Ekosysteemipalvelut
Ekosysteemipalvelut ovat luonnon tarjoamia aineellisia ja aineettomia palveluja. Ne voidaan jakaa neljään luokkaan: tuotanto-, ylläpito-, sääntely- ja kulttuuripalveluihin. Luonnon tarjoamia tuotantopalveluja ovat esimerkiksi ravinto ja vesi sekä lääke- ja rakennusaineet. Ylläpitopalveluihin kuuluvat esimerkiksi yhteyttäminen, ravinteiden kierto sekä maaperän muodostus. Lisäksi luonto vaikuttaa ilmaston sääntelyyn ja puhdistaa ilmaa ja vettä (sääntelypalvelut) sekä tarjoaa kulttuuripalveluina mahdollisuuden esimerkiksi virkistykseen ja esteettisyyden kokemuksiin.[1]
Ympäristötietoisuus on kasvanut jatkuvasti, mutta luonnon ja ympäristön hyötyarvot ymmärretään edelleen huonosti. Se johtuu osoittain ekosysteemipalveluiden huomaamattomuudesta, jolloin niitä on totuttu pitämään itsestäänselvyytenä. Ekosysteemipalveluiden käsitettä tarvitaan luonnon monimuotoisuuden merkityksen hahmottamiseen ja sen taloudelliseen arvottamiseen. Tällöin on mahdollista ottaa ne paremmin huomioon yhteiskunnallisessa päätöksenteossa ja luonnonvarojen käytön suunnittelussa.[2]
Ekosysteemipalvelut voidaan jakaa neljään luokkaan: tuotanto-, ylläpito-, sääntely-, ja kulttuuripalveluihin.
Ylläpitopalveluilla tarkoitetaan ylläpitäviä ja säilyttäviä palveluita, jotka ovat muiden ekosysteemipalveluiden taustalla. [3] Ylläpitopalveluita ovat mm. Geneettinen, lajistollinen ja elinympäristöllinen monimuotoisuus, veden kierto, vihreiden kasvien yhteyttäminen eli fotosynteesi ja hiilen sidonta. [4] Ylläpitopalvelut tukevat muiden ekosysteemipalveluiden muodostumista ja ne ovat edellytyksenä elämälle maapallolla. Ylläpito- ja säilyttävien palveluiden ansiosta saamme nauttia puhtaasta ilmasta sekä kasvien tuotannosta. Ylläpitopalveluista tärkein lienee vihreiden kasvien yhteyttämisprosessi eli fotosynteesi, joka tuottaa meille elämän perustarpeet: puhdasta ilmaa ja ravintoa. Muita tärkeitä ylläpitopalveluita ovat ravinteiden kierto, maaperän muodostus ja ilmastonmuutokseen sopeutuminen. Ylläpitopalveluille on mahdotonta asettaa rahallista arvoa, sillä ne ovat korvaamattomia ja elintärkeitä kaikille eläville olioille. Luonnon monimuotoisuus on kaikkien ekosysteemipalveluiden perustana, joten tältä kannalta ajateltuna ylläpitopalvelut ovat kaikista tärkein ekosysteemipalvelu.
Tuotantopalvelut tarkoittavat luonnosta saatavia aineellisia hyödykkeitä, joiksi luetaan syötävät luonnonvarat, maanviljelyn tuotteet, makea vesi, energia ja raaka-aineet [5]. Tuotantopalvelut ovat suuressa taloudellisessa roolissa kansantaloudessa. Suomen tärkein tuotantopalvelu on puu. Metsätalous tuottaa noin 7 miljardin euron arvonlisäyksen vuosittain, mikä vastaa neljää prosenttia Suomen bruttokansantuotteesta. Maataloustuotteet ovat toiseksi tärkein tuotantopalvelu Suomen taloudelle.
Kaikkien tuotantopalvelujen arvoa ei voi määrittää yksinkertaisesti. Esimerkiksi marjastus ja sienestys ovat suosittuja Suomessa, mutta yksityiseen käyttöön kerättyjen luonnonvarojen arvoa on vaikea määritellä. Markkina-arvon lisäksi näillä on myös terveydellisiä ja hyvinvointiin liittyviä hyötyjä, jotka tuovat lisäarvoa yhteiskunnan näkökulmasta [6].
Bioenergia luetaan myös tuotantopalveluksi ja sen merkityksen ennustetaan kasvavan tulevaisuudessa. Bioenergialla on aina ollut tärkeä energialähde runsaspuustoisessa Suomessa ja sitä voidaan käyttää uusiutuvana luonnonvarana ilmastonmuutoksen hillinnässä. Luonto toimii myös ihmisten monimuotoisena geenipankkina, jota voidaan hyödyntää esimerkiksi lääkekäytössä [7].
Säätelypalvelut ovat ekosysteemipalveluita, jotka ylläpitävät edellytyksiä elämälle. Säätelypalveluihin luetaan esimerkiksi ilmaston säätely, tulvien tasaus, pohjaveden muodostuminen, veden puhdistus, tautien säätely, eroosion säätely ja kasvien pölyttyminen. [5] Säätelypalveluista on vaikeaa valita yhtä tärkeitä, sillä ne kaikki ovat elintärkeitä nykyisenmuotoisen ekosysteemin olemassaolon kannalta.
Säätelypalveluiden arvon määrittäminen on hankalaa, koska useat niistä ovat julkishyödykkeitä, eli yhden säätelypalveluhyödykkeen kuluttamisesta ei tule lisäkustannuksia. Tämän takia säätelypalveluiden kohdalla törmätään helposti yhteismaan ongelmaan, jonka mukaan talouden toimijat kuluttavat hyödykkeen loppuun, koska sen kulutusta ei ohjaa mikään mekanismi.
Yksi säätelypalvelu, jota yritetään hallita markkinamekanismin avulla on hiilen kiertokulku. Hiiltä sitoutuu esimerkiksi puihin, maahan ja veteen. Hiilen kiertoa yritetään hallita päästökaupan avulla. Päästökaupassa on yksikertaisuudessaan kyse siitä, että hiiltä kiertoon päästävä talouden toimija joutuu ostamaan markkinoilta päästöoikeuksia. Suomessa päästöoikeuksien huutokauppoja järjestää Energiavirasto. [8]
Kulttuuripalveluita ovat esimerkiksi tiede, taide, virkistys, toimeentulo, koulutus sekä henkinen ja fyysinen hyvinvointi. Metsä ja suot tarjoavat kaikille ilmaista virkistäytymistä elämyksien, kuten maiseman ja tuoksun, muodossa. Luonto parantaa niin fyysistä kuin henkistäkin hyvinvointia. Kansalaisten hyvinvoinnilla on myös suuria taloudellisia vaikutuksia. Taiteilijat, kuten muusikot ja kirjailijat, inspiroituvat luonnosta. Opetukseen, tutkimukseen ja innovaatioihin saadaan tieteen avulla luonnosta aineksia. Luontoarvojen turvaaminen tuo myös työpaikkoja ja rahaa. Suomen kansallispuistot tuottivat 70 miljoonaa euroa vuonna 2008. Sekä luonto että monet yritykset, kuten ravintolat, hyötyvät. Luonnonsuojelualueiden hoito työllistää myös ihmisiä. Lisäksi uusiutuvan energian käyttäminen luo alueellista tuloa ydinvoimalayksiköitä enemmän. [4]
Kulttuuripalveluiden arvo voi vähetä luonnon monimuotoisuuden vähenemisen ja elinympäristöjen äkillisten muutosten seurauksena. Ilmastonmuutos saattaa vaikuttaa esimerkiksi metsässä liikkumiseen, marjastukseen ja sienestykseen. [9] Jokamiehenoikeudet antavat suomalaisille oikeuden esimerkiksi marjastaa lähiluonnossa. Se onkin yleinen harrastus suomalaisten keskuudessa. Pohjoisen havumetsävyöhykkeen vetäytyessä ilmastonmuutoksen johdosta kohti pohjoista lehtimetsän tieltä, mustikan peittävyys saattaa pienentyä, koska mustikkaa on vähemmän lehtimetsissä kuin havumetsissä. [10]
Ekosysteemien taloudellista arvottamista tarvitaan yhteiskunnassa, jotta luonnon arvoa pystyttäisiin vertailemaan muihin taloudellisiin tekijöihin yhteiskunnallisissa päätöksenteon prosesseissa. Päätöksentekoprosesseissa päättäjien pitää ottaa huomioon taloudellisen näkökulman lisäksi sosiaaliset ja ekologiset vaikutukset ympäristössä. Taloudellinen arvottaminen mahdollistaa myös pitkän aikavälin ekosysteemipalveluiden tilan vaihteluiden seuraamisen. [11]
Ekosysteemipalveluiden taloudellinen arvottaminen on niistä saatavien hyötyjen rahamääräistämistä. Osaa ekosysteemipalveluista vaihdetaan markkinolla ja niillä on markkinahintoja, osa ekosysteemipalveluista on julkishyödykkeitä, jotka jäävät markkinoiden ulkopuolelle. Niiden rahamääräiseen mittaamiseen tarvitaan erityisiä markkinattomien hyötyjen arvottamismenetelmiä. Suurin osa arvottamismenetelmistä pohjautuu käyttäjien maksuhalukkuuteen. Maksuhalukkuus tarkoitetaan sitä mistä kuluttaja on valmis luopumaan lisätäkseen toisen hyödykkeen käyttöä. Maksuhalukkuus jaetaan usein kahteen luokkaan: käyttöarvoihin ja ei-käyttöarvoihin. [12]
Taloudelliseen arvottamiseen vaikuttaa suuresti arvottajan subjektiset arvot, elinolosuhteet ja tulotaso. Arvottamismenetelmän valintaan vaikuttaa arvotettava hyödyke ja tilanne.
Menetelmät pystytään jakamaan kahteen luokkaan: Ilmaistujen preferenssien menetelmä ja Paljastettujen preferenssien menetelmä.
Ehdollisen arvottamisen menetelmän eli CV-menetelmän (eng. contingent valuation) perusideana on kyselyn tai haastattelun avulla saada vastaajilta selville kuinka paljon he olisivat valmiita maksamaan tietystä ympäristön tilan muutoksesta, ja sen kautta saada arvo ympäristöhyödykkeelle. Menetelmällä voidaan selvittää julkishyödykkeen (esimerkiksi puistojen) määrässä tapahtuvien muutosten tuomat hyvinvointivaikutukset, jotta tuloksia voitaisiin käyttää esimerkiksi kustannus-hyötyanalyysissa. [13]
Menetelmällä pyritään siis selvittämään ilmaistun preferenssin kautta kuluttajan maksuhalukkuus ekosysteemipalvelulle. Menetelmässä vastaajalle kuvaillaan ensin selvityksen kohteena olevan ympäristöhyödykkeen piirteet, sekä siihen kohdistuvan muutokset (esim. puuston lisääntyminen tietyllä alueella). Samalla kuvaillaan miten mahdollinen maksu ympäristöntilan muutoksesta tulisi hoitaa (esim. verotuksella). [14] Tämän jälkeen pyritään selvittämään kuinka paljon vastaaja olisi valmis maksamaan kyseisestä muutoksesta eli selvitetään vastaajan maksuhalukkuus.[15] Muutoksen maksuhalukkuuden selvittämiseen voidaan soveltaa montaa eri tapaa. Maksuhalukkuus voidaan selvittää avoimella kysymyksellä, jolloin vastaajalta kysytään suoraan paljon hän olisi valmis maksamaan esimerkiksi ympäristön tilan paranemisesta. Tässä tilanteessa vastaajalle ei anneta mitään tietoa etukäteen siitä mikä muutoksen arvo voisi olla. Tavalla saadaan hyvin selville vastaajan maksimaalinen maksuhalukkuus, sillä aikaisemmin annettu tieto ei aiheuta harhaa vastaukseen. Kysely voidaan myös toteuttaa maksukorttimenetelmällä tai dikotomisella valinnalla. Maksukorttimenetelmässä vastaajalle esitetään valmiina useampia eri rahasummia, joista vastaaja valitsee vaihtoehdon, joka vastaa hänen omaa maksuhalukkuuttaan. Dikotomisessa valinnassa vastaajalle esitetään erilaisia summia koskien muutoksen hintaa, joihin vastaaja vastaa joko kyllä tai ei. Vastaajalle voidaan myös esittää jatkokysymys, jossa arvot riippuvat edellisestä vastauksesta. Näin saadaan enemmän informaatiota vastaajan maksuhalukkuudesta. [16]
Ehdollisen arvottamisen menetelmällä saadaan arvotettua ympäristöhyödykkeestä ihmisen kokemaa käyttö- ja ei-käyttöarvoa (olemassaoloarvoa), sillä vastaajalta voidaan saada maksuhalukkuus tietyn alueen suojelusta, vaikkei hän itse käyttäisi kyseisen alueen ekosysteemipalveluita. Ympäristöhyödykkeen arvottaminen voi olla kuitenkin vastaajalle vaikeaa. Kysymyksen muotoilu voi myös vaikuttaa siihen kuinka paljon vastaaja on halukas maksamaan. [14] Lisäksi menetelmällä vastaajalta saatu maksuhalukkuus voi poiketa vastaajan todellisesta maksuhalukkuudesta asian suhteen, eli vastauksissa esintyy hypoteettista harhaa.[17]
Valintakoemenetelmä eli CE-menetelmä (eng. choice-experiment) on ekosysteemipalveluiden taloudelliseen arvottamiseen käytetty menetelmä, jossa pyritään selvittämään kuinka paljon ihminen olisi valmis maksamaan ekosysteemin eri ominaisuuksista teoreettisen valintatilanteen avulla. Valintakoetta voi soveltaa hyvin tilanteisiin, joissa pyritään arvottamaan useiden palvelun ominaisuuksien samanaikaisia muutoksia [13]. Menetelmä on ilmaistujen preferenssien menetelmä, sillä menetelmällä saatu tieto perustuu kuvitteeliseen, mutta toteuttamiskelpoiseen markkinatilanteeseen. [18]
Valintakoemenetelmässä vastaajalle esitetään erilaisia valintatilanteita, joissa vastaajalle annetaan useita erilaisia ympäristähyödykkeen vaihtoehtoja. Näistä vaihtoehdoista vastaaja valitsee itselleen mieluisimman. Tilanteissa kullakin vaihtoehdolla on samat ominaisuudet (eng. attributes), mutta erilaisia ominaisuuksien tasoja (eng. levels). Menetelmässä ajatuksena on että ympäristöhyödykkeen arvo koostuu sen eri ominaisuuksista. Vastauksien perusteella voidaan saada selville vastaajan mieltymykset eri ominaisuuksille, jolloin voidaan arvioida kuinka paljon vastaaja olisi valmis maksamaan tietystä ympäristön ominaisuudesta. [17]
Käytännössä valintakoemenetelmällä voitaisiin arvottaa vaikkapa tiettyä vesistöä. Tässä tilanteessa valintakokeessa voitaisiin esimerkiksi käyttää vesistön eri ominaisuuksia, kuten veden kirkkautta, kalalajiston monipuolisuutta ja vesikasvillisuuden määrä. Vastaajalle estettäisiin yleensä 5-16 erilaista valintatilannetta, joissa kussakin on 2-5 eri vaihtoehtoa. Eri vaihtoehdoissa eri ominaisuuksien tasot ovat erilaiset, eli esimerkiksi toisessa vaihtoehdossa olisi enemmän vesikasvillisuutta ja toisessa kirkkaampi vesi verrattuna toiseen vaihtoehtoon. Yksi vaihtoehdoista on yleisesti nykytila, jonka sisällyttämisellä saadaan taattua että vastaaja olisi oikeasti halukas valitsemaan mahdollisesti nykyisestä tilasta eroavan vaihtoehdon. Samalla vaihtoehdoissa ehdotetaan rahasummaa, jonka vastaaja olisi valmis maksamaan kyseisistä ominaisuuksien tasojen muutoksista. Näiden tietojen perusteella vastaaja valitsee itselleen mielestään parhaan vaihtoehdon. Kyselyn alussa on tärkeää määrittää vastaajalle mihin ympäristöön liittyvään aiheeseen hän on vastaamassa, sekä kyselyssä esitettyjen muutosten maantieteellinen paikka ja tapahtuvien muutosten aikaväli. Samalla voidaan tiedustella muun muassa vastaajan sosioekonomista asemaa sekä asenteita ympäristöä kohtaan, jotta kyseisten muuttujien vaikutus vastauksiin saadaan selville. [19]
Valintakoemenetelmällä saadaan paljon havaintoja, jolloin tutkimuksen tekemiseen tarvitaan vähemmän vastauksia tilastollisen merkitsevyyden saavuttamiseen verrattuna ehdollisen arvottamisen menetelmään. Menetelmällä voidaan myös ottaa huomioon ekosysteemien olemassaoloarvo. Menetelmä ottaa myös hyvin huomioon ekosysteemipalvelun eri ominaisuuksien arvot. Kuitenkin myös valintakoemenetelmän vastauksissa esiintyy hypoteettista harhaa, eli todellinen maskuhalukkuus voi poiketa menetelmällä saadusta.[19] Menetelmän heikkous on sen monimutkaisuus toteutusvaiheessa, joka lisää haasteita tilastollisessa analyysissä sekä kyselyn tuottamisessa. Kyselyn ominaisuuksien ja niiden tasojen valitsemiseen tulee käyttää paljon aikaa, jotta kyselystä tulee helposti ymmärrettävä.[18]
Hedonisten hintojen menetelmän avulla voidaan laskea ympäristöstä saatavien konkreettisten hyödykkeiden markkinahintoihin perustuva arvo ekosysteemipalvelulle. Menetelmän taustalla on ajatus, jonka mukaan jonkin tuotteen ominaisuuksien laatu ja määrä vaikuttavat markkinoilla myytävän tuotteen hintaan. [20] Hyödykkeen, maan tai kiinteistön arvo riippuu täten niistä ominaisuuksien palvelusvirrasta, jotka näistä on saatavissa. Esimerkkejä tällaisista palvelusvirroista ovat asuinpalvelut, sijainti suhteessa naapuriin sekä alueen ympäristöllinen viihtyvyys. Hyödykkeen kokonaishinta muodostuu edelleen kaikista näistä komponenteista. Menetelmän ideana on selvittää tilastollisin keinoin, mikä on kunkin ominaisuuden osuus kokonaishinnasta, ja määritellä, kuinka paljon kuluttajat ovat valmiita maksamaan ympäristöstä. [17] Menetelmä perustuu kuluttajien paljastettuihin preferensseihin, jossa määräävänä tekijänä on toteutunut käyttäytyminen ja kuluttajien maksuhalukkuus. [21]
Valtaosa hedonisten hintojen tutkimuksesta koskee asuntoja. Menetelmän pohjana hyödynnetään laajaa asunto- tai tonttihinta-aineistoa. Selittäviä tekijöitä aineiston pohjalta laaditussa mallissa ovat asunnon ominaisuudet, sijainti sekä ympäristö. Ominaisuuksia voivat olla esimerkiksi asunnon ikä sekä varustetaso. Sijainnilla voidaan tarkoittaa muun muassa etäisyyttä palveluihin tai naapuruston sosioekonomista väestörakennetta. [17] Ympäristöllä puolestaan tarkoitetaan asunnon ympäristöä kuvaavia muuttujia, kuten viheralueiden määrää. Saatujen tietojen perusteella voidaan tarkastella, miten esimerkiksi viheralueiden tai vesistöjen läheisyys ja laatu vaikuttavat hintaan eli kuinka paljon ympäristöstä ollaan valmiita maksamaan. [22]
Hedonisten hintojen menetelmän hyödyntämisen rajoituksena on, että tarvittavaa havaintoaineistoa on mahdollista saada vain asutuilta alueilta. Kaikki ympäristöhyödykkeet eivät myöskään liity asuntomarkkinoihin. Lisäksi menetelmän hyödyntäminen edellyttää varsin suurta tietomäärää asuntomarkkinoilta, erityisesti tietoja asuntojen laadusta. [17]
Matkakustannusmenetelmä (eng. Travel Cost Method eli TCM) on Jack Clawsonin kehittämä ekosysteemipalveluiden taloudelliseen arvottamiseen käytettävä menetelmä. Alkuperäisen ajatuksen menetelmän hyödyntämisestä virkistysalueiden arvottamisessa esitti Hotelling vuonna 1949, mutta menetelmää varsinaisesti kehitti Jack Clawson vasta vuonna 1957. [23]
TCM:n avulla voidaan mitata kohteen käyttöarvoja, joten se sopii erinomaisesti virkistysalueiden arvottamiseen. Menetelmä ei kuitenkaan sovi ei-käyttöarvojen mittaamiseen eli TCM:ää ei ole kannattavaa soveltaa alueille, joissa on suuri ei-käyttöarvo kuten biodiveristeetti, sillä tällöin kohde saa liian alhaisen arvon.[24] Koska matkakustannusmenetelmän avulla ei voida arvioida kohteen ei-käyttöarvoja, saadaan sen avulla arvotettua useimmiten kohteen vähimmäisarvo. TCM perustuu havaittuun käyttäytymiseen, mikä lisää sen luotettavuutta.
Matkakustannusmenetelmän avulla voidaan määrittää 1. Virkistysalueen poistamisesta, 2. Virkistysalueen lisäämisestä, 3. Virkistysalueen tilan paranemisesta tai 4. Virkistysalueen jonkin yksittäisen ominaisuuden aikaansaamia taloudellisia hyötyjä tai kustannuksia kuluttajalle[25]. Menetelmä perustuu ajatukseen, että ihmisten maksuhalukkuus jostakin ekosysteemipalvelusta näkyy heidän kuluttamassaan ajassa ja matkakustannuksissaan ekosysteemipalvelun saavuttamiseksi. Matkakustannusmenetelmästä on hieman eri variaatioita, joita ovat:
1. Vyöhykemalli (Zonal Model), 2. Yhden kohteen malli (Individual Travel Cost Model) ja 3. Usean kohteen malli (Random Utility Model eli ROM).
Vyöhykemallissa (Zonal Model) luokitellaan jonkin virkistysalueen kävijät alueisiin sen mukaan, kuinka kaukana alueet sijaitsevat virkistysalueesta. Näille alueille määritellään keksiverto käyntimäärät vuodessa, käynnin keskiverto matkakustannukset sekä keskimääräinen kuluttajan ylijäämä. Yhden kohteen vyöhykemalli on malleista yksinkertaisin ja sen avulla pystytään määrittämään kuluttajan hyödyn laskun määrä, jos virkistysalue poistettaisiin tai uuden, mahdollisimman samankaltaisen virkistysalueen lisäämisestä saatava hyöty samantyyppisellä alueella.[24]
Yhden kohteen malli (Individual Travel Cost Model) on käytännössä muuten samanlainen edellisen mallin kanssa, mutta se on tarkempi, koska aineistoa ei jaeta alueisiin, vaan käsitellään sellaisenaan. Tämän takia yhden kohteen mallia pidtään parempana kuin vyöhykemallia.[24]
Usean kohteen mallin (Random Utility Model eli ROM) avulla määrittellään mallin nimen mukaisesti useamman virkistysalueen taloudellinen arvo ja verrataan niiden arvoja keskenään. Näin tekemällä voidaan tarkastella tietyn virkistysalueen yksittäisen ominaisuuden vaikutusta alueen taloudelliseen arvoon. Mallia siis käytetään kun halutaan määrittää virkistysalueen laadun muutosten vaikutukset virkistysalueen taloudelliseen arvoon.[24]
Matkakustannusmenetelmään käytettävä aineisto tulee sisältää tiedot matkakustannuksista, käyntien määrä aikayksikköä kohden (useimmiten vuosi) sekä tulotaso aikakustannuksen määrittämistä varten. Lisäksi tulee tietää matkan luonteesta: jos matka on monitavoitteinen, jakaantuu matkakustannukset eri tavoitteiden kesken. Todellinen matkakustannus on siis tällöin kokonaismatkakustannuksia pienempi. Aineiston keruu suoritetaan useimmiten kyselynä joko paikan päällä (On-site) tai kyselynä postin kautta (Off-site). Saaduista tuloksista laaditaan kysyntäkäyrä, jonka avulla määritellään kuluttajan ylijäämä.[25]
Matkakustannusmenetelmään liittyy kuitenkin tietynlaisia ongelmia. Yksi ongelma liittyy aikakustannuksiin, jotka useimmiten lasketaan perustuen työn tuntipalkkaan. Jokaisella on kuitenkin oma henkilökohtainen tapansa arvottaa aikaa ja matka-aika voi olla arvo itsessään, minkä takia tuntipalkkaan perustuva matka-ajan arvon määritys ei ole kattava. Vääristymää virkistysalueen arvoon luo myös mahdollisuus siitä, että virkistysalueesta erityisesti pitävät muuttavat lähemmäs kohdetta matkakustannusten ja ajan säästämiseksi. Tämä luonnollisesti pienentää virkistysalueelle määriteltyä arvoa. [25] Matkakustannusmenetelmää voi käyttää vain alueille, joilla on ihmistoimintaa.
Lisäksi menetelmiksi on kehitelty aiempiin tutkimuksiin perustuvat menetelmät
Tulostensiirto: Toisella alueella määritelty arvo siirretään uuteen arvottamattomaan alueeseen. Meta-analyysi: Tilastollisiin menetelmiin sekä aiempiin tutkimustuloksiin perustuva analyysi.
Molemmat menetelmät ovat nopeita ja edullisia tapoja arvottaa ekosysteemipalveluita.[26]
Convention on Biological Diversity.
Citation error, replace with{{cite book| author = Hiedanpää, Juha Suvantola, Leila ja Arto Naskali (toim.)| title = Hyödyllinen luonto. Ekosysteemipalvelut hyvinvointimme perustana| publisher = Osuuskunta Vastapaino| year = 2010| version = 1. painos| id = ISBN 978-951-768-303-6}}