Kiinaan, Zhu nousi johtamaan joukkoja, jotka saivat Yuan-dynastian syrjäytetyksi, jolloin mongolien oli vetäydyttävä keski-Aasian aroille. Vallattuaan Yuan-dynastian pää­kaupungin Khanbaliqin eli nykyisen Pekingin Zhu väitti itselleen kuuluvan taivaan mandaatin ja pani alulle Ming-dynastian vuonna 1368.[1] Koska hän luotti vain perheeseensä, hän teki monista pojistaan mahtavia feodaalisia prinssejä pohjoisille suo­alueille ja Jangtsen laaksoon.[3] Koska Hongwu oli vielä elossa ensimmäisen kruunun­prinssin kuollessa, hän kruunasi pojan­poikansa Jianwenin seuraajakseen, mutta tämä ehti olla hallitsijana vain muutaman vuoden, kunnes hänet syrjäytti hänen setänsä, Hongwun poika Yongle.
Useimmat Zhi Yuanzhangiin liittyvät historialliset paikat sijaitsevat Nankingissa, dynastian alku­peräisessä pää­kaupungissa.
Zhu Yuanzhang syntyi köyhään talon­poikais­perheeseen Znhonglissa, nykyisessä Fenjangissa, Anhuin maakunnassa.[4] Hänen isänsä oli Zhu Shizhen (朱世珍, alkujaan Zhu Wusi 朱五四) ja äitinsä Chen Erniang. Hänellä oli seitsemän vanhempaa sisarusta, joista osan vanhemmat olivat luovuttaneet pois, koska heillä ei ollut riittävästi ruokaa koko perheelle.[5] Hänen olleesaan 16-vuotias hänen kotiseutunsa jäi Keltaisenjoen (Huangho) tulvaveden alle. Tämän jälkeen rutto tappoi hänen perheensä yhtä veljeä lukuun ottamatta.
Varattomana Zhu Yuanzhang teki munkki­lupauksen ja ryhtyi noviisiksi Huangjuen temppelin[6] buddhalaiseen munkkiluostariin. Siellä hän ei pysynyt kauan, sillä luostari tuli pian varattomaksi ja hänen oli poistetuttava sieltä.
Muutaman seuraavan vuoden ajan Zhu Yuanzhang vietti vaeltavan kerjäläisen elämää[7] ja koki henkilö­kohtaisesti köyhän kansan kurjuuden. Noin kolme vuotta myöhemmin hän palasi luostariin ja pysyi siellä noin 24-vuotiaaksi. Siellä hän oppi myös lukemaan ja kirjoittamaan.[6] Vaikka hänestä ei tullut buddhalaista, hän suhtautui buddhalaisuuteen myönteisesti.
Luostari, jossa Zhu Yuanzhang asui, käytännössä tuhoutui sota­voimien kukistaessa paikallista kapinaa. Vuonna 1352 Zhu liittyi yhteen monista kapinallisista joukoista, jotka olivat nousseet vastustamaan mongolilaista Yuan-dynastiaa.[6] Kapinallis­ryhmässä hän pääsi pian johtavaan asemaan.[8] Hänen johtamansa ryhmä liittyi myöhemmin Punaisiin turbaaneihin, millenariastiseen lahkoon, joka oli sukua Valkoiselle Lootukselle ja joka oli omaksunut buddhalaisuuden, zarahustra­laisuuden ja muiden uskontojen kulttuurisen ja uskonnollisen perinnön. Koska häntä laajalti pidettiin kungfutse­laisuuden ja uus­kungfutse­laisuuden puolustajana Kiinan valta­väestön, han-kiinalaisten keskuudessa, Zhu pääsi johtamaan kapinallisia, jotka taistelivat Yuan-dynastian kukistamiseksi. Punaiset Turbaanit ja Zhu valloittivat yhdessä koko Kiinan ja yrittivät yhdistää sen jälleen mongolien valloitusta edeltävän kaltaiseksi.
Vuonna 1356 Zhu Yianzhangin armeija valloitti Nankingin,[6] josta tuli hänen toimintansa keskus ja myöhemmin myös Ming-dynastian virallinen pääkaupunki. Zhun hallitus Nankingissa tuli kuuluisaksi hyvästä hallinnosta, ja kaupunki veti puoleensa paljon ihmisiä, jotka pakenivat muilta seuduilta, missä vallitsi laittomuus. On arvioitu, että Nankingin väkiluku kasvoi kymmenessä vuodessa kymmenkertaiseksi.[9] Samaan aikaan Yuan-dynastian valta heikkeni, kun kapinoita puhkesi joka puolella eikä dynastia tosissaan yrittänytkään ottaa Jangtsen laaksoa takaisin hallintaansa. Vuonna 1358 keski- ja Etelä-Kiina olivat joutuneet eri kapinallis­ryhmien hallintaan. Myös Punaiset turbaanit hajosi kahteen puolueeseen. Zhu jäi pienemmän, noin vuodesta 1360 lähtien Ming-nimellä kutsutun puolueen johtoon, kun taas suurempi puolue hallitsi Chen Youliangin johdolla Jangtsen laaksoa.
Zhu onnistui saamaan palveluk­seensa monia kyvykkäitä henkilöitä. Vuodesta 1360 lähtien hän ja Che Youliang kävivät pitkällistä sotaa myös toisiaan vastaan kiistellen Punaisten Turbaanien aiemmin hallitsemista alueista. Sodan ratkaiseva hetki oli Lake Poyangin taistelu vuonna 1363, yksi historian suurimmista meri­taisteluista. Se kesti kolme päivää ja päättyi Chenin suuren laivaston häviöön Chen kuoli kuukauden kuluttua taistelun jälkeen. Zhu ei itse osallistunut mihinkään taisteluun vaan pysyi Nankingissa, josta käsin hän johti taisteluihin käyviä kenraaleja.
Vuonna 1366 Zhu julistautui Wun ruhtinaaksi.[10] Vuonna 1367 hänen joukkonsa voittivat Zhang Shichengin hallitseman Dazhoun kuingas­kunnan, jonka keskus sijaitsi Suzhoussa ja joka oli aikaisemmin käsittänyt suurimman osan Jangtsen suistoa ja Song-dynastian pää­kaupungin Hangzhoun.[11][12] Tämän voiton tuloksena Zhun Ming-hallitus sai valtaansa sekä Jangtsen pohjois- että etelä­puoliset alueet. Muutkin suurimmat sotilas­johtajat antautuivat Zhulle, joka vuonna 1368 julistautui keisariksi. Tämän jälkeen hänestä, kuten myöhemmin muistakaan Ming-dynastian keisareista, ei heidän hallitessaan käytetty heidän omia nimiään vaan heidän hallitsijakausilleen antamia nimiä. Niinpä Zhun hallitsijakauden nimi oli Hongwu, ja hallitsijana häntä nimitettiin Hongwu-keisariksi.[2]
Vuonna 1368 Ming-armeijat hyökkäsivät pohjoiseen alueille, jotka yhä olivat Yuan-dynastian hallinnassa. Ming-kenraali Xu Da valloitti Khanbaliqin eli Dadun (nykyisen Pekingin) 9. syyskuuta 1368, minkä jälkeen viimeinen Yuan-suvun hallitsija Toghan-Temür pakeni maasta.[8] Viimeisen Yuan-dynastian hallinnassa olleen maa­kunnan, Yunnanin, Ming-armeija valloitti vuonna 1381, minkä jälkeen Ming-dynastia hallitsi koko Kiinaa.
Zhu Zhu Yuanzhang julistautui Kiinan Ming-dynastian keisariksi 20. tammikuuta 1368 Nankingissa ja otti hallitsijanimen Hongwu. Keisarikunnan pääkaupunkina oli nyt Nanking. Uusi dynastia otti tavoitteekseen karkottaa mongolit maasta ja palauttaa han-kiinalaiset valtaan Kiinassa.
Hongwun valtakaudella mongolilaiset virka­miehet, jotka olivat johtaneet hallintoa Yuan-dynastian aikana, erotettiin viroistaan ja ja tilalle nimitettiin han-kiinalaisia. Hän palautti käyttöön perinteisen kungfutselaisen koe­järjestelmän, jonka avulla virka­miehiksi pyrkivistä valittiin ansioituneimmat sen mukaan, ketkä parhaiten tunsivat kiinalaista kirjallisuutta ja filosofiaa. Ehdokkaat siviili­virkoihin ja upseereiksi joutuivat läpäisemään keisari­kunnan järjestämät kokeet.[13] Kungfutselaiset oppineet virka­miehet, joiden merkitys Yuan-dynastian aikana oli ollut vähäinen, saivat jälleen keskeisen aseman hallinnossa.
Kaikki, mikä viittasi mongoleihin, vaatteita ja nimiä myöten, poistetiin käytöstä ja joutui boikottiin. Yuan-dynastian aikaisia palatseja ja hallinto­rakennuksiakin vastaan hyökättiin.[14]
Koska keisari Hongwu oli syntynyt talon­poikais­perheeseen, hän tiesi hyvin, kuinka talonpojat olivat joutuneet kärsimään oppineiden virkamiesten ja muiden mahti­miesten sortoa. Monet mahtimiehet käyttivät hyväkseen läheisiä suhteitaan hallinto­viran­omaisiin, yrittivät häikäile­mättö­mästi riistää talon­pojilta maat ja vaativat viran­omaisia siirtämään verot köyhien maksettaviksi. Tällaisten väärin­käytösten estämiseksi keisari Hongwu otti käyttöön kaksi järjestelmää, "keltaiset asia­kirjat" ja "kalan­suomu­asia­kirjat". Niiden tarkoi­tuksena oli sekä varmistaa valtion maa­vero­tulot että taata, etteivät talon­pojat menettäneet maitaan.
Uudistukset eivät kuitenkaan poistaneet talon­poikiin virka­miesten taholta kohdistunutta uhkaa. Päin vastoin, virkamiesten määrän kasvu ja heidän kasvava vaikutusvaltansa toi lisää varallisuutta ja vapautuksia veroista niille, jotka olivat valtion palveluksessa. He saivat uusiakin erioikeuksia, ja jotkut heistä ryhtyivät laittomiksi rahan­lainaajiksi ja uhkapelien järjestäjiksi. Valta-asemaansa käyttäen virkamiehet saivat tiluksiaan laajennetuksi talon­poikien kustannuksella sekä suoraan ostamalla maata että vaatimalla itselleen lainan vakuutena olleita tiloja milloin hyvänsä halusivat jonkin niistä. Monet talonpojat päätyivät vuokra­viljelijöiksi tai työläisiksi tai etsivät työ­tilaisuuksia muualta.[15]
Valtaan­nousustaan lähtien keisari Hongwu ryhtyi toimiin maan jakamiseksi talon­pojille. Yhtenä keinona käytetiin väestön pakko­siirtoja harvemmin asutuille seuduille.[16][17] Talonpoikien avustamiseksi käynnistetiin myös yleisiä töitä kuten kastelu­järjestelmien ja patojen rakentamista.[13] Lisäksi keisari Hongwu vähensi talon­poikais­väestön pakollisia töitä. Vuonna 1370 hän määräsi, että eräät alueet Hunanissa ja Anhuissa oli luovutettava nuorille, juuri aikuisiksi tulleille maan­viljelijöiden pojille. Tarkoituksena oli estää suur­maan­omistajia saamasta niitäkin maita haltuunsa, ja samalla määrättiin, että näiden maa-alueiden omistus­oikeus ei ollut siirrettävissä. Valtakautensa puolenvälin aikoihin Hongwu antoi määräyksen, että ne, jotka ottivat kesannolla ollutta maata viljelykseen, saivat sen omakseen verottomana. Tämä politiikka sai kansan tuen, ja vuonna 1393 Kiinassa oli viljeltyä maata enemmän kuin koskaan aikaisemmin.
Keisari Hongwun määräyksestä Nankingin läheisyyteen istutetiin 50 miljoonaa puuta, jälleen­rakennettiin kanavia ja kastelu­järjestelmiä sekä siirrettiin etelästä asukkaita pohjoiseen uusille asuin­sijoille. Hänen aikanaan Kiinan väkiluku nousi 60 miljoonasta 100 miljoonaan.[18]
Hongwu oli hyvin selvillä siitä, että mongolit olivat Kiinalle edelleen vakavana uhkana, vaikka heidät olikin saatu karkotetuksi Yuan-dynastian kukistuttua. Siksi hän halusi arvioida uudestaan kungfutse­laisen näkemyksen, että sotilaat olivat alempi luokka kuin oppineet virkamiehet. Hongwu ylläpito voimakasta armeijaa, jonka hän vuonna 1384 organisoi uudelleen Wèisuǒ-järjestelmän () mukaisesti. Jokainen sotilas­yksikkö käsitti 56000 miestä, jotka jaettiin viiteen pataljoonaan ja kymmeneen komppaniaan.[19] Vuonna 1393 Wèisuǒ-joukkojen kokonais­vahvuus oli jo 1200000 miestä. Sotilaille annettiin myös maata viljelystä varten, ja heidän asemansa tehtiin perinnölliseksi. Tämä järjestelmä perustui osittain aikaisempiin, jo Sui- ja Tang-dynastoiden aikaiseen Fǔbīng-järjestelmään (). Vaikka Ming-armeija oli aluksi hyvin tehokas, se tuli keisari Yonglen kuoltua kyvyttömäksi hyökkäys­taisteluihin, ja mongolit voittivat sen Tumun kriisissä vuonna 1449.
Sotilas­koulutusta johdettiin paikallisissa sotilas­piireissä. Sotien aikana joukot mobilisoitiin kaikkialla valtakunnassa sota­ministeriön käskystä, ja komentajat nimitettiin johtamaan ne taisteluun. Sodan jälkeen armeija hajautettiin pienempiin ryhmiin ja palautettiin kukin omaan piiriinsä, ja komentajien oli luovuttava tehtävistään. Tällä tavoin estettiin sotilas­johtajia saamasta liikaa valtaa. Epäkohtana oli kuitenkin, että armeija oli suurtenkin taistelujen aikana siviili­virka­miehen eikä sotilaallisen kenraalin johdossa.
Keisari Hongwu vaati jokaista noudattamaan hänen määräyksiään,[20][21] ja hän tuli surullisen­kuuluisaksi surmatessaan useita henkilöitä suorittamissaan puhdistuksissa.[22] Vuosien kuluessa Hongwu alkoi yhä enemmän pelätä kapinoita ja kansan­nousuja, ja hän jopa määräsi teloitettavaksi ne neuvon­antajansa, jotka uskal­tautui­vat arvostelemaan häntä. Kertoman mukaan eräs kungfutse­lainen oppinut, joka oli saanut tarpeekseen Hongwun politiikasta, matkusti pääkaupunkiin ja piti siellä puheita, joissa hän ankarasti arvosteli keisaria. Saatuaan suuren kuulija­kunnan hän otti mukaansa ruumis­arkun. Pidettyään puheensa hän meni ruumisarkkuun ja odotti keisarin teloittavan hänet. Hänen rohkeutensa kuitenkin teki keisariin vaikutuksen, ja tämä päätti säästää hänen henkensä. Hongwin on myös kerrottu surmauttaneen Nankingissa useita tuhansia ihmisiä saatuaan tietää, että joku oli puhunut hänestä epäkunnioittavasti.[23] Vuonna 1380 teloitukset keskeytettiin joksikin ajaksi, koska salama iski hänen palatsiinsa ja hän pelkäsi, että jumalalliset voimat saattaisivat rangaista häntä.[24]
Keisari Hongwu oli myös tietoinen siitä, mitä vahinkoa hovin eunukit olivat saaneet aikaan edeltäneiden dynastioiden aikana. Sen vuoksi vähensi suuresti heidän lukumääräänsä, kielsi heitä käsitte­lemästä asia­kirjoja, vaati itse­pintaisesti heitä pysymään luku­taidottomina ja teloitti ne heistä, jotka esittivät huomautuksia valtiollisista asioista. Hongwu suhtautui eunukkeihin hyvin kielteisesti, mikä ilmenee palatsiin kiinnitetyn laatan tekstistä: "Eunukeilla ei tule olla mitään tekemistä hallinnon kanssa." Tätä kielteistä suhtautumista eunukkeihin eivät hänen seuraajansa jakaneet hänen kanssaan, ja Hongwun ja Jianwenin kielteinen asenne tekikin keisari Yonglelle mahdolliseksi turvautua heidän apuunsa kaapatessaan vallan.[3] Hongwu ei myöskään sallinut kenenkään avio­sukulaisensa päästä hovin virkoihin. Tässä suhteessa samoin menettelivät hänen seuraajansakin, eivätkä keisarinnat tai heidän sukulaisensa koskaan päässeet aiheuttamaan vakavaa huolta.
Keisari Hongwu yritti ja suurelta osin onnistuikin vakiinnuttamaan valtansa kaikilla hallinnon haaroilla, niin että mikään ryhmä ei voinut saada riittävästi vaikutus­valtaa voidakseen syrjäyttää hänet. Hän tuki myös maansa puolustamista mongoleja vastaan. Valta keskittyi yhä enemmän hänen käsiinsä. Hän lakkautti kanslerin viran, jonka haltija oli edellisten dynastioiden aikana johtanut keskus­hallitusta. Nimellisenä aiheena viran lakkauttamiseen oli viran haltijan, Hu Weiyongin väitetyt vallan­kaappaus­hankkeet. Vuoteen 1380 mennessä Hu ja koko hänen perheensä oli vangittu ja teloitettu syytettynä valtio­petoksesta. Tämä soi keisari Hungwulle tilaisuuden teloittaa suuri joukko muitakin virka­miehiä perheineen. Puhdistuksia jatkettiin yli kymmenen vuotta ja yli 30000 henkilöä teloitettiin. Vuonna 1390 teloitettiin jopa Li Shanchang, yksi keisarin lähimmistä vanhoista ystävistä, joka oli suuresti myötä­vaikuttanut Ming-dynastian perustamiseen, sekä 70 hänen sukulaistaan. Vuoden kuluttua hänen kuolemastaan muuan virkamies ilmoitti keisarille pitävänsä Li Shanchangia syyttömänä väittäen, että koska tämä oli jo kunnian, varallisuuden ja vallan huipulla, syytös, jonka mukaan hän halusi auttaa jotakuta muuta kaappaamaan vallan, oli selvästi naurettava. Keisari Hongwu ei kyennyt puolustamaan syytöksiään ja lopetti teloitukset pian tämän jälkeen.
Keisari Hongwu ei kuitenkaan voinut täysin omin voimin hallita laajenevaa Ming-keisari­kuntaa, ja niinpä hänen oli perustettava uusi virasto, suuri kanslia. Tämä kabinetti­mainen elin sai vähitellen aikaisemman kanslerin valta­oikeudet ja tuli yhtä vaikutus­valtaiseksi kuin kansleri oli ollut.
Toistuvilla puhdistuksillaan ja lakkauttamalla historiallisia virkoja Hongwu muutti perus­teelli­sesti Kiinan vuosi­satoja vanhaa hallitus­järjestelmää, jolloin keisarista tuli entistä selvemmin itsevaltias.
Hongwu oli äärimmäisen autori­taarinen, käytännössä diktaattori ja pyrki vaikuttamaan suoraan kaikkeen. Hän itse lähetti kaikkialle Kiinaan kirjeitä, joissa hän varoitti ihmisiä tottele­matto­muuden hirvittä­vistä seuraa­muk­sista.[18]
Hongwun aikana Kiinaan laadittiin uusi lainsäädännön kodifikaatio, jota pidettiin yhtenä aikakauden suurimmista saavutuksista. Ming-dynastian virallisessa historia­teoksessa mainitaan, että jo vuonna 1364 monarkia alkoi laatia lakikokoelmaa. Kokoelma tuli tunnetuksi nimellä "Suuren Mingin laki" tai "Suuren Mingin lait" (大明律). Keisari omisti paljon aikaa projektille ja tähdensi ministereilleen, että laki­kokoelman oli oltava helposti ymmärrettävä, ettei kukaan virkamies voisi käyttää hyväkseen lain aukkoja tulkitsemalla sitä tahallisesti väärin. Mingin laissa perhesuhteet saivat osakseen paljon huomiota. Aikaisempaan Tang-dynastian lakiin verrattuna uusi laki paransi huomattavasti orjien asemaa. Tang-dynastian lain mukaan orjia pidettiin yhtenä kotieläinten lajina, ja jos joku vapaa kansalainen tappoi orjan, häntä ei rangaistu mitenkään. Ming-dynastian laki sitä vastoin suojeli sekä orjia että vapaita kansalaisia.
Oppineiden virkamisten vaikutuksesta keisari Hongwu omaksui kungfutselaisen käsityksen, jonka mukaan kauppiaat olivat yhteis­kunnan loisia. Hänen mielestään maatalouden piti olla maan vaurauden perustana ja kauppa oli häpeällistä. Tämän vuoksi Ming-kauden talouspolitiikka suosi maataloutta, toisin kuin mongolivaltaa edeltäneen Song-dynastian talouspolitiikka, joka oli luottanut kaupasta ja kauppiailta saataviin verotuloihin. Hongwu tuki myös omavaraisten maatalousyhteisöjen perustamista.
Hänen asenteensa kauppiaita kohtaan ei kuitenkaan vähentänyt heidän lukumääräänsä. Päinvastoin kauppa vilkastui merkittävästi hänen valtakaudellaan, sillä teollisuus laajeni kaikkialla Kiinassa. Kaupan vilkastuminen johtui osittain joidenkin seutujen maaperän heikosta laaduista ja ylikansoituksesta, joiden vuoksi monien oli jätettävä kotinsa ja etsittävä toimeentulonsa kaupasta.
Keisari Hongwun määräyksestä Nankingiin, Yunnaniin, Guangdongiin ja Fujianiin rakennettiin useita moskeijoita,[25] ja hän asetti moskeijoihin kirjoituksia, joissa ylistettiin profeetta Muhammadia. Hän jälleen­rakennutti myös Nankingin Jinjue-moskeijan, ja kaupunkiin muutti hänen aikanaan monia Hui-kiinalaisia.[26]
Hänen armeijassaan oli kenraaleina kymmenkunta muslimia,[27] ja hän itse myös kirjoitti ylistys­kirjoituksen islamin, profeetan ja Allahin kunniaksi.[28] Historioitsija Jing Chee Tangin mukaan keisari Hongwu itse olikin muslimi.
Keisari Hongwu ei ollut interventionisti. Kun vietnamilaiset tunkeutuivat Champaan, hän kieltäytyi puuttumasta asiaan muutoin kuin nuhtelemalla vietnamilaisia asiasta; sota­toimiin Kiinan ulko­puolella hän kieltäytyi ryhtymästä.[29] Erityisesti hän varoitti seuraajiaankin ryhtymästä sotilas­operaatioihin kunnian ja valloitusten vuoksi ja kehotti heitä käyttämään sotavoimia vain puolus­tautu­miseen ulkomaisilta barbaareilta.[30] Tärkeimpänä hän piti maan puolustamista rong- ja beidi-kansoja vastaan.[31]
Hongwu käytti kuitenkin ankaria sanoja niitä vastaan, jotka yrittivät uhata Kiinaa. Kun japanilaiset merirosvot tekivät ryöstöretkiä Kiinaan, hän lähetti japani­laisille viestin, jonka mukaan hänen armeijansa tulisi "vangitsemaan ja hävittämään täydellisesti teidän rosvonne ja sitomaan kuninkaanne".[32]
Vaikka paperiraha otettiin käyttöön Hongwun aikana, sen kehitys oli vähällä tukahtua alkuunsa. Koska Hongwu ei ymmärtänyt inflaatiota, paperi­rahaa laskettin liikkeeseen niin paljon, että vuonna 1425 oli palattava kupari­rahaan, koska paperi­rahan arvo oli enää 1/70-osa alku­peräisestä.
Ming-dynastian alkuaikoina ja varsinkin Hongwun aikana Kiinan väki­luku kasvoi nopeasti, osittain sen vuoksi, koska keisarin maa­reformin ansiosta ravinnon tarjonta kasvoi suuresti.[33] Dynastian loppuun mennessä väkiluku oli kasvanut noin 50 %. Tähän vaikuttivat myös maa­talouden tekninen kehittyminen, jonka pani alulle maataloutta suosiva dynastia, joka oli tullut valtaan talon­poikais­kapinan tuloksena.
Keisari Hongwu kuoli 24. kesäkuuta 1398, 69-vuotiaana, hallittuaan 30 vuotta. Hänen kuolemansa jälkeen hänen lääkäreitään rangaistiin.[34] Hänet haudattiin Ming Xiaolingin mausoleumiin Nankingin itäpuolelle.[13]
Historioitsijat pitävät Hongwua yhtenä Kiinan merkittä­vimmistä keisareista. Ebery ilmaisi asian näin: "Harvoin on Kiinan historian kulkuun niin suuresti vaikuttanut yksi persoo­nalli­suus kuin oli Ming-dynastian perustajan, Zhu Yuanzhangin laita."[35] Hänen valtaan­nousunsa oli nopea huolimatta hänen köyhästä ja vaatimattomasta taustastaan. Yhdessä­toista vuodessa hän tuli täysin varattomasta munkista Kiinan mahtavimmaksi sota­herraksi. Viisi vuotta myöhemmin hänestä tuli Kiinan keisari. Simon Leys luonnehtii häntä näin:
'huonosti koulutettu talon­poikainen seikkailija, toiminnan mies, rohkea ja ovela taktikko, näkemyksellinen mieli, monessa suhteessa luova nero; luonnollisesti raakana, kyynisenä ja säälimättömänä hän lopulta osoitti vaino­harhaisuuden oireita ja oli ainakin lähellä psykopatiaa.[36]
Luokka:Kiinan keisarit Luokka:Kapinajohtajat Luokka:Vuonna 1328 syntyneet Luokka:Vuonna 1398 kuolleet